№ 336/4932/13-ц
пр. № 2/336/30/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

25 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі головуючого судді
Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, законного представника
неповнолітнього відповідача ОСОБА_3
ОСОБА_2, представників відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Запорізької
міської ради, районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Шевченківському району, Міського
комунального підприємства
«Основаніє», Шевченківського
районного відділу у м. Запоріжжя
Управління Державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
про визнання недійсними розпорядження
про надання квартири, ордеру на
вселення, розпорядження про
приватизацію квартири, свідоцтва про
право власності на житло, виселення,
вселення, зобов'язання зареєструвати
особу та скасувати реєстрацію осіб, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, зміненим в
ході розгляду справи (а.с. 192-203), до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Запорізької міської
ради, Районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Шевченківському району, МКП
«Основаніє», Шевченківського РВ у м.
Запоріжжя Управління ДМС України в
Запорізькій області, вказавши, що
рішенням суду від 13.10.2003 року позивач
був визнаний таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.
Вказана квартира була виключена з
загального житлового фонду, включена
до числа службових, а розпорядженням
голови Шевченківської
райадміністрації від 09.03.2005 року надана
працівнику КП «ВРЕЖО № 3» ОСОБА_2 та
його доньці ОСОБА_3, які вселилися в
квартиру згідно із ордером № 61 від
13.09.2005 року. Рішенням Апеляційного суду
Зо від 15.11.2011 року рішення суду від
13.10.2003 року скасоване та у позові КП
«ВРЕЖО № 3» до ОСОБА_1 відмовлено. В
подальшому квартиру було
приватизовано ОСОБА_3, яка отримала
свідоцтво про право власності на житло
та мешкає у квартирі разом із батьком
ОСОБА_2 Посилаючись на незаконність
позбавлення ОСОБА_1 права користування
квартирою та скасування його
реєстрації у квартирі, відсутність
передбачених законом підстав для
надання квартири ОСОБА_2 та подальшої
приватизації квартири ОСОБА_3, просив
визнати недійсним розпорядження
голови Шевченківської рай
адміністрації м. Запоріжжя № 480 від
09.03.2005 року про надання квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати
недійсним ордер № 61 від 13.09.2005 року на
вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зазначену
квартиру; визнати недійсним
розпорядження голови районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Шевченківському району № 1012
від 24.09.2012 року про приватизацію
квартири неповнолітньою ОСОБА_3;
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло № 23651 від 24.09.2012 року;
виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з наданням іншого житла; вселити
в квартиру ОСОБА_1; зобов'язати
Шевченківський РВ у м. Запоріжжя
Управління ДМС України в Запорізькій
області зареєструвати ОСОБА_1 у
квартирі АДРЕСА_1 та скасувати
реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач на позові
наполягав, вказавши додаткового, що в
квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований та
проживав до червня 1999 року разом із
батьком ОСОБА_9 та мачухою ОСОБА_10, коли
був засуджений до покарання у вигляді
позбавлення волі. Після звільнення
умовно-достроково у липні 2002 року
повернувся в квартиру, але там мешкала
донька його мачухи ОСОБА_10 У грудні 2002
року ОСОБА_1 знов був затриманий, а
згодом за вироком суду засуджений до
покарання у вигляді позбавлення волі
строком на 7 років 6 місяців.
Звільнившись у 2010 році з'ясував, що
квартира була надана ОСОБА_2, а ОСОБА_1
за рішенням суду позбавлений права
користування житлом. Згодом за його
апеляційною скаргою рішення суду від
13.10.2003 року було скасоване. Посилаючись
на незаконність позбавлення його права
користування житлом, надання квартири
ОСОБА_2, подальшу її приватизацію
ОСОБА_3, просив позов задовольнити у
повному обсягу. Також вказав, що на цей
час зареєстрований без права
проживання у гуртожитку по АДРЕСА_2.

Представник позивача ОСОБА_11 в
судовому засіданні на позовних вимогах
наполягав на підставах, вказаних в
позовній заяві, посилаючись на
незаконність позбавлення ОСОБА_1 права
проживати та користуватися квартирою,
відсутність у нього іншого житла для
проживання. В судовому засіданні 25.03.2014
року представник позивача був
присутній, але після оголошення за його
клопотанням перерви до 15.00 години того
ж дня в судове засідання не з'явився без
повідомлення суду причин неявки,
враховуючи, що відповідно до
інформації, наданої лікарем КУ
«Центральна лікарня Коммунарського
району» Запорізької міської ради після
госпіталізації в ході огляду ОСОБА_11 о
13.15 годині встановлено відсутність
відхилень у стані його здоров'я, після
чого він покинув медичний заклад.

Відповідач ОСОБА_2, який також виступав
також як законний представник
неповнолітньої відповідачки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у судовому засіданні
проти позову заперечував повністю,
вказавши, що як працівник КП «ВРЕЖО № 3»
у 2005 році отримав на родину з двох осіб
квартиру АДРЕСА_1. На момент отримання
ордеру квартира перебувала у
занедбаному стані, в ній ніхто не
мешкав. Вказана квартира у 2012 році була
приватизована його неповнолітньою
донькою ОСОБА_3, яка є власником
квартири відповідно до свідоцтва про
право власності на житло. Посилаючись
на законність надання квартири та
набуття права власності на неї,
відсутність у нього та неповнолітньої
ОСОБА_3 іншого житла, просив у позові
ОСОБА_1 відмовити повністю.

Представник відповідача Районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Шевченківському району
Онищенко Л.А. в судовому засіданні
проти позову заперечувала, вказавши, що
на момент надання квартири ОСОБА_2 в
зазначеній квартирі жодна особа
зареєстрована не була, в квартирі ніхто
не мешкав тривалий час, комунальні
послуги не сплачувались, приміщення
було у занедбаному стані. Надання
квартири ОСОБА_2 відбувалось без
порушень вимог чинного законодавства.
Подальші дії щодо приватизації
квартири ОСОБА_3 також вчинені у
відповідності до вимог закону,
неповнолітня особа мешкає у квартирі,
сплачуються комунальні послуги, тому
підстав для задоволення позову немає.

Представник відповідача МКП
«Основаніє» у судовому засіданні проти
позову заперечував, вказавши, що на
момент надання квартири працівнику КП
«ВРЕЖО № 3» ОСОБА_2, правонаступником
якого є МКП «Основаніє», в квартирі
ніхто не мешкав та не був
зареєстрований, згодом потреба у
службовому житлі відпала, тож квартира
була передана до загального житлового
фонду та приватизована ОСОБА_3 Всі дії
були проведені у відповідності до
вимог чинного законодавства, тож
підстав для задоволення позовних вимог
немає.

Відповідачі Запорізька міська рада,
Шевченківський РВ УДМС України в
Запорізькій області представників в
судове засідання не направили, про
місце та час розгляду справи були
повідомлені судовими повістками.
Відповідачем Управлінням ДМС України в
Запорізькій області було направлено до
суду клопотання про розгляд справи за
відсутності їх представника (а.с. 169).

При вивченні матеріалів справи судом
встановлено наступне.

В квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані
та мешкали ОСОБА_9 (основний
квартиронаймач) з 1975 року та ОСОБА_10 з
1990 року, які померли відповідно 20.04.2002
року та 05.12.2002 року (а.с. 218-222). Позивач
ОСОБА_1 у квартирі був зареєстрований
проживаючим з 1990 року до 24.02.2005 року (а.с.
215-217, 218, 219-220), відомості щодо його
фактичного проживання у цій квартирі в
період часу з 1995 року до 1999 року
відсутні (а.с. 225), в період часу з 12.02.2001
року до липня 2002 року та з грудня 2002
року по 02.07.2010 рік ОСОБА_1 відбував
покарання в вигляді позбавлення волі
за вироками судів (а.с. 227).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 13.10.2003 року (а.с. 226)
задоволено позов КП «ВРЕЖО № 3» до
ОСОБА_1 та визнано ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1. 24.02.2005 року реєстрація ОСОБА_1
за вказаною адресою була скасована на
підставі рішення суду (а.с. 215-217).

Відповідно до ордеру № 61Ш від 13.09.2005
року, виданого Виконавчим комітетом
Запорізької міської ради, ОСОБА_2 на
родину з двох осіб (ОСОБА_3І.) надана
квартира АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Враховуючи, що на момент винесення
розпорядження головою Шевченківської
райадміністрації м. Запоріжжя № 480 від
09.03.2005 року про надання службового
приміщення ОСОБА_2 та видачі ОСОБА_2
ордеру № 61Ш на житлове приміщення, в
квартирі АДРЕСА_1 не мешкало та не було
зареєстровано жодної особи, тож
порушень з боку Шевченківської
райадміністрації м. Запоріжжя та
Виконкому Запорізької міської ради при
вчиненні зазначених дій суд не вбачає.

Рішенням Апеляційного суду
Запорізької області від 15.11.2011 року (а.с.
10-12) рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 13.10.2003 року
скасоване, у позові КП «ВРЕЖО № 3» до
ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Виконавчого комітету
Запорізької міської ради № 293 від 27.08.2012
року квартиру АДРЕСА_1 виключено з
числа службової житлової площі КП
«ВРЕЖО № 3» та вирішено оформити ордер
на зазначену квартиру на ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

29.08.2012 року Виконавчим комітетом
Запорізької міської ради видано ордер
№ 621 на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2
та ОСОБА_3 (а.с. 178).

Таким чином, після виключення квартири
з числа службових та переведення її у
загальний житловий фонд підставою для
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаній
квартирі був ордер № 621 від 29.08.2012 року,
позовних вимог про визнання недійсним
якого позивачем не заявлялось.

Враховуючи, що ордер № 61Ш був виданий
на службове житлове приміщення, яке
згодом було виключено з числа
службових, та на квартиру виданий інший
ордер № 261, суд вважає, що з виключенням
квартири АДРЕСА_1 з числа службових та
видачею на цю квартиру нового ордеру №
621 ордер № 61Ш, про визнання недійсним
якого заявлено вимогу, фактично і так
був анульований.

Як вказує ст. 59 ЖК України, ордер на жиле
приміщення може бути визнано недійсним
у судовому порядку у випадках подання
громадянами не відповідаючих
дійсності відомостей про потребу в
поліпшенні житлових умов, порушення
прав інших громадян або організацій на
зазначене в ордері жиле приміщення,
неправомірних дій службових осіб при
вирішенні питання про надання жилого
приміщення, а також в інших випадках
порушення порядку і умов надання жилих
приміщень. Вимогу про визнання ордера
недійсним може бути заявлено протягом
трьох років з дня його видачі.

Відповідно до ст. 117 ЖК України у разі
визнання ордера на жиле приміщення
недійсним внаслідок неправомірних дій
осіб, які одержали ордер, вони
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення. Якщо
громадяни, зазначені в ордері, раніше
користувалися жилим приміщенням у
будинку державного або громадського
житлового фонду, їм повинно бути надано
жиле приміщення, яке вони раніше
займали, або інше жиле приміщення. У
випадках визнання ордера на жиле
приміщення недійсним з іншим підстав,
крім випадку, передбаченого частиною
першою цієї статті, громадяни,
зазначені в ордері, підлягають
виселенню з наданням іншого жилого
приміщення або приміщення, яке вони
раніше займали.

Пункт 6 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» вказує, що у випадку, коли
позов пред'явлено особами, права яких
порушено видачею ордера і на яких не
може бути покладено обов'язок по
наданню відповідачам жилого
приміщення, до участі у справі має бути
притягнутий виконком або інший
відповідний орган, що здійснює
управління житловим фондом. Якщо,
незважаючи на попередження,
притягнутий до участі у справі орган не
вирішив питання про надання
відповідачам приміщення, суд вирішує
позов по суті і при його задоволенні
покладає на цей орган обов'язок надати
відповідачам те жиле приміщення, яке
вони раніше займали, або інше, яке за
змістом ч.2 ст.117 ЖК має відповідати за
розміром і благоустроєм наданому за
ордером.

У будь-якому випадку надається інше, а
не раніше займане жиле приміщення, якщо
останнє зайняте з законних підстав.
Якщо за ордером, виданим з порушеннями,
зазначеними у ст.59 ЖК, особи, які
одержали його, не вселялися, суд
вирішує питання лише про визнання
ордера недійсним.

Враховуючі, що надання ОСОБА_2 квартири
та подальше його та ОСОБА_3 вселення в
квартиру відбувалось на законних
підставах, жодних порушень вимог
чинного законодавства як з боку
державних установ та посадових осіб,
так і з боку відповідача ОСОБА_2 судом
не встановлено, тож суд не вбачає
підстав для задоволення вимог щодо
визнання недійсним розпорядження № 480
від 09.03.2005 року та ордеру № 61Ш від 13.09.2005
року, враховуючи також попередні
висновки суду.

Розпорядженням голови районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Шевченківському району № 1012р
від 24.09.2012 року розглянуто та
задоволено заяву ОСОБА_3 про передання
квартири у приватну власність. (а.с. 58).

24.09.2012 року районною адміністрацією
Запорізької міської ради по
Шевченківському району ОСОБА_3 видане
свідоцтво про право власності на житло
№ 23651 - квартиру АДРЕСА_1, а 27.09.2012 року
право власності на квартиру
зареєстроване у встановленому порядку
(а.с. 59, 60).

Таким чином, на час розгляду справи
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
приватної власності неповнолітній
ОСОБА_3, в зазначеній квартирі
зареєстровані та фактично проживають
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які не мають іншого
житла (а.с. 56, 57).

Приватизація ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1
відбулась відповідно до встановленого
Законом України № 2482 від 19.06.1992 року
«Про приватизацію державного
житлового фонду» порядку приватизації
громадянами України житлових
приміщень.

Відповідно до ст. 55 Конституції України
та ст. 3 ЦПК України захисту в судовому
порядку підлягають порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи чи
інтереси громадян.

Як вказує стаття 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені ст. 16 ч. 2 ЦК
України.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Аналізуючи в сукупності заявлені
позовні вимоги, пояснення учасників
провадження та досліджені по справі
докази, суд дійшов висновку, що права
позивача не можуть бути захищені у
заявлений ним спосіб, зокрема і тому, що
фактично це призведе до порушення
гарантованих статями 41 та 47
Конституції України прав ОСОБА_2 та
неповнолітньої ОСОБА_3 на житло та
приватної власності, враховуючи, що в
ході розгляду справи допущення з боку
вказаних відповідачів винних дій, які б
були направлені на порушення прав
позивача, встановлено не було.

Позовних вимог ОСОБА_1 про надання йому
іншого житлового приміщення не
заявлялось, однак, на думку суду,
позивач не позбавлений можливості
захистити своє право в інший спосіб, а
саме шляхом заявлення вимоги про
надання йому іншого житлового
приміщення у порядку, передбаченому ЖК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Запорізької міської ради, районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Шевченківському району,
Міського комунального підприємства
«Основаніє», Шевченківського
районного відділу у м. Запоріжжя
Управління Державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
про визнання недійсними розпорядження
про надання квартири, ордеру на
вселення, розпорядження про
приватизацію квартири, свідоцтва про
право власності на житло, виселення,
вселення, зобов'язання зареєструвати
особу та скасувати реєстрацію осіб
відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк

25.03.2014