АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2325/2014 р.
Справа № 617/1695/13-ц
Категорія: «трудові правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової
О.Ю., Швецової Л.А.,

при секретарі:
Щегельському Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Великобурлуцького районного
суду Харківської області від 07 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо - зернова
корпорація України», третя особа -
Уханьов Олександр Васильович, про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що з 09
липня 2012 року працювала на посаді
юрисконсульта першої категорії філії
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо - зернова
корпорація України» «Білоколодязький
елеватор» (філія ПАТ «ДПЗКУ»
«Білоколодязький елеватор»). Наказом №
71 від 05 червня 2013 року її було
звільнено із займаної посади на
підставі ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням. Вважаючи своє звільнення
незаконним, оскільки відповідну заяву
було написано нею у стані сильного
душевного хвилювання, під тиском та на
вимогу новопризначеного директора
філія ПАТ «ДПЗКУ» «Білоколодязький
елеватор» Уханьова О.В., з урахуванням
уточнених у грудня 2013 року позовних
вимог, ОСОБА_1 просила визнати її
звільнення на підставі наказу № 71 від 05
червня 2013 року незаконним, поновити її
на роботі на посаді юрисконсульта
першої категорії філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Білоколодязький елеватор», стягнути
на її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 05 червня
2013 року по день поновлення її на
роботі, а також стягнути на
відшкодування завданої порушенням її
трудових прав моральної шкоди 25 000 грн.

Рішенням Великобурлуцького районного
суду Харківської області від 07 лютого
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального, просила рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
заявлений нею позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 скористалася наданим їй ст. 38
КЗпП України правом на розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника, звернувшись до
адміністрації підприємства із заявою
про звільнення за власним бажанням та
не довела факту порушення з боку
працедавця трудового законодавства
під час її звільнення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на
підставі наказу № 104 від 09 липня 2012 року
ОСОБА_1 було прийнято на посаду
юрисконсульта філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Білоколодязький елеватор».

05 червня 2013 року ОСОБА_1 подала
заяву про звільнення із займаної
посади за власним бажанням з 05 червня
2013 року, а також заяву з проханням
виплатити компенсацію за
невикористану відпустку за 2012-2013 роки.

Наказом № 71 від 05 червня 2013
позивачку звільнено з посади
юрисконсульта 1 категорії за власним
бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП
України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі коли заява
працівника про звільнення з роботи за
власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП
України працівник має право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

Тобто дана стаття передбачає дві групи
випадків, за яких роботодавець,
зобов'язаний звільнити працівника з
визначеної останнім дати: за наявності
підстав, які унеможливлюють подальше
продовження роботи, та у випадку
невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов
колективного чи трудового договору. На
ці випадки обов'язок працівника за два
тижні попереджати власника або
уповноважений ним орган про наступне
звільнення за власним бажанням не
поширюється.

Разом з тим, трудове законодавство не
містить заборони, а відповідно надає
право працедавцю звільнити працівника
у строк, про який він просить, без
письмового попередження за два тижні,
навіть за відсутності передбачених ч. 1
ст. 38 КЗпП причин для звільнення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що заяву про
звільнення за власним бажанням було
написано нею під тиском з боку
директора підприємства є
безпідставними та такими, що не
підтверджуються належними та
допустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України доказами.

Звільнившись та отримавши трудову
книжку 05 червня 2013 року, із заявою про
скасування наказу про її звільнення до
директора філії ПАТ «ДПЗКУ»
«Білоколодязький елеватор» ОСОБА_1
звернулась лише 17 червня 2013 року, а до
суду з позовом про поновлення на роботі
- 13 вересня 2013 року. З метою захисту від
неправомірних дій директора ПАТ
«ДПЗКУ» «Білоколодязький елеватор»
Уханьова О.В. позивачка до
правоохоронних органів не зверталась.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що звільнення позивачки відбулось з
дотриманням вимог КЗпП України та
відмовив у задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди.

Оскільки судом першої інстанції не
було порушено норм процесуального
права, рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великобурлуцького районного
суду Харківської області від 07 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді