Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2014 року
м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого
Рогу, Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді - Пустовіт
О.Г.,

при секретарі - Волошиненко С.І.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Кривому
Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3, третя особа - відділ
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Криворізького міського
управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання втратившим право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання зняти з реєстрації,
зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, треті особи комунальне
підприємство Дніпропетровської
обласної Ради «Криворізьке бюро
технічної інвентаризації», відділ
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Криворізького міського
управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом до ОСОБА_3 про визнання його
таким, що втратив право користування
житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Позов, на задоволенні якого у судовому
засіданні наполягала позивач,
обґрунтовано тим, що згідно договору
дарування квартири засвідченого
приватним нотаріусом Криворізького
міського нотаріального округу ОСОБА_6 16
березня 2000 року, по реєстру № 1461, їй на
праві особистої власності належить 3-х
кімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою
площею 38,5 кв. м., загальною 57,6 кв. м., що
підтверджується договором дарування
квартири. В зазначеній квартирі з
березня 2000 року по лютий 2011 року разом з
нею мешкав і був зареєстрований її
чоловік - відповідач по справі, як член
сім'ї власника, про що свідчить довідка
з місця проживання. У лютому 2011 року
шлюбні відносини між ними були
припинені. Відповідач узяв свої
особисті речі з квартири та став
проживати за адресою: АДРЕСА_2.

24 травня 2011 року рішенням Жовтневого
районного суду м. Кривого Рога шлюб між
ними був розірваний. Реєстрація в даній
квартирі відповідача ОСОБА_3 чинить
перешкоди в користуванні власністю та
не дозволяє повною мірою здійснювати
права власника.

Не погоджуючись з позовними вимогами
відповідач подав зустрічну позовну
заяву, де просить визнати за ОСОБА_3
право власності на 1/2 частину квартири
за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний позов, на задоволенні якого
наполягає відповідач ОСОБА_3
обґрунтовано тим, що він перебував у
шлюбі з відповідачкою у період часу з
27.07.1993 р. по 03.06.2011 р. включно. 16.03.2000 року
ОСОБА_8 - теща позивача, мати
відповідачки, подарувала відповідачки
для потреб родини квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 у якому на той момент були лише
стіни, вкриті «грибком», вінка, з яких
так тхнуло, що на підвіконнику взимку
замерзала вода, радіатори опалення, які
не гріли, сантехніка, яка вже почала
підтікати та потребувала заміни.
Оскільки на той час стосунки між
позивачем та відповідачкою були
довірчі, позивач почав активно
доводити до ладу квартиру за вказаною
адресою, вкладаючи час, сили, кошти та
здоров'я. Відповідно до п.3 договору
дарування вартість спірної квартири
сторони оцінили у 4000 гривень. Вказав, що
дійсна вартість квартири суттєво
збільшилася після ремонту.

Допитана у судовому засіданні позивач
та її представник позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
задовольнити, посилаючись на ті самі
підстави, проти зустрічних позовних
вимог заперечують у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_4 з позовними вимоги не
погодились, вважають їх
безпідставними, просять у позові
відмовити. Позовні вимоги за
зустрічним позовом підтримали у
повному обсязі, просять задовольнити,
посилаючись на ті самі підстави.

Представники третіх осіб не з'явились,
повідомлені належним чином, причина
неявки суду не відома.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що
перебував у шлюбі з позивачкою в період
часу з 27.07.1993 року по 03.06.2011 рік. В 2000 року
мати позивачки подарувала їй квартиру,
стан якої був не задовільний. Зазначив,
що під час сумісного життя подружжя за
рахунок спільних коштів був проведений
ремонт в квартирі, а саме проведена
заміна сантехніки, проводки,
встановлений бойлер, кондиціонер,
підлога була застелена лінолеумом.
Крім того, в 2010 року міняли двері та
дверні блоки, в ванній кімнаті та
вбиральні покладена керамічна плитка,
проведений ремонт балкону. Також
пояснив, що він приймав безпосередню
участь у проведенні ремонтних робіт,
дружина допомагала клеїти шпалери.
Квитанції на придбання будівельних
матеріалів у нього не збереглися.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні
пояснив, що він мешкає у будинку, в
якому проживає позивачка ОСОБА_1, з
відповідачем ОСОБА_3 знайомий. Вказав
що сім років назад подружжям
проводився ремонт в квартирі, бачив як
вивозили з квартири технічне сміття,
проведена заміна вхідних дверей, але в
квартирі він не був, яких змін набула
квартира після ремонту не бачив, за чиї
кошти проводився ремонт - не знає.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні
пояснила, що вона є сусідкою позивачки
ОСОБА_1, з відповідачем ОСОБА_3 знайома.
Вказала, що подружжям проводився
ремонт в квартирі, бачила як вивозили з
квартири технічне сміття, замінили
вхідні двері, були встановлені нові
пластикові вікна, але в квартирі вона
не була, за чиї кошти проводився ремонт
- не знає.

Вислухавши осіб, які беруть участь у
справі, свідків, дослідивши письмові
докази, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню, у вимогах ОСОБА_3 за
зустрічним позовом необхідно
відмовити у повному обсязі.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 23
липня 1993 року. Рішенням Жовтневого
районного суду міста Кривого Рогу від 24
травня 2011 року шлюб між сторонами
розірвано. Згідно договору дарування
квартири засвідченого приватним
нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 16 березня
2000 року, ОСОБА_1 на праві особистої
власності належить 3-х кімнатна
квартира АДРЕСА_1 житловою площею 38,5 кв.
м., загальною 57,6 кв. м. (а.с.4).

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
позивачка, її колишній чоловік ОСОБА_3
та син ОСОБА_11 (а.с. 6).

Згідно акту, складеного мешканцями
будинку АДРЕСА_1 та засвідченого
майстром дільниці № 2КП «ЖЕО № 31»
ОСОБА_12, відповідач ОСОБА_3 в квартирі
АДРЕСА_1 не проживає з 15 лютого 2011 року (
а.с.5).

За змістом ст. 71,72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
провадиться у судовому порядку
внаслідок відсутності цієї особи понад
шість місяців без поважних причин.

Відповідно до абз.1 п.10 Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року №2 " Про деякі питання , що виникли
у практиці застосування судами
Житлового кодексу України у справах
про визнання наймача або члена його
сім`ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням ( ст.. 71
ЖК), необхідно з`ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім`ї тощо). При цьому
вичерпного переліку таких поважних
причин житлове законодавство не
встановлює , в зв`язку з чим зазначене
питання вирішується судом у кожному
випадку з урахуванням конкретних
обставин справи.

Тобто, при вирішенні питання про втрату
членом сім'ї наймача права на
користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягають термін його
відсутності та поважність причин такої
відсутності.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що відповідач
зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1. Суд
встановив і це не заперечується
сторонами, що у 2011 році, після
припинення шлюбних відносин між
сторонами, ОСОБА_3 добровільно залишив
житло, до цього часу питання про
усунення перешкод та вселення у спірну
квартиру не ставив.

Відповідно до ч. 3 ст.47 Конституції
України, ч. 4 ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
житлового приміщення або обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше, як на підставі і в
порядку, передбачених законом.

Згідно до ст. ст. 71,72 ЖК України
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
внаслідок відсутності цієї особи понад
шість місяців без поважних причин
провадиться в судовому порядку.

Суд прийшов до висновку, що доводи
відповідача ОСОБА_3 щодо неможливості
проживання у спірній квартирі,
оскільки позивач ОСОБА_1 чинить йому
перешкоди, між ними наявні неприязні
стосунки, не знаходить свого
підтвердження, оскільки таких доказів,
відповідно до ст. 57 ЦПК України, суду не
надано.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь - які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Факт не проживання відповідача ОСОБА_3
в спірній квартирі підтверджується
актом КП "ЖЕО №31" від 02 квітня 2012 року,
матеріалами справи.

Оцінюючи докази у сукупності суд
прийшов до висновку, що відповідач не
проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад
шість місяців, добровільно, та без
поважних на те причин. З огляду на
викладене, суд дійшов висновку про те,
що відповідач втратив право на
користування житловим приміщенням,
розташованим за адресою: квартира
АДРЕСА_1.

Доводи відповідача, зокрема,
твердження його про те, що він
тимчасово і з примусу був змушений
залишити спірну квартиру,
спростовуються фактичними обставинами
по справі, а саме відсутністю, протягом
тривалого часу, намагання ОСОБА_3
захистити своє житлове право.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині зобов'язання третьої особи
зняти з реєстрації відповідача суд
прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні " зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду, зокрема про позбавлення
права власності на житлове приміщення
або користування житловим приміщення,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою тощо. Відповідно до змісту
зазначеної норми права, поняття "зняття
з реєстрації" нерозривно пов`язане з
поняттям "житлові права" (право
власності на житлове приміщення, право
користування житловим приміщенням,
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
виселення із займаного приміщення та
інше).

Із вказаної норми випливає, що зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні " є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, вбачається, що положення
ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст.ст. 71, 72, 107,116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

Таким чином обов'язок у третьої особи
по зняттю особи з реєстраційного
обліку за рішенням суду виникає після
набрання вказаним рішенням законної
сили.

Вирішуючи позовні вимоги за
зустрічним позовом, суд прийшов до
наступного. Як вбачається зі змісту
зустрічної позовної заяви позивач
заявляє вимоги про поділ майна
подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1,
набутого за час шлюбу, яка істотно
збільшилася у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
подружжя.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, або чоловіка є майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Відповідно до вимог стаття 62 СК
України, якою врегульовані
правовідносини на час виникнення
спору, якщо майно дружини, чоловіка за
час шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься в ст. 25
Кодексу законів про шлюб та сім*ю.

Позивачем в порушення наведеної
процесуальної норми не доведено
належними та допустимими доказами
виникнення права спільної сумісної
власності на спірну квартиру, а саме: не
доведено, що за рахунок
капіталовкладень в спірну квартиру,
які зроблені подружжям, за час
спільного проживання, значно
збільшилася її вартість (ринкова
вартість) на час придбання за договором
дарування, який ніким не оспорений,
відносно первинної дійсної вартості
спірного майна. Перед експертом
сторонами не ставилося питання та в цій
частині дослідження експертом не
проводились, яка саме вартість
квартири була до початку капітального
ремонту, при цьому за основу для
порівняння дійсної ринкової вартості
майна не може бути прийнята інвентарна
вартість квартири станом на 2000 рік,
оскільки договір дарування квартири
від 16.03.2000 року не оспорений, а
інвентарна балансова вартість БТІ не
може свідчити про ринкову дійсну
вартість майна станом на 2000 рік.

Позивач чітко не визначив за допомогою
належних та допустимих доказів, які
саме ремонті роботи були виконані та в
який час. Також не надав належних
доказів про його трудові або грошові
затрати.

Експертом під час проведення судової
будівельно-технічної експертизи
зроблений висновок лише про ринкову
вартість спірного майна на час
виникнення спору, при цьому не
встановлено, що квартира зазнала
істотних змін за рахунок спільних та
особистих коштів.

Суд не приймає до уваги пояснення
свідків щодо обставин проведення
ремонтних робіт оскільки вони
підтвердили лише факт проведення
ремонту в квартирі, а не наявність
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що під час судового розгляду
справи не доведена наявність правових
підстав вважати, що квартира АДРЕСА_1 за
час шлюбу істотно збільшилася у своїй
вартості внаслідок саме спільних
трудових чи грошових затрат подружжя, а
отже і відсутні правові підстави для
визнання спірної квартири об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню, а
позовні вимоги за зустрічним позовом
ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, з
наведених вище підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст.. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
данні (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 99, 212, 213, 214-215
Цивільного процесуального кодексу
України, ст. 71,72, 63, 64, 104 Житлового
кодексу України, п.2ч.1ст.57, 62 Сімейного
Кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа -
відділ громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб
Криворізького міського управління МВС
України в Дніпропетровській області
про визнання втратившим право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання зняти з реєстрації -
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким що
втратив право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи
комунальне підприємство
Дніпропетровської обласної Ради
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації», відділ громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Криворізького міського управління МВС
України в Дніпропетровській області
про визнання права власності на 1/2
частину квартири - відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення усіма учасниками
процесу в Апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: О. Г. Пустовіт