Головуючий суду 1 інстанції - Кузьменко
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 435/217/13-ц
Провадження № 22ц/782/1008/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів - Околота Г.М., Гаврилюка В.К.,

при секретарі - Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі апеляційного суду
Луганської області в м. Луганську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 05 лютого 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного мешкання
та розподіл майна,

В С Т А Н О В И Л А:

В січня 2013 року ОСОБА_4, який діє за
довіреністю від імені ОСОБА_3,
звернувся до суду з зазначеним позовом,
в обґрунтування якого вказав, що
позивач та відповідач в період часу з
жовтня 2000 року по серпень 2010 року
мешкали разом однією сім'єю, не
перебуваючи у шлюбі між собою. У травні
2006 року ОСОБА_2 придбав автомобіль ЗАЗ
11307 (реєстраційний номер НОМЕР_1), який
після припинення сімейних відносин з
позивачкою залишився у нього. На вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 щодо повернення
половини грошей, сплачених за спірний
автомобіль, який залишився у нього,
відповідачем було відмовлено, що і
стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 05.02.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного мешкання
та розподіл майна були задоволені.

Суд вирішив:

- встановити факт спільного
мешкання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2
не перебуваючи у шлюбі між собою в
період з жовтня 2000 року по серпень 2010
року;

- визнати автомобіль ЗАЗ 11207,
реєстраційний номер НОМЕР_1 об'єктом
права спільної сумісної власності, що
належав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних
частках;

- видиліти автомобіль ЗАЗ 11207,
реєстраційний номер НОМЕР_1 в натурі
ОСОБА_2 стягнувши з нього на користь
ОСОБА_3 грошову компенсацію - ? частки
вартості автомобіля у сумі 10150 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судові витрати у сумі 940 грн.,
пов'язані з проведенням експертизи.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою на нього, вважає
рішення незаконним, необґрунтованим,
ухваленим із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просив його скасувати та провадження
по справі закрити на підставі п.2 ч.1
ст.205 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги, судова
колегія вважає апеляційну скаргу
ОСОБА_2 такою, що підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної
цивільної справи колегія суддів
приймає до уваги положення ч.1 ст.303
Цивільного процесуального кодексу
України, відповідно до якого під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що сторони у вказаний період часу
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, між ними склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю, а
тому майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності та
підлягає розподілу.

Але з такими висновками суду
погодитись неможливо з наступних
підстав.

Так, відповідно до статті 74 Сімейного
кодексу України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Разом із тим, згідно із ч.2 ст.3 СК
України, сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і
тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

У відповідності до п.20 Постанови № 11
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", при застосуванні ст. 74 СК, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що 16
жовтня 2012 року Жовтневим районним
судом м.Луганська було ухвалено
рішенням, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на 2/3 частки автомобіля
було відмовлено за необгрунтованістю
(а.с.93).

Зазначене рішення набрало законної
сили та є чинним, що не заперечується
сторонами.

При постановленні вказаного рішення
суд першої інстанції не прийняв до
уваги доводи ОСОБА_3 щодо сумісного
проживання її та відповідача однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки
вони не були доведені належними
доказами (а.с.93-звор.).

Крім того, на думку колегії суддів,
позивачкою та її представником не було
надано достатніх належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту спільного мешкання однією сім'єю
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в
період з жовтня 2000 року по серпень 2010
року і при розгляді у суді першої
інстанції цивільної справи за поданим
у січні 2013 року ОСОБА_4, який діє за
довіреністю від імені ОСОБА_3, позовом
до ОСОБА_2 про встановлення факту
спільного мешкання та розподіл майна.

Зокрема, відсутні належні докази на
підтвердження того, що сторони були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки.

Таким чином, приймаючи до уваги приписи
ст.60, ч.3 ст.61 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що відсутні підстави вважати,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією
сім'єю, перебуваючи у фактичних шлюбних
відносинах, і між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Також колегія суддів зауважує, що
положення статті 74 Сімейного кодексу
України набрали чинності з 01.01.2004 року
і, в силу ст.58 Конституції України,
зворотної дії в часі не мають.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що до 19.07.2005 року відповідач
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5(а.с.20).

При таких обставинах позовні вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині
встановлення факту спільного мешкання
однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без
реєстрації шлюбу в період з жовтня 2000
року по серпень 2010 року задоволенню не
підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в
частині визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності та
розподілу майна, то, вони також
задоволенню не підлягають, оскільки є
похідними від позовних вимог про
встановлення факту спільного мешкання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, згідно із п.3 ч.1 ст.309 ЦПК
України - невідповідність висновків
суду обставинам справи, а відповідно до
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З огляду на наведені обставини, а також
з урахуванням положень п.п.2, 3, 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, колегія суддів вважає за
необхідне рішення Жовтневого
районного суду м.Луганська від 05.02.2014
року скасувати, ухваливши у справі нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного мешкання
та розподіл майна відмовити у повному
обсязі.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 05 лютого 2014 року
скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
спільного мешкання та розподіл майна
відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його оголошення, однак його
може бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: