Єдиний унікальний номер 268/2608/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1416/2014
Головуючий у суді 1-ої інстанції Єжов
Доповідач - Жарова Ю.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Бугрим Л.М,

суддів Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.,

при секретарі Внуковій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 03
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до державного підприємства
«Макіїввугілля» про захист честі і
ділової репутації, відшкодування
шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 03
грудня 2013 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до державного
підприємства «Макіїввугілля» про
захист честі і ділової репутації,
відшкодування шкоди - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2
звернувся до апеляційного суду із
апеляційної скаргою, в якій просив
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що рішення суду
першої інстанції є незаконним,
необґрунтованим, ухвалене із
порушенням норм матеріального та
процесуального права, оскільки судом
було неповно з'ясовано та не доведено
обставини, що мають значення для
справи.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
судом не було прийнято до уваги, те що
представник роботодавця публічно,
письмово звинуватив позивача у брехні,
поширивши завідомо неправдиву
інформацію та відомості, що не
відповідають дійсності, чим і було
завдано моральну шкоду, бо було
принижено його честь та гідність.
Апелянт просить судові витрати
покласти на відповідача.

Позивач в судовому засіданні підтримав
доводи апеляційної скарги, просив її
задовольнити, а рішення суду першої
інстанції скасувати. Обгрунтовуючи
доводи апеляційної скарги, під час
розгляду справи апеляційним судом,
позивач зазначив, що предметом його
позовних вимог є саме приниження його
честі, гідності, ділової репутації, яке
відбулось внаслідок висловлювань
відповідача під час розгляду справи за
його позовом до державного
підприємства «Макіїввугілля» про
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я внаслі
док виробничих травм при виконанні ним
трудових обов'язків.

Представник відповідача до судового
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, що підтверджено
телефонограмою №1-3120 від 18.02.2014р. (а.с.
229).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
представника відповідача, оскільки
відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив із встановлених
обставин: 27 серпня 2013 року ОСОБА_2
звернувся до Кіровського районного
суду міста Макіївки з позовом до
державного підприємства
«Макіїввугілля» Міністерства
енергетики та вугільної промисло вості
України про відшкодування моральної
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я
внаслі док виробничих травм при
виконанні ним трудових обов'язків, та
стягнення понесених при зве рненні до
суду витрат, мотивуючи свої вимоги
небезпечними умовами праці на
підприємстві, які призвели до
ушкодження його здоров'я чим заподіяна
моральна шкода.

Під час розгляду справи, представник
відповідача державного підприємства
«Макіївву гілля» - Дятловська Г.В.
заперечувала проти задоволення
заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про що
надала відповідні письмові
заперечення, які були вручені
учасникам судового за сідання та
долучені до матеріалів цивільної
справи.

Зі змісту наданих заперечень
убачається, що представник державного
підприємства «Макіїввугілля»
посилається на матеріали спеціального
розслідування нещасного випадку, який
стався 16 вересня 2007 року з колишнім
гірником очисного забою дільниці з
видобутку вугілля № 1 ОСОБА_2, та
зазначає, що причиною цього нещасного
випадку відповідно до акту № 69 «Про
нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом» форми Н-1 є порушення
самим ОСОБА_2 правил
нормативно-правових актів про охорону
праці. Та у подальшому, в тексті
заперечень, зазначає, що на вимогу
прокуратури Донецької області наказом
територіального управління
Держгірпромнагляду у Донецькій
області від 13 жовтня 2011 року було
призначено спеціальне розслідування
даного нещасного випадку, за результа
тами якого скасовано акт ВП
«Шахтоуправління ім. В.М. Бажанова» від
18 вересня 2007 року та складено акт № 69
від 15 грудня 2011 року.

З акту спеціального розслідування
нещасного випадку, убачається, що
організаційною причиною даного
нещасного випадку є порушення
потерпілим вимог інструкції по охороні
праці, яке виразилося в особистій
неуважності постраждалого при русі по
гірничими виробіт кам від забою
конвеєрного штреку 4 західної лави гір.
1012 м. пласта ш 3 до нижнього посадоч ного
майданчика ДКНУ в повітряподаючому
ходку гір. 1100 м. Конкретизувати місце, а
також встановити технічні та
психофізіологічні причині нещасного
випадку з ОСОБА_2 комісії не вдалося.

