АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/1857/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
заочне рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 29 лютого 2012
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договорами позики,

встановила:

У грудні 2011 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики та борговими
розписками. Свої вимоги обґрунтовував
тим, що 15.07.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
був укладений нотаріально посвідчений
договір позики грошей, відповідно до
якого позивач надав відповідачу позику
в сумі 1 261 609 грн., що в еквіваленті за
курсом НБУ на день складання договору
позики становило 157 898 доларів США.
Відповідно умов договору ОСОБА_2
зобов'язалась повернути вказану суму
позики та здійснити повне погашення
боргу не пізніше 16 листопада 2011 року.

Крім того, відповідачем було отримано
інші кошти на загальну суму 1 357 585, 20
грн., що підтверджується розписками від
14.09.2010 року, 06.09.2011 року, 21.09.2011 року та
23.09.2011 року.

Терміни повернення грошових коштів,
вказаних в договорі позики та в
розписках минули, проте відповідач
свої зобов'язання не виконала, кошти не
повернула. З метою досудового
врегулювання спору 05.12.2011 року позивач
направив ОСОБА_2 претензію про
повернення коштів, проте вона залишена
відповідачем без уваги. Таким чином,
загальна заборгованість відповідача
становить 2 619 194 грн. 20 коп.

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 29 лютого 2012
року позов задоволено: стягнуто з
ОСОБА_2 користь ОСОБА_4 заборгованість в
сумі 2 619 194 грн. 20 коп. та витрати по
сплаті судового збору в сумі 3012 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 жовтня 2013 року у
задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд
заочного рішення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що борг, зазначений в
розписці від 14.09.2010 року, є боргом, про
який зазначено в договорі позики від
15.07.2011 року, тобто сума заборгованості є
удвічі меншою. Також, суд першої
інстанції не дослідив, що ОСОБА_4 в
період з 2010 року по 2011 рік не мав
доходів в сумі 2 619 194 грн. 20 коп., які б
міг надати відповідачу в позику.

Крім того, судом були невірно
встановлені факти та надано неналежні
висновки правовідносинам, які склалися
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Вказувала, що
ОСОБА_4 при розгляді кримінальної
справи по обвинуваченню ОСОБА_2 у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 3
ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, зазначив про
те, що між ним та ОСОБА_2 існували не
боргові відносини, а пов'язані з
бізнесом. ОСОБА_2 надавала ОСОБА_4
допомогу в придбанні квартири, тому
гроші надавалися не в борг, а для
купівлі нерухомості для самого ОСОБА_4

Вважає, що суд не встановив дійсний
характер правовідносин сторін,
підстави заявлених вимог, факти, які
підлягали встановленню, не дав оцінки
поданим сторонами доказам з
дотриманням принципу допустимості та
не обґрунтував доведеність певних
установлених ним фактів, що призвело до
неправильного вирішення справи.

В судове засідання апелянт та її
представник не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином; клопотання
представника апелянта про відкладення
розгляду справи судом відхилено,
оскільки доказів причин поважності
неявки в судове засідання ОСОБА_2 не
подано, а причини неявки її
представника ОСОБА_3 - не повідомлено.

Позивач в судове засідання також не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином.
Колегією суддів визнано за можливе
розглянути справу у відсутності сторін
відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем
ОСОБА_2 15 липня 2011 року було укладено
договір позики, відповідно до якого
позивач надав відповідачу позику в
сумі 1 261 609 грн., що в еквіваленті за
курсом НБУ на день складання договору
позики становила 157 898 доларів США.

Строк повернення вказаного боргу було
встановлено - не пізніше 16.11.2011 року.

Також суд вважав встановленим, що
відповідачем було отримано кошти на
загальну суму 1 357 585,2 грн., що
підтверджується розписками від 14.09.2010
року, 06.09.2011 року, 21.09.2011 року та 23.09.2011
року.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
того, що всупереч вимогам закону - ст.
525, 526, 530, 1049 ЦК України та в порушення
умов договору відповідач взяті на себе
зобов'язання не виконала, у зв'язку з
чим у неї перед позивачем виникла
заборгованість в розмірі 2 619 194 грн., а
тому зазначена сума боргу підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог, вважає їх законними,
обґрунтованими і такими, що
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.
Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, колегія суддів
дійшла висновку, що обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими при вирішенні справи,
доведені. Норми матеріального права -
ст. 509, 525, 526, 530, 1049 ЦК України відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що
борг, зазначений у розписці від 14.09.2010
року, є боргом, про який зазначено у
договорі позики від 15.07.2011 року, колегія
суддів не приймає до уваги як підставу
для скасування рішення, оскільки
належними та допустимими доказами
зазначені доводи не підтверджуються.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України,
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною
Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України у постанові
від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13,
застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

З матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження своїх позовних вимог
позивач ОСОБА_4 надав: нотаріально
посвідчений договір позики грошей від
15.07.2011 року, а також власноручно
написані ОСОБА_2 розписки від 14.09.2010
року, від 06.09.2011 року, від 21.09.2011 року,
23.09.2011 року ( а.с. 5-9). Відповідно до
наявних у матеріалах справи копій
зазначених доказів, їх оригінали були
оглянуті судом в судовому засіданні, а
копії завірені підписом судді.

Виходячи зі змісту норм ст. 545 ЦК
України, наявність оригіналів
розписок ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_4
свідчить про невиконання відповідачем
боргових зобов'язань за договорами
позики.

Відповідно до змісту розписки від 14
вересня 2010 року, ОСОБА_2 позичила у
ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 154 950
доларів США, які зобов'язалась
повернути у повному розмірі,
враховуючи інфляцію, до 01 жовтня 2010
року. Під основним текстом розписки
дописано, що позичила 14.09.2010 року
додатково 11 000 грн. ( а.с. 6).

Зі змісту договору позики грошей,
посвідченого 15 липня 2011 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
вбачається, що ОСОБА_4 як позикодавець
передав у власність позичальника
ОСОБА_2 1262 609 грн., що за комерційним
курсом на день складання договору є
еквівалент 157 898 доларів США.
Позичальник зобов'язалась повернути
таку ж суму до 16 листопада 2011 року.

В пунктах 2- 4 договору сторони
визначили, що сума позики прийнята в
повному обсязі від позикодавця
позичальником до підписання цього
договору, за домовленістю сторін
позика є безпроцентною. Сторони
свідчать, що одержання позики не
пов'язано із здійсненням
підприємницької діяльності будь-якої
із сторін. Договір відповідає дійсним
намірам сторін, укладений при ясній
пам'яті внаслідок добровільного
волевиявлення сторін.

Враховуючи, що розписка від 14.09.2010 року
та договір позики грошей від 15.07.2011 року
є різними борговими документами,
зазначені у них суми позики є різними (
у розписці - 154 950 доларів США, у договорі
від 15.07.2011 року - 1 261 609 гривень, що
еквівалентно 157 898 доларів США) та у
тексті договору позики від 15.07.2011 року
не йдеться про розписку від 14.09.2010 року,
чи про іншу дату, коли були фактично
отримані кошти за договором, то
наявність оригіналу розписки у
позивача свідчить про неповернення
йому коштів, вказаних у цій розписці, а
укладення окремого договору, виходячи
із його змісту, - про отримання
відповідачем іншої суми позики.

На підтвердження доводів апеляційної
скарги відповідачем не надано доказів,
що сума, про яку йдеться у договорі
позики грошей від 15.07.2011 року, була
отримана за розпискою від 14.09.2010 року, а
при укладенні договору кошти не
передавались, тобто що договір позики
від 15.07.2011 року є безгрошовим.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухваленні рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Надані представником апелянта копії
протоколів допиту потерпілого ОСОБА_4
із матеріалів кримінальної справи по
обвинуваченню ОСОБА_2 ч. 3, 4 ст. 190 КК
України, жодним чином не спростовують
обставин, що були встановлені
оскаржуваним рішенням суду.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, якщо
договір позики має бути укладений в
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Таким чином, нотаріально посвідчений
договір позики від 15.07.2011 року
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі
зазначеної у ньому грошової суми
позичальнику, оскільки у п. 2 спірного
договору позики вказано про факт
отримання позичальником грошових
коштів до підписання договору.
Доказів протилежного апелянтом суду не
надано та не зазначено про них в
апеляційній скарзі.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що після укладення
договору позики 15.07.2011 року, ОСОБА_2
видала ще три боргові розписки про
отримання нею коштів у борг від ОСОБА_4

Так, відповідно до розписки від 06
вересня 2011 року ОСОБА_2 позичила у
ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 10 150
доларів США, зобов'язалась повернути до
09 вересня 2011 року ( а.с. 7).

Згідно з розпискою від 21 вересня 2011
року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_4
грошову суму в розмірі 2675 доларів США,
зобов'язалась повернути до 05 жовтня 2011
року ( а.с. 8).

У розписці від 23 вересня 2011 року ОСОБА_2
зазначила, що взяла в борг у ОСОБА_4
грошову суму в розмірі 6000 грн. та
зобов'язалась повернути ( а.с. 9).

Таким чином суд першої інстанції
дійшов правильних висновків, що між
сторонами було укладено договори
позики, на підтвердження яких
відповідач видала розписки від 14
вересня 2010 року, 06 вересня 2011 року, 21 та
23 вересня 2011 року про передачу їй
грошових коштів відповідно в сумах 154 950
доларів США, 10150 доларів США, 2675
доларів США та 17 000 грн., а також було
укладено нотаріально посвідчений
договір позики від 15 липня 2011 року на
суму 1 261 609 грн. Всього відповідачем
було отримано в позику 1 278 609 грн. та 167
795 доларів США, еквівалент яких у
перерахунку на гривні станом на час
складання позовної заяви - 07.12.2011 року
становить 1 340 585 грн. 20 коп.

Оскільки на час розгляду справи в суді
відповідач свої зобов'язання за
договорами позики не виконала,
заборгованість на загальну суму 2 619 194
грн. 20 коп. не повернула, то суд першої
інстанції вірно вважав, що сума боргу у
вказаному розмірі підлягає стягненню
з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що зазначені правовідносини
сторін не є борговими, а пов'язані з
веденням бізнесу ОСОБА_2 як фізичною
особою-підприємцем, належними
доказами не підтверджуються, а зміст
нотаріально посвідченого договору від
15.07.2011 року свідчить про протилежне,
оскільки у п. 4 договору вказано, що
одержання позики не пов'язано із
здійсненням підприємницької
діяльності будь-якої із сторін. У
боргових розписках ОСОБА_2 зазначала
про отримання нею коштів у борг, при
цьому вона вказувала дані свого
паспорта громадянина України.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 29 лютого 2012 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: