РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Жовнір Г. Б.

при секретарі судових засідань
Медиинській Л.С.

з участю:

позивачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивачів
ОСОБА_4

відповідача
ОСОБА_5

представника відповідача
ОСОБА_6

у відкритому судовому засіданні
розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третьої особи:
Четвертої Львівської державної
нотаріальної контори про визнання
заповіту і договору довічного
утримання недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись в суд з позовом до
відповідача про визнання недійсними
заповіту ОСОБА_7 від 15.02.2011р. та договору
довічного утримання від 15.04.2011р.
укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_5.

Позивач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер її
батько ОСОБА_7 Після його смерті
відкрилась спадщина до якої входило
спадкове майно у виді квартири АДРЕСА_1.
Після звернення позивачів, як
спадкоємців першої черги, в
нотаріальну контору вони дізналась про
наявність заповіту батька в користь
відповідача від 15.02.2011 р. та договору
довічного утримання укладеного між
батьком та ОСОБА_5 від 15.04.2011 р.
Зазначила, що з 1990 р. батько періодично
звертався в медичні заклади. В останні
роки життя страждав цілим рядом
захворювань, які впливали на його
психічний стан. Тому вважає що
оскаржувані правочини слід визнати
недійсним оскільки батько не
усвідомлював значення своїх дій як
при складанні заповіту так і договору
довічного утримання. На момент
укладення спірних угод батько проживав
самостійно, однак вона з сестрою
регулярно його відвідували та надавали
допомогу. Про знайомство батька з
відповідачем вона дізналась 01.02.2012 р.,
він особисто повідомив, що
познайомився з пані ОСОБА_5 на початку
2011 р., пояснював, що вона та її чоловік
хороші люди, які йому допомагають.
Батько легко попадав під вплив чужих
людей, в зв'язку з наявними у нього
захворюваннями та похилим віком, часто
вів себе неадекватно та агресивно, у
нього траплялись нервові зриви. З 2005 р.
батько був поставлений на облік в
Психоневрологічному диспансері. Про
смерть батька вона дізналась від
сусідки в день похорону, на поховання
прибути не встигла. Організацією
похорону займалась відповідач, вважає,
що вона умисно не повідомила позивачів
про смерть батька та швидко поховала
його у їх відсутності з метою уникнення
додаткової перевірки причин його
смерті. Враховуючи наведене просить
задоволити позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримала, та погодилась із
поясненнями своє сестри ОСОБА_2
Додатково пояснила, що також являється
донькою померлого та підтвердила, що в
останні роки життя у батька траплялись
психіатричні розлади. Зокрема в травні
2005 р. підчас відвідування батька
побачила пляшку горілку та намагалась
вилити її вміст, що викликало агресію
батька, він почав погрожувати їй
сокирою. В листопаді 2010 р. вона була
присутня в квартирі батька коли він
говорив, що це не його помешкання, хоче
поїхати в своє село, всі речі вже
поскладав, відразу її не впізнавав,
стверджував, що його в ночі закривають
голим в туалеті. Враховуючи наведене
просить задоволити позовні вимоги.

Представник позивачів в судовому
засіданні заявлені вимоги підтримала,
вважає, що враховуючи пояснення
позивачів, допитаних в судовому
засіданні свідків та висновок
додаткової психіатричної експертизи,
керуючись вимогами ст. 225 ЦК України
позовні вимоги слід задоволити та
визнати недійсними заповіт від 15.02.2011р.
та договір довічного утримання від
15.04.2011р., оскільки такі були складенні
ОСОБА_7 в момент коли він не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги
заперечила повністю. Пояснила, що в
період з 2007 по 2010 р. вона працювала в
соціальній службі Личаківського
району та допомагала сусідці померлого
- ОСОБА_8. З грудня 2010 р., на прохання
ОСОБА_8, вона почала допомагати ОСОБА_7,
а саме носила йому їсти два рази в
тиждень. За надані послуги жодних
коштів від нього не брала, просто
вирішила допомогти йому, як самотній
особі похилого віку. На цей момент
працювала прибиральницею. В лютому 2011
р. вона повідомила ОСОБА_7, що оскільки
у нього є діти вона припинить надання
йому допомоги, на що він запропонував
скласти заповіт в її користь на
квартиру. Погодившись на пропозицію
померлого, вона запросила нотаріуса і 15
лютого 2011 р. в приміщенні квартири було
складено заповіт. Після цього
продовжувала приносити йому їсти двічі
в тиждень, прибирала в квартирі, а також
разом з чоловіком робила необхідні
ремонтні роботи. Жодного разу п'яним
ОСОБА_7 не бачила, він був абсолютно
адекватною людиною, жодних психічних
зривів чи агресії з його сторони не
було. На початку квітня 2011 р. він їй
запропонував укласти договір
довічного утримання, мотивуючи,
необхідність укладення такого
договору тим, щоб потім його доньки не
мали претензій до неї. Договір було
укладався в приміщенні квартири 15.04.2011
р та посвідчено нотаріусом ОСОБА_9
(ОСОБА_9), яка попередньо посвідчувала
заповіт. Зазначила, що позивач ОСОБА_2
подзвонила їй 01.02.2012 р. та сказали - «яка
з тебе опікунка якщо ти батька не
привітала з днем народження» і кинула
трубку. Черговий раз ОСОБА_2 після
спливу приблизно тижня подзвонила та
запропуневала зустрітись, щоб
ознайомитись із укладеними з батьком
угодами, але на зустріч не прийшла. В
цей же день, вона з чоловіком
запропонували ОСОБА_7 розірвати
договір довічно отримання, оскільки у
нього є діти які можуть про нього дбати,
але він відмовився, сказав, що діти
приходять лише коли їм щось потрібно. 15
лютого 2012 р вона черговий рас принесла
їсти померлому і він сказав, що 16 лютого
прийде його донька ОСОБА_2 і він хоче їх
познайомити. Однак з 17.02.2012 р., ОСОБА_7
перестав відповідати на дзвінки, та не
відчиняв двері квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 р.
вона викликала працівників міліції і
виламали вхідні двері квартир, в
приміщенні виявили ОСОБА_7, який
мертвим лежав в коридорі. Про смерть
батька, позивачів не повідомляла, тому
що він про це просив за життя.
Організацією та оплатою поховання
займалась вона особисто. Підтвердила,
що неодноразово укладала договори
довічного утримання з іншими особами.
Вважає, що жодних підстав для
задоволення позову немає, оскільки
укладаючи заповіт та договір ОСОБА_7
все усвідомлював, з документами
ознайомлювався особисто.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечила з мотивів викладених в
письмових поясненнях. Вважає, що в ході
судового розгляду не встановлено факту
тимчасової недієздатності ОСОБА_7 в
момент підписання оспорюваних
правочинів. На її погляд висновок
додаткової експертизи є сумнівним та
не спростовує пояснення частини
свідків, які стверджували про повну
адекватність ОСОБА_7 в період
укладення, як заповіту так і договору
довічного утримання. Враховуючи
наведене просить відмовити в
задоволенні позову.

Представник третьої особи Четвертої
Львівської державної нотаріальної
контори, нотаріус ОСОБА_9 в судовому
засіданні повідомила, що саме вона
посвідчувала оспорювані правочини.
Пояснила, що в лютому 2011 р. в
нотаріальну контору звернулась ОСОБА_5
та повідомила, що вона доглядає за
особою, яка має намір передати у спадок
квартиру та замовила виклик нотаріуса
по місцю проживання особи. Через
декілька днів вона прийшла в
помешкання ОСОБА_7, який особисто їй
повідомив, що хоче подарувати квартиру
пані ОСОБА_5, щоб вона за ним доглядала.
Йому було роз'яснення, що договір
дарування не може покладати обов'язки
на обдарованого та роз'яснено
можливість укладення заповіту та
договору довічного утримання. В ході
розмови він був повністю адекватним,
тверезо оцінював ситуацію, жодної
підозри щодо його вільної волі не було.
Також чітко пам'ятає, як ОСОБА_7 сказав,
що він не бажає, щоб квартира
залишилась його донькам, оскільки вони
про нього не дбають. Наголошував на
тому, що хоче укласти таку угоду за якою
ОСОБА_5 не буде мате проблем при
отриманні у власність квартири. В цей
день він погодився укласти заповіт і
такий був укладений оскільки бланки
вона мала з собою. Заповіт писала
особисто вона, зі слів спадкодавця.
Також в цей день відбувалась
консультація щодо укладення договору
довічного утримання і ОСОБА_7 вирішив
укласти такий із ОСОБА_5 Однак, оскільки
на цей момент були відсутні всі
необхідні документи, було складено
доручення ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_5 для
поновлення документів на квартиру. При
укладення заповіту жодних документів
на квартиру не пред'являлось.
Довіреність була підготовлена
попередньо в нотконторі. Також в квітні
звернулась відповідач і записалась на
виклик нотаріуса для укладення
договору довічного утримання. 15 квітні
2011 р. вона особисто прийшла в квартиру
ОСОБА_7, роз'яснила йому наслідки
укладення договору довічного
утримання і такий було укладено. Він
вів себе абсолютно адекватно жодних
сумнівів щодо усвідомлення ним своїх
дій не було. Він чітко висловлював свою
волю, щодо укладення договору, пояснив
що бажає, щоб квартира залишилась саме
пані ОСОБА_5, а не його донькам.
Зазначила, що угоди укладались за
місцем проживання в зв'язку із
викликами пані ОСОБА_5, які вона
мотивували похилим віком ОСОБА_7

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників оцінивши в сукупності
зібрані по справі докази, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення,
виходячи з таких мотивів.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_7 15 лютого 2011 р. зроблено заповіт
(Т.1 а.с. 81) за умовами якого все належне
йому майно заповів ОСОБА_5. Крім цього 15
квітня 2011 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_5
укладено договір довічного утримання
(Т. 1 а.с. 30) згідно з яким, належна ОСОБА_7
квартира за адресою: АДРЕСА_1 передана у
власність ОСОБА_10 в замін довічного
матеріального забезпечення та догляду
останньою ОСОБА_7

Згідно копії свідоцтва про смерть від
24 лютого 2012 р. (Т.1 а.с. 31) ОСОБА_7 помер
приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Допитані в судовому засіданні свідки
повідомили наступну інформацію.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що з ОСОБА_7
знайома з 1970-х років. Проживала з ним по
сусідству, в них завжди були дружні
відносини. Вона йому допомагала, про
нього ніхто не дбав, в 2010 р. радився з
нею про намір продати квартиру та піти
в дім престарілих, оскільки доньки про
нього не дбали, хоча в 2009 р. він надав їм
заповіт на квартиру. Саме вона
запропонувала йому укласти договорі з
ОСОБА_5, з якою була знайома два роки,
як з працівником соціальної служби, яка
дуже добре про неї дбала. Він зрадів та
погодився з цією пропозицію. Через
декілька днів він познайомився з
ОСОБА_5. З відповідачкою вона
домовилась про так званий іспитовий
строк і вона два місяці дбала про
ОСОБА_7, домовились, що якщо вони не
зійдуться то витрачені відповідачкою
кошти вона поверне. ОСОБА_7 завжди
негативно висловлювався про доньок,
оскільки вони про нього не дбали, ним не
цікавився, вона рідко їх бачила.
Останні чотири роки доньки були лише
декілька разів і завжди влаштовували з
ним конфлікти. ОСОБА_7 не проявляв
ніколи жодної агресії, алкогольними
напоями ніколи не зловживав. Завжди
говорив, що він не є невільником своїх
дітей. Залишати квартиру родині він
передумав, в зв'язку з їх відношенням
до нього, він фактично не мав що їсти,
пояснював що доньки мають де жити.
Останні чотири роки він потребував
сторонньої допомоги оскільки в нього
були ускладнення із здоров'ям. До пані
ОСОБА_5 про нього дбала лише вона,
соціальні працівники відмовлялись
оскільки у нього є діти. Він навіть
розповідав, що переживає, щоб донька
його не вбила та не звинуватила в цьому
на п. ОСОБА_5. Він до останнього дня все
чітко усвідомлював, мав чудову пам'ять
та був повністю адекватною та розумною
людиною. Він злився і у нього
піднімалась температура лише коли був
голодний.

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що
близько двадцяти років проживає по
сусідству з паном ОСОБА_7 , в одному
під'їзді він на п'ятому поверсі, а вона
на четвертому. З ОСОБА_7 спілкувалась
майже кожен день, він ніколи не
скаржився на п. ОСОБА_5, завжди називав
її своє дитиною. На рідних доньок часто
нарікав, казав, що вони про нього не
дбають. Він ніколи алкогольними
напоями не зловжив, до самої смерті
зберігав тверезий розум та завжди
повністю усвідомлював, що говорить та
що робить. Був акуратним та слідкував
за собою, ніколи не проявляв агресії,
завжди був спокійним та виваженим.
Також повідомила, що відповідач
повністю забезпечувала померлого
продуктами харчування. ОСОБА_7 боявся
їсти те, що приносить донька,
підозрював, що його можуть отруїти.
Крім цього зазначила, що він пропонував
їй одружитись також аналогічну
пропозицію робив ОСОБА_8 , тому що
відчував себе самотнім.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
пояснила, що працює дільничним
лікарем-психіатром у
психоневрологічному диспансер. В 2005 р.
завідуючий поліклінікою скерував її на
огляд ОСОБА_7 в зв'язку із зверненням
родичів, огляд проводився один раз за
місцем його проживання, їй
запам'яталось лише, що він пропонував
їй вийти за нього заміж. Після цього в
2007 р. було повторне звернення родичів,
щодо неадекватної поведінки ОСОБА_7,
основною скаргою було порушення сну,
вона провела огляд даної особи та
приписала вживання снодійних ліків,
більше жодного разу з ним не
зустрічалась. При огляді нею було
виявлено порушення пам'яті ОСОБА_7,
жодних інших ліків йому не
призначалось в зв'язку з відсутністю
необхідності. Крім цього повідомила,
що як правило стан таких пацієнтів з
часом погіршується. Остаточно зробити
висновки з приводу можливості
усвідомлення ним своїх дій вона не
може. ОСОБА_7 перебував під
консультативним наглядом, з якого був
знятий 29.11.2011 р. з формальних причин, в
зв'язку із неявкою в
психоневрологічний диспансер. Додала,
що прояв неадекватності на її погляд
полягали в надмірній доброті,
добродухості, жодної агресії вона не
зауважила.

Свідок ОСОБА_13, повідомила, що працює
головний бухгалтер колегії адвокатів,
де познайомилась із ОСОБА_7, який
працював там же водієм. Після виходу на
пенсію ОСОБА_7 продовжував відвідувати
колишнє місце праці, останній раз
бачилась з ним приблизно рік перед
смертю. В розмові він в більшості
згадував колишні часи, деколи
повторювався, висловлював підозру,
щодо його доньки бажають його отруїти.
Також часто говорив, якісь непристойні
речі, але завжди був спокійний не
агресивний. Деколи його розмова була
нелогічною.

Мотивуючи підставність позовних вимог,
позивачі посилаються на вимоги ч.1 ст. 225
ЦК України, якою передбачено, що
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

У відповідності до роз'яснень
викладених в п.16 постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК. При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Відповідно до акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 400
від 21.06.2013 р. (Т.1 а.с. 166-170) комісія не
змогла категорично надати відповідь
про психічний стан ОСОБА_7 у період
підписання оспорюваних правочинів.

Однак згідно акту додаткової
судово-психіатричної експертизи № 821
від 27.12.2013 р., (Т. 1 а.с. 241-243), який було
складено при наявності додаткових
медичних документів про стан здоров'я
ОСОБА_7, комісія прийшла до висновку, що
ОСОБА_7 у період укладення правочинів
15.02.2011 р. та 15.04.2011 р. страждав стійким
хронічним розладом психічної
діяльності у формі судинної деменції
та за своїм станом не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Заслуханий в судовому засіданні
експерт ОСОБА_14 пояснив, що повністю
підтримує висновок додаткової
експертизи. Зазначив, що висновок про
наявність в померлого психіатричного
захворювання у виді судинної деменції
зроблено на підставі симптоматики, яка
описана в медичних документах,
представлених на експертизу. Крім
цього такий діагноз ще за життя, було
встановлено ОСОБА_7, однак з
використанням назви захворювання -
стареча деменція. Пояснив, що надання
категоричного висновку комісії стало
можливим, в наслідок дослідження
додаткових документів, а саме: медичних
карток № 130/23, № 235 стаціонарного
хворого ОСОБА_7 із шпиталю ім.
Митрополита Андрея Шептицького та
медичної картки 4-ї Комунальної
клінічної лікарні амбулаторного
хворого ОСОБА_7

Згідно правих висновків Верховного
Суду України викладених у постанові
Верховного Суду України від 29 лютого 2012
р. у справі N 6-9цс12, висновок про
тимчасову недієздатність учасника
правочину слід робити, перш за все, на
основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі та йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Враховуючи суперечливість показів
свідків та необхідність наявності
спеціальних знань для належної оцінки
психічного стану померлого, а також
категоричність висновку додаткової
експертизи, суд оцінюючи в сукупності
представлені по справі докази, дійшов
висновку, що в ході судового розгляду
доведено, що ОСОБА_7 у період укладення
правочинів 15.02.2011 р. та 15.04.2011 р. не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Таким чином беручи до уваги наведені
обставини та враховуючи вимоги ч.1 ст. 225
ЦК України суд вважає, що позовні
вимоги слід задоволити.

Керуючись, ст.ст.10,11, 14, 60, 145, 214, 215 ЦПК
України ст. 225 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задоволити.

Визнати недійсними: заповіт ОСОБА_7 від
15.02.2011р. та договір довічного утримання
від 15.04.2011р. укладений між ОСОБА_7 і
ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 понесені ними судові витрати у
виді сплати судового збору в розмірі 107,
30 грн.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга в строки і порядок передбачені
ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду
Львівської області через місцевий суд.

Суддя:
Жовнір Г. Б.