Справа № 2/756/407/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
Оболонський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді
Васалатія К.А.

при секретарі
Підопригорі Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом Приватного
науково-виробничого підприємства
„Сінапс" до ОСОБА_1 про відшкодування
збитків, завданих внаслідок
неналежного виконання службових
обов'язків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду, в якому
просить визнати всі кошти, сплачені
ПНВП «Синапс» відповідачу у якості
заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку - безпідставно
набутим майном та стягнути з
відповідача на користь приватного
науково-виробничого підприємства
«Синапс» у якості повернення
безпідставно набутого майна 27225,37 грн. В
обґрунтування позову було вказано, що
28.03.2013 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду
директора дивізіону низьковольтного
обладнання ПНВП «Синапс» на підставі
наказу від 28.03.2013 року № 14/2013/п.

Відповідно до наказу ПНВП «Синапс» від
27.06.2013 року № 31/2013/з ОСОБА_1 звільнено з
посади директора дивізіону
низьковольтного обладнання ПНВП
«Синапс» з 02 липня 2013 року згідно з абз.
1 ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням.

Позивач посилається на те, що
відповідачем не виконано умов усного
договору, яким було узгоджено умови
роботи, систему оплати його роботи,
внаслідок чого підприємство ПНВП
«Синапс» не отримало за результатами
праці відповідача прибуток.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 була
нарахована заробітна плата та
компенсація за невикористану
відпустку в розмірі 27225,37 грн., позивач
просить стягнути вищевказану суму,
оскільки фактично отримані кошти
позивачем знаходяться у відповідача
безпідставно.

Представником позивача 16.12.2013 р. було
подано заяву про зміну предмету позову,
із зазначенням, що всі суми, які отримав
відповідач у якості заробітної плати
та компенсації за невикористану
відпустку, не є виплатами , які
відповідач мав би отримати в якості
винагороди за свою працю відповідно до
умов договору, укладеного в усній формі
між позивачем та відповідачем. Також
позивач зазначив, що у позивача не було
обов'язку щодо сплати безпідставно
набутих коштів, у зв'язку із чим просить
визнати всі кошти, сплачені ПНВП
«Синапс» ОСОБА_1 у якості заробітної
плати та компенсації за невикористану
відпустку є безпідставно набутими
відповідачем, визнати, що не є
порушенням трудового законодавства із
боку ПНВП «Синапс» несвоєчасна сплата
ОСОБА_1 безпідставно набутого останнім
майна, сплаченого йому із боку ПНВП
«Синапс» у якості заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку, стягнути з відповідача у
якості безпідставно набутого майна
27225,37 та понесені судові витрати
позивача в сумі 5000,0 грн.

У судовому засіданні представники
позивача у судовому засіданні позов
підтримали, позов просили
задовольнити, пояснивши, що відповідач
не виконав умов усного договору, який
був укладений між керівником
підприємства ПНВП «Синапс» Федоровим
С.Д., в присутності деяких
співробітників підприємства та ОСОБА_1

Відповідач та його представник у
судовому засіданні проти позову
заперечували, пояснивши суду, що дії
дивізіону низьковольтного обладнання
функціонувало належним чином,
підрозділ приносив прибуток
підприємству. Відповідач також
зазначив, що під час перебування на
випробовувальному терміні до нього не
застосовувалось мір дисциплінарного
або іншого впливу, як результат його
неякісної роботи, а тому позов вважав
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню. Посилався також
на те, що після звільнення із займаної
посади, відповідач звернувся до суду з
позовом про незаконним звільнення,
внесення змін до наказу про звільнення,
зміну формулювання причин звільнення,
стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, в результаті чого позов було
визнано частково.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши учасників процесу, дійшов
наступного висновку.

Судом встановлено, що 28 березня 2013 року
ОСОБА_1 прийнятий на посаду директора
дивізіону низьковольтного обладнання
ПНВП «Синапс» на підставі наказу від 28
березня 2013 року № 14/2013/п. ( а.с. 6)

Як вбачається із трудової книжки
ОСОБА_1 02.07.2013 р., відповідач був
звільнений за власним бажанням із
займаної посади, згідно абз. 1 ст. 38 КЗпП
України за наказом № 31/2013/з від 27.06.2013 р.

При цьому, у судовому засіданні
було встановлено, що судом визнано
незаконним звільнення ОСОБА_1 із посади
директора дивізіону низьковольтного
обладнання приватного
науково-виробничого підприємства
«Синапс» з 02.07.2013 р. згідно з абз. 1 ст. 38
Кодексу законів про працю України та
змінено формулювання причини
звільнення відповідача зі «звільнений
за власним бажанням, згідно абз. 1 ст. 38
КЗпП України» на «звільнений за
власним бажанням у зв'язку із
порушенням власником законодавства
про працю згідно з ч. 3 ст. 38 Кодексу
законів про працю України».

За перебування на займаній посаді
відповідачу була нарахована заробітна
плата в розмірі 22 308,47 грн., яка разом
із компенсацією за невикористану
відпустку склала 27225,9 грн. а.с. (12-17).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками", виходячи з вимог ст. 15
ЦПК України, суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного,
повного й об'єктивного з'ясування
обставин, від яких згідно зі ст. 130,
135-3, 137 КЗпП залежить вирішення
питання про покладення матеріальної
відповідальності та про розмір
шкоди, що підлягає відшкодуванню.
Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої
дійсної шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала
його вина; в якій конкретно
обстановці заподіяно шкоду; чи були
створені умови, які забезпечували б
схоронність матеріальних цінностей і
нормальну роботу з ними; який
майновий стан працівника. Якщо шкоду
заподіяно кількома працівниками, в
рішенні суду має бути зазначено, які
конкретно порушення трудових
обов'язків допустив кожен працівник,
ступінь його вини та пропорційна їй
частка загальної шкоди, за яку до нього
може бути застосовано відповідний вид
і межі матеріальної відповідальності.

Відповідно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин
першої та другої статті 509 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Позивач у позові посилається на
безпідставність набуття відповідачем
всіх коштів, сплачені ПНВП "Синапс".

Відповідно до норм Цивільного Кодексу
України, під відсутністю правової
підстави розуміється такий перехід
майна від однієї особи до іншої, який
або не ґрунтується на прямій вказівці
закону, або суперечить меті
правовідношення і його юридичному
змісту. Тобто відсутність правової
підстави означає, що набувач
збагатився за рахунок потерпілого поза
підставою, передбаченою законом,
іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої
статті 207, частини першої статті 1212
ЦК України дає можливість дійти
висновку про те, що чинний договір чи
інший правочин є достатньою та
належною правовою підставою набуття
майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Суд, оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
досілдженні наявних у справі доказів,
приходить до висновку про
недоведеність представниками позивача
доводів щодо позовних вимог про
визнання всіх коштів, сплачених ПНВП
"Синапс" відповідачу у якості
заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку -
безпідставними.

Щодо вимоги позивача про визнання, що
не є порушенням трудового
законодавства із боку ПНВП "Синапс"
несвоєчасна сплата ОСОБА_1
безпідставно набутого останнім майна,
сплаченого йому із боку ПНВП "Синапс" у
якості заробітної плати та компенсації
за невикористану відпустку, то суд
залишає її без задоволення, оскільки
відповідач ОСОБА_1 не звертався в
даному судовому проваджені з вимогою
про визнання будь-яких дій позивача
такими, що порушують його права.

При цьому суду не було надано доказів
щодо неналежного виконання
відповідачем як керівником підрозділу
під назвою "Дивізіон низьковольтного
обладнання" ПНВП "Синапс" обов'язків та
функцій, покладених на нього усним
договором, на який посилалися
представники позивача у позові.

Суд, вирішуючи питання про
правомірність отримання відповідачем
грошових коштів, у якості заробітної
плати та компенсації за невикористану
відпустку, приймає до уваги ст. 83 КЗпП
України, з якої випливає, що у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі статті 1212 ЦК
України тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600,
601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту
його виконання, таке виконання має
правові підстави (підстави, за яких
виникло це зобов'язання). Набуття
однією зі сторін зобов'язання майна за
рахунок іншої сторони в порядку
виконання договірного зобов'язання не
є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна,стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Резюмуючи вищенаведене, суд вважає, що
правовідносини сторін регулюються
нормами зобов'язального та трудового
права, які застосовуються до окремих
видів угод та норм закону, а не
статтею 1212 ЦК України, на яку посилався
позивач як на підставу позовних вимог.
Таким чином, у разі виникнення спору
стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень
частини першої статті 1212 ЦК України,
у тому числі й щодо зобов'язання
повернути майно потерпілому.

Відповідно до п. 2,3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України,
до витрат повязаних з розглядом справи
належать витрати на правову допомогу
та витрати сторін та їх представників,
що повязані з явкою до суду.

Згідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати,
повязані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Оскільки суд, дослідивши матеріали
справи, прийшов до висновку про відмову
в задоволенні позовних вимог ПНВП
"Синапс", витрати понесені позивачем на
правову допомогу суд також залишає без
задоволення.

Керуючись Постановою Пленуму
Верховного Суду України Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками, ст.с177, 202, 205, 207, 509, 600, 601,
604-607, 609 ЦК України, ст.4,10,15,60,75,152,169 ЦПК
України, Кодексу Законів про Працю
України,-

ВИРІШИВ:

У позові ПНВП „Сінапс" про
відшкодування збитків, завданих
внаслідок неналежного виконання
службових обов'язків - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Оболонський районний суд м. Києва
шляхом подання заяви про апеляційне
оскарження протягом 10 днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом 10 днів з отримання копії
рішення.

Суддя
К.А Васалатій