Справа № 583/130/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м. Охтирка Сумської області

Охтирський міськрайонний суд Сумської
області в складі:

головуючого - судді
КОВАЛЬОВОЇ О.О.

при секретарі
КАНІВЕЦЬ І.М.

з участю особи, що бере участь у
розгляді справи: позивача ОСОБА_1, з
фіксацією розгляду справи технічним
комплексом «Камертон», розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Охтирка цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Гранфінресурс»,
третя особа: приватне підприємство
«Грандфінресурс»

про визнання договору недійсним та
стягнення коштів

в с т а н о
в и в:

15.01.2014 року до суду звернувся позивач з
позовом. Вимоги мотивував тим, що на
початку вересня 2013 року у нього виникла
потреба в грошових коштах для
проведення капітального ремонту
власного житла. В газеті «Ваш шанс» м.
Суми він побачив оголошення про
надання позик, що стало приводом до
звернення позивача до відповідача з
вказаного приводу. В службовому
приміщення Сумського представництва
ПП «Грандфінресурс» працівники
вказаної установи запевнили позивача,
що після підписання всіх договірних
документів він зможе отримати позику в
сумі 225000.00 грн. і 05.09.2013 року між ним та
ПП «Грандфінресурс» був укладений
договір № 221444 (з додатками № 1, № 2) за
наслідком укладення якого позивач
розраховував отримати позику в сумі
225000.00 грн. Як було повідомлено
представниками ПП «Грандфінресурс»
позивачеві, позику він мав отримати
через декілька днів, але до цього йому
необхідно було сплатити на користь ПП
«Грандфінресурс» одноразовий
комісійний внесок в сумі 7875.00 грн., один
щомісячний чистий внесок в сумі 1250.00
грн. та оплатити адміністративні
витрати в сумі 945.00 грн.. що було
виконано позивачем повністю 18.10.2013
року.

В подальшому, незважаючи на перебіг
тривалого строку, бажаної позики
позивач так і не отримав, однак,
працівники ПП «Грандфінресурс»
запевнили позивача про отримання
позики відразу ж після чергової сплати
коштів на користь відповідача та
надали позивачеві для підписання
додаткову угоду про заміну сторони в
зобов»язанні, за якою права та
обов»язки адміністратора програми
«Альянс Україна» перейшли від ПП
«Грандфінресурс» до ТОВ
«Гранфінресурс».

18.11.2013 року вказана додаткова угода
була підписана позивачем та він
додатково сплатив 1250.00 грн. щомісячного
чистого внеску за договором № 221444 та
945.00 грн. адміністративних витрат.

Після уважного ознайомлення з умовами
договору зрозумів, що його умисно ввели
в оману щодо істотних умов договору.
Окрім того, позивач дізнався, що
відповідач здійснює підприємницьку
діяльність без ліцензії, тобто,
завідомо не мав права на укладення
оскаржуваного договору. Вважаючи, що
діяльність відповідача є такою, що
ввела позивача в оману, оскільки
позивач не отримав чіткої інформації,
необхідної для здійснення свідомого
вибору і сплатив кошти не за одержання
товару чи послуги, а за можливість
одержання права на отримання позики за
рахунок залучення інших споживачів, що
свідчить про наявність пірамідальної
схеми. Позивач вказував, що він
помилилася щодо суттєвих умов
договору, працівник відповідача при
укладенні договору ввів його в оману,
чим порушив його права як споживача
своєю нечесною підприємницькою
діяльністю. Посилаючись на наведене,
позивач просив суд визнати недійсним
договір № 221444 від 05.09.2013 року, стягнути
сплачені ним на користь відповідача
кошти в сумі 12265.00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги з наведених у позові
мотивів.

Представник відповідача, будучи
належним чином сповіщеним про розгляд
справи, про в справі маються докази, до
суду не прибув, надіслав заперечення, в
яких позовні вимоги не визнав,
пославшись на їх необґрунтованість,
так як позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження того, що
оспорюваний правочин начебто
укладений з використанням омани.
Законом не встановлена недійсність
даного договору. Позивачу був відомий
перелік його прав і обов»язків, а також
перелік прав та обов»язків ТОВ
«Гранфінресурс», оскільки він підписав
угоду та на її виконання сплатив
внески та оплатив адміністративні
витрати на суму 12265.00 грн., що свідчить
про використання позивачем
механізмів, передбачених договором. В
діяльності відповідача не вбачається
ознак нечесної підприємницької
практики.

Суд, дослідивши матеріали справи,
врахувавши доводи і заперечення осіб,
що беруть участь у розгляді справи,
надані ними докази, виходив з
наступного:

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, 05.09.2013 року між
сторонами було укладено договір № 221444
разом з додатками до нього (а.с. 7-13).

З укладеного сторонами договору
(а.с.7-10), зокрема, п. 1.1 ст. 1, вбачається,
що адміністратор, за згодою учасника,
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок учасника певні юридичні дії,
спрямовані на придбання учасником
товару або відповідної суми у позику,
зазначеної у додатку № 1 до договору, на
умовах діяльності програми «Альянс
Україна», що міститься в додатку № 2 до
договору, які є невід'ємними частинами
цього договору, в тому числі:
сформувати реєстр учасників,
забезпечити його адміністрування,
організовувати та проводити захід по
розподілу грошового фонду, здійснити
оплату товару на користь учасників чи
надавати відповідні суми у позику,
надавати інші послуги і здійснювати
інші правочини, погоджені сторонами, у
порядку та строки, передбачені цим
договором та додатками до нього, тобто
відповідач зобов'язався вчинити певні
юридичні дії, спрямовані на оплату
товару чи надання позики.

З умов договору також вбачається, що
виконання послуг відповідачем полягає
в тому, що учасник сплачує передбачені
договором кошти, а відповідач формує
групу осіб, за рахунок чистих внесків
яких здійснюється захід по розподілу
грошового фонду групи, за результатами
якого надається дозвіл, тобто право на
отримання грошових коштів.

Фактично учасник одержує відповідну
суму у позику відповідно до методів
визнання права на отримання ним
коштів, передбачених договором (ст. ст.
4, 5 договору - порядок проведення заходу
по розподілу грошового фонду та
отримання товару або відповідної суми
у позику), і таке визнання права
здійснює ПП „Грандфінресурс" на
власний розсуд.

Право на отримання коштів мають не всі
учасники програми, а тільки ті, які,
згідно умов договору (п. 4.11), зробили
найбільшу кількість внесків.

Таким чином, для укладеного між
сторонами договору характерна
непоінформованість учасників про
дійсну кількість платежів, здійснених
іншими учасниками, в умовах договору і
Програмі «Альянс Україна» відсутні
які-небудь важелі впливу учасників на
добросовісність відповідача при
виконанні умов договору та умови
відповідальності відповідача за їх
порушення.

Недоступна для споживачів інформація і
в укладених договорах відсутні дані
щодо критеріїв формування різних
реєстрів учасників, про розподіл
коштів учасників між фондами реєстрів
з різними номерами, про структуру схем,
за якими формується та ведеться
розподіл коштів (1 чи 2), про наявність
доказів фактичного отримання коштів
учасниками та про те, чи продовжують
виконувати свої обов'язки та
сплачувати кошти і наскільки
добросовісно ті особи, які отримали
кошти у позику, чи продовжують і як вони
та сплачені ними кошти обліковуватись
в подальшому в відповідному реєстрі,
перебуваючи в якому, отримали кошти. З
наданих відповідачем документів не
вбачається, яким чином продовжують
сплачувати кошти ті особи, які отримали
кошти, та як ці платежі обліковуються і
розподіляються.

Укладений між сторонами договір не
містить строків та (або) термінів
отримання учасником коштів, не
передбачає будь-якої відповідальності
ПП „Грандфінресурс" за невиконання
умов договору та будь-яких гарантій
отримання учасником коштів, не містить
критеріїв формування відповідних
реєстрів, що давало б можливість
учасникам на паритетних з відповідачем
засадах перевірити дотримання
відповідачем умов договору, в тому
числі дотримання процедури розподілу
грошових коштів, та давало б підстави
вважати діяльність відповідача такою,
що відповідає вимогам закону з точки
зору ведення чесної підприємницької
практики.

Натомість договором передбачено, що у
випадку неналежного виконання умов
договору або не сплати запропонованих
адміністратором платежів, учасник
позбавляється права на отримання
коштів, втрачає сплачений
адміністративний платіж і
позбавляється права на участь у
наступному найближчому заході. У разі
виявлення учасником бажання розірвати
договір протягом 3 календарних днів з
моменту його підписання та виконання
ним умов ст. 8 Договору, відповідач
повертає учаснику 70% внесеного ним
одноразового комісійного внеску (п.8.1),
в інших випадках розірвання договору -
вступний платіж та адміністративні
витрати учаснику не повертаються,
повернення коштів відбувається після
закриття реєстру.

Згідно п. 4.1 Умов Програми "Альянс
Україна", коли реєстр є достатнім,
Адміністратор організує комітет по
розподілу грошового фонду. Після
вчасної сплати чергового Загального
платежу Учасник Програми набуває право
брати участь у найближчому заході.
Захід по розподілу грошового фонду
проводиться комітетом по розподілу
грошового фонду, який утворюється
наказом Адміністратора.

З наведеного випливає, що рішення про
передачу товару залежить лише від волі
відповідача, який на власний розсуд
приймає таке рішення, і позивач
позбавлений можливості вплинути на це
рішення, оскільки не має можливості
отримати інформацію про фінансовий
стан інших учасників групи та не має
гарантій щодо отримання коштів у
випадку, якщо учасники, що отримали
кошти, припинять сплачувати свої
внески, а нових учасників не буде чи їх
коштів буде менше, чим потрібно для
проведення виплат згідно договорів.

Таким чином, умовами оспорюваного
договору на позивача покладено
обов'язок суворо дотримуватися умов
договору, в той час як у договорі
відсутні умови, які б передбачали
настання негативних наслідків для
відповідача за невиконання умов
Договору, що свідчить про істотний
дисбаланс договірних прав та є
порушенням прав позивача.

У спірному договорі умова про надання
коштів залежить від певних обставин,
яка може взагалі не настати, а тому така
умова є несправедливою відносно
позивача та вказує, що правочин не
направлений на реальне настання
правових наслідків.

Крім того, оспорюваний Договір та
Додатки до нього укладені в рамках
створеної відповідачем системи, яка
полягає у створені груп учасників, які
бажають отримати кошти з розстроченням
платежу на досить тривалий час в
порядку та на умовах, передбачених
Договором та Додатками до нього. Така
система вводить в оману споживачів
шляхом залучення їхніх коштів з метою
реалізації діяльності пірамідальної
схеми, що, в свою чергу, здійснюється за
кошти, внесені учасниками програми, і
відповідач без інвестування власних
коштів надає кошти іншому Учаснику
Програми. Також є несправедливою умова
про надання коштів за умови сплати
позивачем найбільшої кількості
платежів без зазначення в договорі
такої кількості, проте позивач не
володіє інформацією щодо необхідності
сплати конкретного числа платежів, яке
повинне перевищувати кількість
платежів інших учасників для отримання
бажаних коштів, та про те, чи дійсно
інший учасник фактично здійснив
більшу, чим вона, кількість платежів.

Таким чином, умови оспорюваного
договору є несправедливими та
непрозорими, унаслідок чого
утворюється істотний дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
споживачеві, фонди групи з отримання
коштів формуються виключно за рахунок
внесків інших клієнтів системи, без
залучення коштів товариства. З огляду
на умови договору та твердження
відповідача про те, що він лише
розподіляє кошти, сплачені учасниками,
у діях відповідача вбачається нечесна
підприємницька практика, яка
заборонена законом, розподіл коштів
фонду групи між клієнтами являє собою
реалізацію діяльності пірамідальної
схеми і дає підстави вважати укладений
між сторонами договір нікчемним.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприємницька
практика забороняється. Нечесна
підприємницька практика включає
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Забороняються
як такі, що вводять в оману: утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Отже, указаний Закон установив
недійсність правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької практики, яка полягає,
зокрема, у введенні в оману споживачів
шляхом залучення їхніх коштів з метою
реалізації діяльності пірамідальної
схеми.

Така правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 23 травня 2012 року по справі N 6-35цс12,
яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

З огляду на зазначене суд прийшов до
висновку, що за умовами договору
позивач мала сплачувати кошти за
можливість одержання права на їх
отримання за рахунок сплачених іншими
особами коштів, ПП „Грандфінресурс"
без залучення власних коштів формувало
групи клієнтів, за рахунок коштів яких
здійснювалась видача грошових сум
одному з учасників групи, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи, залучених до умов
діяльності програми «Альянс Україна»,
а тому укладений між сторонами договір
здійснений з використанням
відповідачем нечесної підприємницької
практики, є нікчемним, оскільки його
недійсність установлена ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», і укладений між сторонами
договір не відповідає вимогам закону
та порушує права позивача.

Вбачається, що за умовами договору
позивач мав сплачувати кошти не за сам
товар (позику), а за можливість
одержання права на купівлю товару
(отримання позики). ПП „Грандфінресурс"
без залучення власних коштів формувало
групи клієнтів, за рахунок коштів яких
здійснювалась передача права на
купівлю товару (отримання позики)
одному з учасників групи, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи, залучених до умов
діяльності програми «Альянс Україна».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Оскільки позивач сплачував кошти не за
товар чи послугу, а за можливість
отримання позики у сумі 225000 грн.,
приватне підприємство без залучення
власних коштів формувало групи
клієнтів, за рахунок коштів яких
здійснювалася виплата позик окремим
клієнтам, що є компенсацією за рахунок
коштів інших учасників групи, тому суд
знаходить, що є підстави для визнання
вказаного договору нікчемним, а
оскільки ця обставина оспорюється
відповідачем, то і для визнання
договору недійсним.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 27 березня 2013 року у справі № 6-22цс13
та постанові від 23 травня 2012 року у
справі № 6-35цс12, які відповідно до вимог
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими
для всіх судів України.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року, згідно яких правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Керуючись вказаними нормами права та
дійшовши висновку, що укладений між
сторонами договір є нікчемним
(недійсність якого встановлена
законом) і встановивши, що позивач на
виконання умов цього договору сплатив
відповідачу грошові кошти, суд дійшов
висновку стягнути з відповідача на
користь позивача зазначені грошові
кошти.

Твердження відповідача про те, що
позивач ознайомився з умовами
договору, погодився із ними та при
укладенні договору її волевиявлення
було вільним, не спростовує факту
нікчемності угоди через використання
відповідачем нечесної підприємницької
практики.

Доводи відповідача про те, що кінцевим
результатом укладеної угоди з
учасником програми є отримання права
на кошти, учасник сплачує ПП
«Грандфінресурс» за послуги, пов'язані
з отриманням грошових коштів, тобто
програма отримання грошових коштів
«Альянс Україна» не має ознак
пірамідальної схеми, суд до уваги не
приймає, оскільки ці доводи не
відповідають фактичним обставинам
справи та нормам закону, які регулюють
спірні правовідносини.

Заперечуючи проти позову, ПП
«Грандфінресурс» зазначав, що є
адміністратором соціальної програми
для населення, тобто адмініструє
грошові кошти учасників, не надає
фінансові послуги.

Поряд з цим, пунктом 3 частини 1 ст. 9
Закону «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» визначено,
що відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає господарська
діяльність, зокрема, із надання
фінансових послуг.

Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» під фінансовою
установою слід розуміти юридичну
особу, яка відповідно до закону надає
одну чи декілька фінансових послуг, а
також інші послуги (операції), пов'язані
з наданням фінансових послуг, у
випадках, прямо визначених законом, та
внесена до відповідного реєстру в
установленому законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Такими фінансовими послугами, як
зазначено у пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього
ж Закону, вважаються довірче
управління фінансовими активами,
надання коштів у позику, в тому числі й
на умовах фінансового кредиту та
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Водночас п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону
передбачено, що національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, у межах своєї
компетенції видає ліцензії для
здійснення фінансовими установами
діяльності з надання будь-яких
фінансових послуг, що передбачають
пряме або опосередковане залучення
фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення такої діяльності
дозволяється тільки після отримання
відповідної ліценції (ч. 2 ст. 34
вказаного Закону).

Аналіз зазначених норм дає підстави
для висновку суду, що для укладення
договору з позивачем відповідач
повинен був отримати у встановленому
законом порядку відповідну ліцензію.

Задовольняючи позов про визнання угоди
недійсною та про повернення позивачу
сплачених ним коштів в одинарному
розмірі на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК
України, суд також приймає до уваги те,
що укладений сторонами договір не
містить строків та (або) термінів
отримання учасником товару/позики, не
передбачає будь-якої відповідальності
ПП „Грандфінресурс" за невиконання
умов договору та будь-яких гарантій
отримання учасником товару/позики.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що досягнута між сторонами
угода порушує права позивача, а
діяльність відповідача з реалізації
послуг з адміністрування системи є
такою, що вводить споживача в оману.

Виглядають переконливими доводи
позивача про те, що оспорюваний договір
він уклав під впливом недобросовісних
дій відповідача, які полягали у
навмисному створенні у нього
помилкового уявлення про обставини,
які мають істотне значення: природи
правочину, умов, за яких він міг
отримати позику, інших прав та
обов'язків сторін у правочині та ін.

Суд вважає такими, що заслуговують на
увагу доводи позивача про те, що
оспорюваний правочин він уклав
внаслідок помилки, причиною якої,
зокрема, стали відсутність у нього
юридичної освіти та наявність певних
складнощів у вивченні ним змісту
договору, який виготовлений дуже
дрібним шрифтом, а також помилкове
сприйняття ним змісту і умов договору.
Він неправильно сприйняв фактичні
обставини правочину, що вплинуло на
його волевиявлення.

Заслуговують на увагу доводи позивача
про те, що у випадку вірного розуміння
ним усіх умов договору він ніколи б
його не уклав.

Як вбачається з пояснень позивача,
укладаючи оспорюваний договір, він мав
на меті отримати у „Грандфінресурс"
позику в сумі 225000.00 грн. і якщо б він
усвідомлював усі умови, за яких вона
може бути йому видана, він би ніколи
такий договір не укладав.

З урахуванням викладеного, суд
знаходить обґрунтованим позов в
частині визнання угоди недійсною і
поверненню позивачеві сплаченої суми.

Заперечення відповідача проти позову і
проти апеляційної скарги щодо
законності вказаного договору, про
згоду позивача на його укладення, про
відсутність нечесної підприємницької
діяльності і пірамідальної схеми по
відношенню до позивача, колегія суддів
знаходить недоведеними, такими, що
суперечать викладеним вище обставинам
і доказам.

На підставі ч. 1 ст. 216 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 12265.00 грн.

Питання про судові витрати підлягає
вирішенню на підставі ст. 88 ЦПК України
шляхом стягнення судового збору на
користь держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 6, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 202, 203, 215, 216 ЦК України,
Законами України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», «Про захист прав
споживачів», правовими позиціями за
постановами Верховного Суду України
від 27.03.2013 у справі № 6-22цс13 та від 23.05.2012
року у справі № 6-35цс12, роз'ясненнями в
п. 7 постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Гранфінресурс», третя особа: приватне
підприємство «Грандфінресурс» про
визнання договору недійсним та
стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір № 221444 від
05.09.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та
приватним підприємством
«Грандфінресурс».

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Гранфінресурс» на
користь ОСОБА_1 12265 (дванадцять тисяч
двісті шістдесят п»ять) гривень 00
копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Гранфінресурс» на
користь держави судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 243 (двісті
сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Сумської області через
Охтирський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області
О.О. КОВАЛЬОВА

Повний текст рішення суду виготовлений
31.03.2014 року.