Рішенням Кіровського районного суду
міста Макіївки від 02 жовтня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 до державного
підприємства «Макіїввугілля» про
відшкодування мора льної шкоди були
задоволені частково і на його користь
стягнуто грошові кошти на відшкоду
вання моральної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я внаслідок
виробничих травм при виконанні ним
трудових обов'язків в сумі 20000 грн.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», чинне
законодавство не містить визначення
понять гідності, честі чи ділової
репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Згідно із вимогами ст.. 297 ЦК України
Кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Відповідно ст.. 23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1. У
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2. У душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3. У душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4. У
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Як зазначено у Постанові Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27 лютого
2009 року «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» вирішуючи
питання про визнання поширеної
інформації недостовірною, суди повинні
визначати характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
необхідно визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням чи оціночним
судженням.

Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості. Згідно з положеннями
статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок
довести, що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права. Відповідно до частини
другої статті 471 Закону України "Про
інформацію" оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції, згідно із якою:

1. Кожен має право на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів. Ця
стаття не перешкоджає державам
вимагати ліцензування діяльності
радіомовних, телевізійних або
кінематографічних підприємств.

2. Здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким
формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадської безпеки, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для охорони
здоров'я чи моралі, для захисту
репутації чи прав інших осіб, для
запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої
інстанції, належним чином перевіривши
докази, дійшов вірного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі, оскільки позивачем не
надано належних доказів в
підтвердження приниження його честі,
гідності та ділової репутації,
внаслідок дій відповідача, оскільки
оціночні судження відповідача,
відображені у його позиції по справі
про відшкодування моральної шкоди
№2/268/576/13, викладеній у письмових
запереченнях на позов, які на думку
позивача містять недостовірну
інформацію та принижують його честь та
гідність, є лише позицією відповідача
щодо заявлених позовних вимог
заснованою на матеріалах спеціального
розслідування нещасного випадку, має
оціночний характер та не тягне за собою
відповідних правових наслідків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині
спричинення моральної шкоди внаслідок
неправомірних дій представника ДП
«Макіїввугілля» позивач послався на
те, що викладені в запереченні проти
позову та озвучені під час судового
розгляду неправдиві відомості потягли
для нього несприятливі наслідки, а
саме: порушено його ділову репутацію та
призвело до моральних страждань, він
став нервувати та погано почуватись.
Такими протиправними діями
відповідача порушені його законні
права, чим завдані душевні та фізичні
страждання, компенсацію яких він
оцінює у розмірі 100000 грн.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала
за наявності її вини, крім випадків
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31
березня 1995 року суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Однак, всупереч вказаних вимог
позивачем не доведено наявності
спричинення йому моральної шкоди, не
зазначено в чому саме полягала
моральна шкода, чи отримав позивач
моральні страждання та в чому вини
виразилися, наявності причинного
зв'язку між діями відповідача та
спричиненням позивачу моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що ухвалюючи рішення,
суд першої інстанції відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України належним чином
перевірив всі надані сторонами докази
та дав їм належну правову оцінки,
зокрема, встановив відсутність підстав
для задоволення позовних вимог
позивача.

Довід апеляційної скарги, що під час
розгляду справи за його позовом до
державного підприємства
«Макіїввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я внаслі док
виробничих травм при виконанні ним
трудових обов'язків, представник
відповідача принизив його честь,
гідність та ділову репутацію, оскільки
у своїх запереченнях на позов, та
висловлюючи свою позицію
безпосередньо у судовому засіданні,
посилався на акти форми Н-1 та Н-5, які
були спростовані актом форми Н-1 №69
«Про нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом», не може бути прийнятий
до уваги судовою колегією, оскільки,
відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Відповідно до статті 128
ЦПК України, після одержання копій
ухвали про відкриття провадження у
справі і позовної заяви відповідач має
право подати суду письмове заперечення
проти позову із зазначенням доказів, що
підтверджують його заперечення.
Відповідач може заперечувати проти
позову, посилаючись на незаконність
вимог позивача, їх необґрунтованість,
відсутність у позивача права на
звернення до суду або наявність у
позивача права на звернення до суду або
наявність перешкод для відкриття
провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги не впливають
на висновки суду та не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального законодавства, що
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Рішення суду відповідає вимогам
діючого законодавства і підстав для
його скасування не має.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
безпідставність позовних вимог в
повному обсязі.

Суд першої інстанції повно та всебічно
встановив обставини справи, дослідив
надані сторонами докази, дав їм належну
правову оцінку. Наведені в апеляційній
скарзі доводи не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення про скасування
оскаржуваного рішення. Рішення суду є
законним і обґрунтованим.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 03
грудня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: