Справа № 427/3528/13-ц
Провадження № 22ц/782/404/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року. Колегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Луганської
області в складі:

головуючого Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю.,
Оробцової Р.І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Свердловського міського
суду Луганської області від 23 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м.Свердловську,
Луганської області про стягнення
моральної шкоди внаслідок отримання
професійного захворювання на
виробництві, третя особа на стороні
відповідача без самостійних вимог -
Державне підприємство
«Свердловантрацит»,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013року позивач звернувся
до суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що з
19.12.1983 року по 12.03.2012 року працював у ДП
«Свердловантрацит» на різних шахтах.
Останнім місцем роботи була шахта
«Червоний партизан» ТОВ «ДТЕК
Свердловантрацит», звідки звільнився у
зв'язку з виходом на пенсію. Позивач
зазначає, що за час роботи у ДП
«Свердловантрацит» більше 27 років в
особливо шкідливих та особливо тяжких
умовах праці, у нього виникла
професійна хвороба. З 2003 року позивача
було взято на облік до Відділення ВД
Фонду СНВ в м. Свердловську та
встановлено 20 % втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням.
Після цього позивач неодноразово
проходив лікування, йому призначали
дати повторних оглядів та 01.05.2007 року
встановили втрату працездатності
безстроково у зв'язку з професійним
захворюванням: хронічний пиловий
бронхіт. Висновком МСЕК від 18.06.2007 року
позивачу було встановлено відсоток
втрати професійної працездатності у
розмірі 20% за професійним
захворюванням безстроково. Позивач
вважає, що зазначені професійні
захворювання завдають йому моральної
шкоди, яка полягає у тому, що він
переніс сильний психологічний стрес та
фізичний біль, пов'язаний з лікуванням
професійного захворювання. Крім того,
позивач зазначає, що у результаті
професійного захворювання він набув
фізичних обмежень, які постійно
заважають йому реалізуватися як
особистість, він кожного дня зазнає
болю у грудях, йому важко ходити,
постійно кашляє. У зв'язку з отриманою
травмою позивач потребує стороннього
нагляду, дуже сильно обмежений у
повсякденному житті. Порушено
нормальні життєві зв'язки, позивачу
доводиться докладати додаткових
зусиль для організації свого життя,
постійно відчуває дискомфорт в
особовому жиpтягнути з відповідача на
його користь 25000 грн. моральної шкоди у
зв'язку з набуттям професійного
захворювання.

Рішенням Свердловського
міського суду Луганської області від 23
грудня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовлено за
необґрунтованістю.

Не погоджуючись з
зазначеним рішенням позивачем ОСОБА_1
подана апеляційна скарга, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги та
стягнути з відповідача на його користь
моральну шкоду у розмірі 25000грн.

Заслухавши доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає скаргу такою, що підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, але апеляційний суд
не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Так, судом першої
інстанції встановлено, що згідно з
виписки з акту обстеження у МСЕК від
04.06.2003 року , Акту № 13 розслідування
хронічного професійного захворювання
від 14.03.2003 року право на відшкодування
моральної шкоди у позивача виникло з 2003
року.

Зазначені
обставини повністю відповідають
матеріалам справи.

Відмовляючи у задоволенні
заявлених до Фонду позовних вимог, суд
першої інстанції зазначив, що факт
спричинення позивачу моральних
страждань не доведено; про відсутність
моральних страждань, викликаних
професійним захворюванням, свідчить,
що інвалідність позивачу не
встановлено та той факт, що після
встановлення втрати працездатності у
2003 року позивач продовжував
безперервно працювати до 12.03.2012
року.

Проаналізував
наявні дані, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції повно та
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі та надані сторонами, в їх
сукупності, всі докази, відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України, але дійшов
невірного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог із
зазначених судом першої інстанції
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач з 19.12.1983 року працював на
роботах під землею у шкідливих умовах
праці.

Згідно виписки з акту обстеження
у МСЕК від 04.06.2003 року з 22.04.2003 року
первинно позивачу встановлено ступень
втрати професійної працездатності у
розмірі 20 % (а.с. 69), з 01.05.2007 року
безстроково по професійному
захворюванню - пневмономикозу (а.с. 11).

Згідно акту розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання № 13 від 14.03.2003 року
причина професійного захворювання -
недосконалість технологічного
процесу, неефективність засобів
пилоподавлення, недосконалість
засобів індивідуального захисту при
виконанні робіт, запиленість повітря
робочої зони (а.с. 12).

Згідно ст. 9 Закону України «Про
охорону праці», в редакції яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я
або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили
втрату працездатності"

Відповідно до ст.ст.21,28,34 Закону
України Про загальнообов'язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», яка діяла на момент
встановлення позивачу втрати
професійної працездатності, у разі
настання страхового випадку
Фонд соціального страхування
від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно
та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні грошову суму за
моральну шкоду за наявності
факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Колегія суддів з урахуванням
положень ч. 2 ст. 214 ЦПК України,
враховує правову позицію Верховного
Суду України за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення із
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, яка є
обов'язковою і викладена у
постанові від № 6-26 цс 12 від 18.04.2012 року,
щодо застосування правової норми у
правовідносинах про відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII "Про охорону праці" у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007
року N 717-V "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
внесені зміни до абзацу 4 статті 1,
підпункту "е" пункту 1 частини першої
статті 21, частини третьої статті 28, а
також виключено частину третю статті 34
вказаного Закону, скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

З урахуванням зазначених норм та
положень ст. 58 Конституції України,
потерпілі на виробництві громадяни
мають право на відшкодування моральної
шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо
стійку втрату працездатності у зв'язку
з травмою на виробництві або
професійним захворюванням вперше
встановлено у період із 01 квітня 2001
року по 31 грудня 2005 року, тобто під час
дії законодавчих актів, які надавали
потерпілим таке право.

Із матеріалів справи вбачається,
що профпатологічною МСЕК первинно
позивачу встановлено ступень втрати
професійної працездатності в розмірі
20% з 22.04.2003 року, а.с.69, тобто під час дії
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який надавав позивачу
право на відшкодування моральної шкоди
внаслідок втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням за
рахунок Фонду соцстраху.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про наявність законних підстав для
покладення на відповідача обов'язку
відшкодування моральної шкоди.

Проте, з висновком щодо
недоведеності позивачем спричинення
йому моральної шкоди професійним
захворюванням, судова колегія не може
погодитися, з наступного.

Частиною ч.1 ст.3
Конституції України, передбачено, що
людина, її життя і здоров'я, визнаються
в Україні найвищою соціальною
цінністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2
ст.23 ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У п. 4.1 рішення Конституційного
Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що
ушкодження здоров'я, заподіяне
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності
заподіюють йому моральні й фізичні
страждання. Як наслідок, моральна
шкода, заподіяна умовами виробництва,
спричинює порушення таких особистих
немайнових прав, як право на життя,
право на охорону здоров'я тощо. Отже,
між позивачем і відповідачем виникли
цивільно-правові відносини по
відшкодуванню моральної шкоди,
викликаної професійним захворюванням
внаслідок шкідливого впливу умов
виробництва при виконанні трудових
обов'язків, які трансформувалися з
відносин щодо роботи в умовах праці,
безпеку якої в порушення закону не
забезпечив відповідач, про що свідчить
Акт №13 розслідування хронічного
професійного захворювання від
14.03.2003року, а.с.12.

Висновок суду першої інстанції
про недоведеність факту моральної
шкоди, отриманої позивачем, колегія
судів вважає невірним, оскільки сам
факт стійкої втрати працездатності, з
точки зору погіршення здоров'я, втрати
важливих особистих здібностей, зміни
життєвого укладу, необхідності
лікування та таке інше, веде до
висновків про наявність моральної
шкоди. Це також випливає з положень ст.3
Конституції України.

Доказами, що насамперед
підтверджують спричинення позивачеві
моральної шкоди є виписка МСЕК, згідно
якої ОСОБА_1 з 22.04.2003 року вперше, а потім
згідно довідки МСЕК з 01.05.2007 року
безстроково втратив 20 % відсотків
професійної працездатності у зв'язку з
професійними захворюваннями. Факт
праці у шкідливих умовах та здобуття
професійного захворювання
підтверджується № 13 від 14.03.2003 року про
розслідування хронічного професійного
захворювання. Тож факт наявності
професійного захворювання, у зв'язку з
яким позивач вимушений постійно
лікуватися, зазнавати страждання від
фізичного болю та додаткових зусиль
для організації свого життя та побуту,
свідчить про наявність моральної
шкоди, завданої шкідливими умовами
виробництва та частковою втратою
працездатності, що доведено наданими
позивачем медичними документами,
розслідуванням причин професійного
захворювання на виробництві,
поясненнями позивача.

Також колегія суддів
вважає, що встановлення внаслідок
професійного захворювання втрати
працездатності вже само по собі
свідчить, що позивач не може у повній
мірі реалізувати свої права, зокрема,
на працю, оскільки його працездатність
частково втрачено, наслідком чого є
наявність моральних страждань.

Немає підстав вимагати від
позивача медичного висновку про
встановлення факту спричинення
моральної шкоди, оскільки згідно ч.2
ст.23 ЦК України визнано, що моральна
шкода полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Крім того, відповідачем не
заявлялось клопотання про призначення
судом відповідної експертизи.

Також колегія суддів не
погоджується з тим, що відмовляючи у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд
першої інстанції, як підставу, прийняв
той факт, що після встановленя
позивачеві у 2003році 20% втрати
працездатності, останній до 12.03.2012року
продовжував працювати у відповідача та
звільнився з роботи тільки у зв'язку з
виходом на пенсію.

Як вбачається з матеріалів
справи, суд не мав підстав вважати, що
за станом здоров'я позивач повинен був
звільнитися з роботи. Як пояснив
представник 3-ї особи, позивач проходив
щорічні обов'язкові профогляди щодо
можливості за станом здоров'я
працювати на своєму робочомі містці та
будь-яких обмежень за своїм станом
здоров'я не мав. Щодо шкідливих умов
праці, то відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП
України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або уповноважений ним орган,
також, відповідно до ст.13 Закону
України "Про охорону праці"
роботодавець зобов'язаний створити на
робочому місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Як вбачається з Акту №13
розслідування хронічного професійного
захворювання від 14.03.2003року вини
працівника ОСОБА_1 у виникненні у нього
хронічного професійного захворювання,
не встановлено.

Щодо розміру моральної
шкоди, завданної ОСОБА_1
ушкодженням здоров'я - стійкою втратою
професійної працездатності, то колегія
суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК
України моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до
роз'яснень, що містяться у пункті 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (з відповідними змінами), розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Як вбачається з інших
медичих довідок, то позивач звертався
за медичною допомогою та проходив
лікування з приводу хронічного
професійного захворювання, яке
супроводжується загальним
захворюванням.

Відповідно до ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на основи своїх вимог
або заперечень.

Враховуючи те, що
позивачу з 22.04.2003 року первинно
встановлено ступень втрати
професійної працездатності у розмірі 20
%, а з 01.05.2007 року безстроково по
професійному захворюванню -
пневмономикозу, що підтверджено
висновками МСЕК, колегія суддів вважає,
що позивач наявним професійним
захворюванням зазнав непоправимих
наслідів для здоров'я та став особою
зі стійким розладом функцій організму,
зумовленим професійних захворюванням,
що приводить до обмеження
життєдіяльності і потребує соціальної
допомоги та захисту, а також додаткових
зусиль для організації свого життя.

Між тим, колегія суддів
звертає увагу на те, що позивачем не
надано доказів того, що ушкодженням
здоров'я була порушена нормальна
життєдіяльність відповідача, що
вимагає від останнього додаткових
зусиль для організації свого життя,
позбавило можливості реалізації своїх
звичок і бажань, не зазначено, які саме
додаткові зусилля він вимушено
застосовує для організації свого
життя, на які саме його звички
негативно впливає наявність
професійного захворювання та
виконання яких бажань унеможливлює це
захворювання.

На підставі зазначеного,
виходячи з вимог розумності та
справедливості, враховуючи фізичний
біль та страждання, які позивач зазнав
у зв'язку з ушкодженням здоров'я та
професійним захворюванням, колегія
суддів вважає, що суму відшкодування
шкоди, яку просив позивач стягнути з
відповідача, необхідно зменшити до
5000грн. у зв'язку з чим, позовні вимоги
останнього задовольнити частково.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягає застосуванню.

З урахуванням зазначених
обставин судова колегія погоджується з
доводами апеляційної скарги та
вважає, що судом першої інстанції при
ухваленні рішення були порушені норми
матеріального та процесуального права,
а тому на підставі ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України,
колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,
задовольнити частково.

Рішення Свердловського міського
суду Луганської області від 23 грудня
2013 року, скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Свердловськ,
Луганської області на користь ОСОБА_1 в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я 5000,00грн.(
п'ять) тис.грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: