Справа № 203/457/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі - Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача, представника відповідача
- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
визнання договору недійсним та
визнання права власності -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська з 06 лютого 2012
року перебуває вищевказана цивільна
справа, яка була прийнята до свого
провадження суддею Маймур Ф.Ф. 24 січня
2014 року у відповідності до вимог ст.11-1
ЦПК України після скасування судового
рішення по даній справі, ухваленого
судом під головуванням іншого судді
(а.с.31, 58-59, 62).

В обґрунтування свого позову позивач
послалась на те, що є дочкою ОСОБА_5 та
відповідача ОСОБА_4, шлюб між якими було
розірвано 05 травня 2006 року. 04 травня 2001
року ОСОБА_4, діючи як законний
представник своєї неповнолітнього на
той час дитини - позивача, придбала
спірну квартиру АДРЕСА_1, а 15 серпня 2007
року позивач, діючи зі згоди матері, за
договором купівлі-продажу продала в
рівних частках останній та відповідачу
ОСОБА_2 2/3 частки у праві власності
спірної квартири. Посилаючись на те, що
укладення останнього договору
купівлі-продажу відбулось із
порушенням закону, оскільки не було
надано дозволу на укладення такого
правочину органу опіки та піклування,
не було гарантовано позивачу
забезпечення її права на житло, а також
не було письмової нотаріально
посвідченої згоди обох батьків
позивача на укладення спірного
правочину, позивач просила суд визнати
недійсним згаданий вище договір
купівлі-продажу 2/3 часток у праві
власності спірної квартири від 15
серпня 2007 року, а також визнати за нею
право власності на спірну квартиру
АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги свого
довірителя підтримав, наполягав на їх
задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, яка одночасно є
представником відповідача ОСОБА_4,
проти задоволення позову заперечувала,
пославшись на його безпідставність та
необґрунтованість.

Вислухавши пояснення учасників
розгляду справи та дослідивши
матеріали цивільної справи суд
приходить до наступного висновку на
підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1
року, її батьками є відповідач ОСОБА_4
та ОСОБА_5. (а.с.5).

04 травня 2001 року мати позивача -
відповідач ОСОБА_4, діючи як законний
представник своєї неповнолітньої на
той час дитини - позивача ОСОБА_3,
придбала останній у ОСОБА_6 квартиру
АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу,
посвідченим приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_7 за реєстровим №2328 (а.с.6, 92).

10 червня 2003 року батька позивача ОСОБА_5
вироком Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених
ст.ст.212, ч.3, 364 ч.2 КК України, та із
застосуванням положень ст.70 КК України
засуджено до шести років позбавлення
волі з конфіскацією всього особисто
йому належного майна, з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням організаційно-розпорядчих
та адміністративно-господарських
обов'язків, строком на три роки. Строк
відбування покарання визначено
відраховувати з 15 серпня 2002 року
(а.с.100-108).

У зв'язку із викладеною обставиною
постановою Кіровського відділу РАЦС
ДМУЮ від 05 травня 2006 року шлюб між
батьками позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було розірвано на підставі ст.107 ч.1 п.3
СК України (в редакції закону, яка діяла
на час розірвання шлюбу) (а.с.7, 90, 91).

Також судом встановлено, що 15 серпня 2007
року позивачем, яка на той час була
неповнолітньою особою, діючи зі згоди
матері - відповідача ОСОБА_4, укладено з
відповідачами по справі договір
купівлі-продажу частини квартири,
посвідчений державним нотаріусом
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори Лада І.М. за
реєстрованим №2-1882, зареєстрованим в
Державному реєстрі правочинів 15 серпня
2007 року (а.с.8-10, 93-95). За умовами такого
договору позивач продала, а
відповідачі придбали в рівних частках
2/3 частини належної позивачу на праві
власності квартири АДРЕСА_1. У
власності позивача за наслідками
укладення договору залишилась 1/3
частина зазначеної квартири (а.с.11-13,
96-98).

Разом з тим судом встановлено, що до
укладення даного спірного договору
купівлі-продажу відповідачем ОСОБА_4,
як матір'ю позивача, було отримано
відповідний дозвіл органу опіки та
піклування на укладення
неповнолітньою позивачем спірного
правочину. Даний дозвіл викладено у
формі рішення виконкому Жовтневої
районної в м. Дніпропетровську ради та
прийнято з урахуванням положень ст.177
СК України, ст.32 ЦК України, ст.ст.17, 18
Закону України «Про охорону дитинства»
(а.с.14, 99, 125).

Крім того, як встановлено судом з
матеріалів цивільної справи та не
спростовувалось сторонами в ході
розгляду справи, батько позивача за
декілька років до укладення спірного
договору купівлі-продажу та після
цього участі у вихованні дитини не
приймав, разом із дитиною не проживав, а
усі витрати на здійснення ремонту
спірної квартири, її обладнання
побутовою технікою, сплату комунальних
платежів здійснювали відповідачі
(а.с.109-117).

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім умов зазначених вище
договорів, врегульовані нормами ЦК
України, СК України, Закону України
«Про охорону дитинства».

Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК
України підставами для виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договір, який є обов'язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Різновидом
договору договір купівлі-продажу (ст.655
ЦК України).

За змістом ст.ст.655-657 ЦК України слідує,
що за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Предметом
договору купівлі-продажу може бути і
нерухоме майно. Договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно ст.32 ЦК України на вчинення
неповнолітньою особою правочину щодо
нерухомого майна повинна бути письмова
нотаріально посвідчена згода батьків
(усиновлювачів) або піклувальника і
дозвіл органу опіки та піклування.
Згода на вчинення неповнолітньою
особою правочину має бути одержана від
батьків (усиновлювачів) або
піклувальника та органу опіки та
піклування.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

Нормою ст.177 ч.2 СК України встановлено,
що батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав: укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири.

Положеннями ст.177 ч.ч.3, 4 СК України
визначено, що батьки мають право дати
згоду на вчинення неповнолітньою
дитиною правочинів, передбачених
частиною другою цієї статті, лише з
дозволу органу опіки та піклування.
Дозвіл органу опіки та піклування на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини надається в разі
гарантування збереження її права на
житло.

Згідно ст.177 ч.5 СК України на вчинення
одним із батьків правочинів щодо
нерухомого майна малолітньої дитини
повинна бути письмова нотаріально
засвідчена згода другого з батьків.
Якщо той з батьків, хто проживає окремо
від дитини протягом не менш як шість
місяців, не бере участі у вихованні та
утриманні дитини або якщо місце його
проживання невідоме, зазначені
правочини можуть бути вчинені без його
згоди.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою визнання недійсності
договору як правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, а саме: зміст
правочину не може суперечити вимогам
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а також правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст.222 ЦК України правочин,
вчинений неповнолітньою особою за
межами її цивільної дієздатності без
згоди батьків (усиновлювачів),
піклувальників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом
заінтересованої особи.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом та
викладені вище фактичні обставини в
контексті наведених норм
законодавства, які регулюють порядок,
умови та форму укладення
неповнолітньою особою правочину щодо
продажу належного їй нерухомого майна,
визнання такого правочину недійсним у
випадку порушення вимог закону при
його укладенні, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову та визнання
недійсним спірного договору
купівлі-продажу частини квартири від 15
серпня 2007 року. Правова позиція суду
ґрунтується на тому, що при укладенні
такого договору були дотримані всі
передбачені законом, в редакції чинній
на час вчинення спірного правочину,
істотні умови для укладення даного
виду договорів - як щодо його змісту,
так і форми, подальшої державної
реєстрації правочину, а також для
укладення правочину неповнолітнім
позивачем отримано згоду її матері та
дозвіл органу опіки та піклування,
дотримано право неповнолітньої особи
на житло. Окрім того, в суду немає
сумнівів, що волевиявлення позивача з
укладення спірного договору
відповідало її внутрішній волі та було
вільним. Таким чином, викладене
виключає можливість визнання спірного
договору недійсним як правочину.

Не підлягає задоволенню і друга
позовна вимога про визнання права
власності за позивачем, оскільки така
вимога, як вбачається зі змісту позову,
ґрунтується виключно на задоволенні
позову в частині визнання недійсним
спірного договору купівлі-продажу, у
задоволення якої, як зазначено вище,
судом відмовлено.

При цьому суд не погоджується і приймає
до уваги як підставу для задоволенні
позову твердження сторони позивача про
укладення спірного договору за
відсутності згоди органу опіки та
піклування. Такі твердження не
відповідають фактичним обставинам
спірних правовідносин, оскільки в
матеріалах справи наявна копія такого
дозволу, викладена у формі рішення
виконкому Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради від 22 червня 2007
року №429, тобто прийнятого до укладення
спірного правочину. Про те, що таке
рішення є відповідним дозволом,
необхідність якого визначена ст.32 ЦК
України та ст.177 СК України,
безпосередньо вбачається з назви
такого рішення та змісту його
резолютивної частини, а також
підтверджена листом виконкому
Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради (а.с.14, 99, 125).

Аналогічним чином суд оцінює і
твердження сторони позивача про
порушення при укладенні спірного
правочину вимоги закону щодо
гарантування збереження права на житло
неповнолітньої особи, оскільки, як
встановлено судом з матеріалів справи,
після укладення спірного правочину та
відчуження 2/3 частини спірної квартири
у власності позивача залишилась 1/3
частини цієї квартири, а відтак
позивача не було позбавлено права на
проживання у цій квартирі як її
співвласника (а.с.10, 11, 95, 96).

Не погоджується суд також із
твердженнями сторони позивача про
відсутність згоди її батьків на
укладення позивачем спірного
правочину, оскільки наявність такої
згоди фактично підтверджена змістом
нотаріально посвідченого спірного
правочину, де вказано, що він
укладається неповнолітньою позивачем
за згоди її матері - відповідача ОСОБА_4
Згода ж батька позивача - ОСОБА_5 за
змістом ст.177 ч.5 СК України в редакції
закону, чинній на час укладення
спірного правочину, з урахуванням
встановлених судом та викладених вище
обставин його неучасті у вихованні
доньки (позивача) не була необхідною
(а.с.7, 8, 90, 91, 93).

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Судові витрати у справі, враховуючи
положення ст.88 ЦПК України, а також
результат вирішення справи,
відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.11, 32, 203, 215, 216, 222, 525, 629, 655-657 ЦК
України, ст.177 СК України, ст.17 Закону
України «Про охорону дитинства»,
ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним та визнання права власності -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст.223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Ф.Ф.
Маймур