22-ц/772/981/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Антонюк В. В.Категорія:
52Доповідач: Медяний В. М.
Апеляційного суду Вінницької
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:
Головуючого судді : Медяного В.М.,
суддів: Матківської М.В., Шемети Т.М.,
при секретарі: Агеєвій Г.В.,
за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,
представника відповідача ПАТ по
газопостачанню та газифікації
«Вінницягаз» - Мосьондза С.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Вінницягаз» про визнання звільнення з
роботи незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 січня 2014 року,
-

в с т а н о
в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Вінницягаз» про визнання
звільнення неправомірним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди.

Посилається на те, що з 01 березня 1993
року він розпочав працювати у
Вінницькому управлінні газового
господарства на посаді слюсаря 5-го
розряду в аварійно-диспетчерській
службі.

28 лютого 2013 року ОСОБА_2 був прийнятий
на посаду начальника служби
Вінницького міжрайонного управління
газового господарства.

08 липня 2013 року відповідно до наказу
голови правління Кривак О.А. за №630-к
від 05.07.2013 року його було звільнено у
зв`язку із скороченням чисельності
працівників на підставі ст.40 п.1 КЗпП
України, про що в трудовій книжці було
зроблено відповідний запис. Вважає, що
дане звільнення є незаконним, та таким,
що не відповідає вимогам чинного
законодавства.

Зазначає, що про порушення його
суб'єктивного права йому стало відомо
лише у вересні 2013 року, у зв`язку зі
збільшенням чисельності працівників, а
також на роботу було прийнято
працівника аналогічної з ним
кваліфікації та посадовими
обов'язками, які були покладені на
нього до звільнення.

Крім цього, позивач вважає, що
відповідачем йому було завдано також
моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000
гривень, яка виразилась у порушенні
його законних прав, що призвело в свою
чергу до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків, пошуку
нової роботи, що також вимагає
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У листопаді 2013 року позивачем ОСОБА_2
було надано заяву про зміну підстав
позову яку було прийнято судом. ОСОБА_2
посилається на те, що підставою для
звернення з даним позовом до суду стало
те, що дійсно 08 липня 2013 року відповідно
до наказу голови правління Кривак О.А.
за №630-к від 05.07.2013 року його було
звільнено з роботи у зв`язку із
скороченням чисельності працівників
на підставі ст.40 п.1 КЗпП України, про що
в трудовій книжці зроблено відповідний
запис. Однак, персонально про
звільнення, у зв`язку із скороченням
штату його не попереджали і ніякого
повідомлення він не підписував. Лише
29.04.2013 року він поставив свій підпис на
загальній відомості до наказу про
реорганізацію підприємства.

Також зазначив, що на підприємстві
утворена первина профспілкова
організація Вінницького управління
газового господарства, членом якої він
є, однак згода відповідною
профспілковою організацією щодо
розірвання з ним трудового договору на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України не
надавалась. Разом з тим, новий штатний
розклад після прийняття рішення про
скорочення штату (26.04.2013 року) не
складався та не затверджувався. Крім
того, на підприємство було прийнято
нових працівників у кількості 86 осіб,
що також свідчить про те, що скорочення
фактично не відбулося, оскільки
кількість звільнених працівників
дорівнює кількості прийнятим
працівникам. Вважає також, що оскільки
його звільнення з роботи є незаконним,
тому є підстава для відшкодування йому
моральної шкоди, стягнення з
підприємства середнього заробітку за
час вимушеного прогулу з 08.07.2013 року та
визнання його звільнення за п.1 ст.40
КЗпП України незаконним (а.с.65).

В ході розгляду справи, у листопаді 2013
року представником позивача ОСОБА_2 -
адвокатом ОСОБА_3 було надано заяву про
поновлення ОСОБА_2 строку для звернення
з даним позовом до суду (а.с.129).

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 січня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено (а.с.185).

В апеляційній скарзі позивач у справі
ОСОБА_2 просить рішення суду першої
інстанції від 29.01.2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити повністю. Посилається на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2.
та його представник ОСОБА_3 апеляційну
скаргу повністю підтримали та просили
її задовольнити, посилаючись на
викладені в ній доводи.

Представник відповідача ПАТ по
газопостачанню та газифікації
«Вінницягаз» - Мосьондза С.А.
апеляційну скаргу не визнав та
заперечив проти її задоволення,
посилаючись на її необґрунтованість та
безпідставність.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
заслухавши пояснення сторін у справі,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60, 213 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив
та виходив з того, що ОСОБА_2 з 28 лютого
2013 року працював на посаді начальника
служби Вінницького міжрайонного
управління газового господарства ПАТ
«Вінницягаз», що підтверджується
копією його трудової книжки.

Наказом №211 від 26.04.2013 р.
голови правління ПАТ «Вінницягаз» «Про
зміни в штатному розкладі та
скорочення працівників ПАТ
«Вінницягаз» наказано підготувати та
надати пропозиції (подання) до
Наглядової ради щодо внесення змін в
організаційну структуру товариства та
ліквідації Вінницького МУГГ; з 08.07.2013 р.
скоротити посади та виключити їх зі
штатного розпису ПАТ «Вінницягаз»
(далі йде перелік посад, в тому числі і
посада позивача).

Наказом №212 від 26.04.2013 р.
голови правління ПАТ «Вінницягаз» «Про
попередження щодо вивільнення»
наказано попередити працівників
Вінницького МУГГ про наступне їх
звільнення з 08.07.2013 р. в зв'язку зі
змінами в штатному розкладі та
скороченням працівників відповідно до
п.1 ст.40 КЗпП України згідно списку. Далі
йде перелік посад, прізвищ, імен, по
батькові працівників у виді таблиці, в
тому числі і посада та прізвище
позивача. Наказ не містить в таблиці
граф підпису працівників та дати
ознайомлення їх з наказом. Також наказ
не містить посилання на існування
додатку до нього.

Суду не було надано
відповідачем доказів того, що позивач
ОСОБА_2 був належним чином, як
передбачено КЗпП України був
попереджений про звільнення з роботи, а
також, що йому пропонувалась інша
робота на підприємстві ПАТ
«Вінницягаз». Представник відповідача
в судовому засіданні пояснив, що інша
робота позивачу не пропонувалась,
оскільки іншої роботи за відповідною
професією чи спеціальністю на
підприємстві не було.

ПАТ «Вінницягаз» до
Лівобережного центру зайнятості м.
Вінниці подало Звіт форми № 4-ПН (факт)
про заплановане вивільнення
працівників станом на 08.05.2013 р. із
зазначенням професії, спеціальності,
кваліфікації та розміру оплати праці
працівників, в тому числі і щодо
працівника ОСОБА_2

Наказом голови правління
ПАТ «Вінницягаз» №288 від 19.06.2013 р.
наказано створити з 01.07.2013 р. управління
і відділи ПАТ «Вінницягаз», та
перераховано в якому складі.

19.06.2013 р. ПАТ «Вінницягаз» за
№08-31-2013 звернулось до Об'єднаної
профспілкової організації ПАТ
«Вінницягаз» щодо надання згоди на
звільнення працівників в зв`язку зі
змінами в штатному розкладі та
скороченням з 08.07.2013 р. 05.07.2013
р. за №45 Об`єднана профспілкова
організація ПАТ «Вінницягаз»
погодила Наказ ПАТ «Вінницягаз» «Про
зміни в штатному розкладі та
скорочення працівників ПАТ
«Вінницягаз» з 08.07.2013 р.

Згідно довідки ПАТ
«Вінницягаз» №29 від 21.01.2014 р. із
заробітної плати працівника ОСОБА_2 за
період роботи у Вінницькому МУГГ з
28.02.2013 р. по 08.07.2013 р. не проводились
відрахування членських внесків до
профспілкової організації. Інших
доказів про те, що позивач ОСОБА_2 є
членом профспілкової організації,
відповідно до ст.60 ЦПК України стороною
позивача суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позивач не був
членом профспілкової організації, тому
попередньої згоди профспілкової
організації щодо його звільнення
потрібно не було.

08.07.2013 р., відповідно до наказу голови
правління ПАТ «Вінницягаз» № 630-к
від 05.07.2013 р. «Про припинення трудового
договору» позивача ОСОБА_2 звільнено з
роботи у зв'язку з скороченням
чисельності працівників згідно ст.40 п.1
КЗпП України відповідно до наказу №211
від 26.04.2013 р., про що зроблено
відповідний запис у трудовій книжці.
Про порушення передбаченого законом
терміну проведення розрахунку при
звільненні і видачі трудової книжки
позивачу сторони не зазначають.

Рішенням Наглядової ради
ПАТ «Вінницягаз» від 24.07.2013 р.
затверджено нову організаційну
структуру ПАТ «Вінницягаз» з 01.08.2013 р.,
тобто вже після звільнення позивача.
Відповідно до затвердженої
організаційної структури доручено
правлінню ПАТ «Вінницягаз» внести
зміни до штатного розкладу, видати
відповідні накази по товариству
(Протокол №24/07-2013 від 24.07.2013 р. засідання
Наглядової ради ПАТ «Вінницягаз».
Організаційна структура ПАТ
«Вінницягаз», затверджена 24.07.2013 р.
Представник відповідача в ході
розгляду справи пояснив, що на схемі
новозатвердженої організаційної
структури ПАТ «Вінницягаз» Вінницьке
МУГГ виділено пунктиром, як таке, що
ліквідується. Організаційна структура
ПАТ «Вінницягаз», яка існувала до 24.07.2013
р.

Згідно довідки ПАТ
«Вінницягаз» від 25.11.2013 р. станом на
09.07.2013 р. відсутній штатний розклад
працівників апарату управління та
робітників Вінницького міжрайонного
управління газового господарства ПАТ
«Вінницягаз» у зв`язку з припиненням
господарської діяльності зазначеного
управління.

Крім цього згідно довідки Об'єднаної
профспілкової організації ПАТ
«Вінницягаз» ОСОБА_2 за період роботи у
Вінницькому міжрайонному управлінні
газового господарства з 28.08.2013 року по
08.07.2013 не був членом Первинної
профспілкової організації і
відповідно не проводились
відрахування членських внесків із
заробітної плати.

Також встановлено, що
позивачем отримано трудову книжку в
день звільнення 08.07.2013 р., тобто термін
обчислення строку для звернення із
заявою про вирішення трудового спору
про поновлення на роботі до суду
рахується із 08.07.2013 р. Однак, позивач
звернувся до суду з позовом після
спливу зазначеного законом терміну -
17.10.2013 р., тобто пропустив строк
звернення до суду з позовом на строк
понад два місяці. При цьому позивачем
не було надано суду жодного доказу,
який би свідчив про поважність причин
пропуску ним визначеного строку
звернення з даним позовом до суду.

В зв`язку з цим, суд першої
інстанції не вбачав підстав для
поновлення позивачеві строку
звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі.

Таким чином, місцевий суд,
враховуючи положення ст.43, ст.49-2, 233, 234,
235 КЗпП України, ст.60 ЦПК України
прийшов до висновку, що під час
звільнення позивача мали місце
порушення трудового законодавства.
Зокрема, позивачу відповідачем не було
запропоновано іншу роботу. Однак суд
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позову про визнання
звільнення з роботи незаконним,
поновлення на роботі в зв`язку з
пропуском позивачем строку звернення з
даним позовом до суду. Також відповідно
немає підстав для задоволення позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, а
також про відшкодування моральної
шкоди в сумі 10 000,00 грн., оскільки
зазначені вимоги випливають з вимоги
про поновлення на роботі.

Відповідно до приписів статті 233 КЗпП
України, працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Закон не визначає переліку причин
пропуску строку на звернення до суду,
які є поважними, тому питання про
поважність таких причин вирішується в
кожному конкретному випадку із
урахуванням обставин справи та
доказів, що свідчать про неможливість
подачі позову протягом визначеного
законом строку

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» визначено, що встановленні
статтями 228, 233 КЗпП України строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести мотиви, чому
він поновлює або вважає неможливим
поновити пропущений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП України
місячний строк поширюється на випадки
звільнення незалежно від підстав
припинення трудового договору

Як вбачається з пояснень наданих
позивачем в суді першої інстанції,
місцевий суд прийшов до правильного
висновку щодо порушеного права ОСОБА_2,
оскільки встановлено, що під час його
звільнення мали місце порушення
трудового законодавства, зокрема,
позивачу не було запропоновано
відповідачем іншу роботу.

Позивач ОСОБА_2 отримав трудову книжку
в день звільнення 08.07.2013 р. Тобто термін
обчислення строку для звернення із
заявою про вирішення трудового спору
про поновлення на роботі до суду
рахується із 08.07.2013 р. Проте,
встановлено що позивач звернувся до
суду з позовом після спливу
зазначеного законом терміну - 17.10.2013 р.,
тобто пропустив строк звернення до
суду з позовом на строк понад два
місяці. Позивачем ОСОБА_2 не було
надано суду жодного доказу, який би
свідчив про поважність причин пропуску
ним визначеного строку звернення з
даним позовом до суду. Також
встановлено, що з дня звільнення і по
день звернення до суду з даним позовом
ОСОБА_2 із заявою до відповідача щодо
працевлаштування або поновлення його
на роботі в ПАТ «Вінницягаз» на адресу
адміністрації не звертався, що
підтверджується наданими суду копіями
журналу реєстрації звернень (скарг)
громадян. Отже, з 08.07.2013 р. ОСОБА_2 знав
про порушення свого права, але не
звернувся до суду з цим позовом в межах
строку, встановленого законодавством.
Доказів поважності причин пропущення
процесуального строку позивачем суду
не надано. Доводи позивача про те, що
строк звернення до суду, встановлений
ст. 233 КЗпП України пропущено ним з
поважних причин, оскільки при його
звільненні (видачі трудової книжки)
адміністрація його запевнила про те, що
протягом двох-трьох місяців він буде
прийнятий на роботу, оскільки фактично
здійснюється реорганізація
підприємства і всі працівники
відокремленого підрозділу будуть
прийняті до головного підприємства, а
звільнення за скороченням штату
необхідно провести з метою
збалансування фактичних витрат
підприємства, а також те, що йому стало
відомо, що його та інших звільнених
працівників не будуть приймати на
роботу, а тому він намагався отримати
інформацію та докази проведення штату
на підприємстві, однак інформація не
надавалась, письмові заяви не
приймались і тільки після цього він
вирішив звернутися за захистом
порушеного права в судовому порядку
спору не є переконливими, оскільки
будь-якими належними та допустимими
доказами не підтверджені та не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

У зв'язку з цим, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно не вбачив підстав для
поновлення позивачеві строку
звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі. Позивач мав
можливість звернутися до суду з
відповідним позовом у визначений
строк, однак звернувся до суду за
захистом свого порушеного права лише
17.10.2013 року, тобто з пропуском строку,
передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 абзацу 3
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів повністю погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки судом першої інстанції
правильно визначені правовідносини, що
склалися між сторонами, їх об'єктивний
склад, права та обов'язки сторін, вірно
застосовані норми матеріального права
та не порушені норми процесуального
права, а доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
дають достатніх підстав для скасування
рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. ст. 4, 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 29 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:підпис.
В.М. Медяний

Судді:підписи.
М.В. Матківська

Т.М. Шемета

З оригіналом вірно.

Суддя: