Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Миніч Т.І.
Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Камінній
М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства "МЗБК" про
визнання незаконним звільнення,
скасування наказу про звільнення,
визнання запису в трудовій книжці
недійсним, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення
заборгованості по виплаті заробітної
плати та стягнення моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м.Житомира
від 12 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом до ПАТ «МЗБК». В
обґрунтування свої позовних вимог
зазначав, що 10 вересня 2012 року між ним
та ПАТ «МЗБК», в особі голови
наглядової ради Беккера М.Л. укладено
трудовий контракт від 10.09.2012 року
строком на шість місяців до 10 березня
2013 року. 11 березня 2013 року було складено
додаткову угоду до трудового
контракту, якою внесено зміни до п.7.1 та
продовжено термін дії контракту до 11
вересня 2013 року. 12 вересня 2013 року
позивача було звільнено за п.2 ст.36 КЗпП
України, а саме за закінченням терміну
дії контракту, з виданням наказу про
звільнення та занесенням запису до
трудової книжки. Позивач вважає дане
звільнення незаконним, таким що
суперечить положенням чинного
законодавства України, зокрема ст.ст. 23,
39-1, 40 КЗпП України, Закону України «Про
акціонерні товариства» та статуту
товариства. Зазначає, що незаконними
діями відповідача йому було спричинено
моральних страждань, які полягали у
спричиненні тяжкого психологічному
шоку в той момент, коли позивач
дізнався про своє звільнення, в
переживаннях з приводу розуміння
цілковитої незаконності дій та
тверджень відповідача, що передували
невиконання ним своїх договірних
зобов'язань, у нехтуванні відповідачем
законних прав позивача на відпустку,
заробітну плату за договором, у
незаконності дій відповідача щодо
невиконання умов договору стосовно
оплати праці тощо. З урахуванням
уточнених позовних вимог ОСОБА_2 просив
суд визнати незаконними дії
відповідача щодо безпідставного
звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України,
скасувати наказ про звільнення від
12.09.2013 року, визнати запис в трудовій
книжці від 12.09.2013 року недійсним,
стягнути з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду у
розмірі 97495 грн., а також поновити
позивача на роботі.

Рішенням Богунського районного суду
м.Житомира від 12 лютого 2014 року
відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Пунктом 8 ст.36 КЗпП України підставою
припинення трудового договору
передбачено підстави, зазначені в
контракті.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 21 КЗпП
України, контракт є особливою формою
трудового договору, в якому строк його
дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін, умови
матеріального забезпечення і
організація праці працівника, умови
припинення договору можуть
встановлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної
форми трудового договору, спрямованої
на створення умов для виявлення
ініціативності та самостійності
працівників з урахуванням їх
індивідуальних здібностей і
професійних навичок, закон надав право
сторонам при укладенні контракту самим
установлювати їхні права, обов'язки та
відповідальність, зокрема, як
передбачену нормами КЗпП України, так
і підвищену відповідальність
керівника та додаткові підстави
розірвання трудового договору.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, що
на засіданні наглядової ради ПАТ
«МЗБК», яке відбулось 10.09.2012 року, було
прийнято рішення про призначення
головою правління ПАТ «МЗБК» ОСОБА_2, а
10 вересня 2012 року між позивачем та ПАТ
«МЗБК» в особі голови наглядової ради
Беккера М.Л. був укладений трудовий
контракт від 10.09.2012 р. строком на шість
місяців до 10 березня 2013 року. В той же
день, тобто 10.09.2012 року, був виданий
наказ №422/к на підставі якого ОСОБА_2
приступив до виконання своїх трудових
обов'язків на посаді голови правління
ПАТ «МЗБК». Пунктом 7.1 контракту
передбачалось, що кінцевим строком
його дії було 10.03.2013 року.

Пунктом 7.4 зазначеного вище
контракту передбачалось, що за два
місяці до закінчення контракту він
може бути за згодою сторін продовжений
або укладений на новий строк у зв'язку
із чим 11 березня 2013 року між сторонами
по справі було укладено додаткову
угоду №1 до трудового контракту, яким
внесено зміни до п.7 контракту та
продовжено термін його дії до 11 вересня
2013 року. Рішення про продовження дії
трудового контракту до 11.09.2013 року
включно було прийнято на засіданні
наглядової ради товариства, що
підтверджується копією протоколу
засідання від 07.03.2013 року №2.

Згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України
підставою для припинення трудового
договору є закінчення строку (п.п. 2 і 3
ст. 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна зі
сторін не поставили вимогу про їх
припинення.

У відповідності із положеннями ч.1
ст.61 Закону України «Про акціонерні
товариства» повноваження голови
колегіального виконавчого органу
(особи, яка здійснює повноваження
одноосібного виконавчого органу)
припиняються за рішенням наглядової
ради, якщо статутом акціонерного
товариства це питання не віднесено до
компетенції загальних зборів.

Підпунктом 7.5.2 п.7.5 Статуту ПАТ «МЗБК»
передбачено, що повноваження голови
правління припиняються за рішенням
наглядової ради.

На засіданні наглядової ради ПАТ
«МЗБК», яке відбулось 10.09.2013 року, було
прийнято рішення не продовжувати дію
трудового контракту від 10.09.2012 року
укладеного із позивачем по справі та
припинити повноваження голови
правління ОСОБА_2 у зв'язку із
закінченням строку трудового
контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України,
що підтверджується копією протоколу
засідання №3 від 10.09.2013 року.

12 вересня 2013 року ОСОБА_2 було
звільнено з посади голови правління
ПАТ «МЗБК» із внесенням запису до
трудової книжки: «Звільнено з займаної
посади у зв'язку із закінченням строку
трудового контракту №б/н від 10.09.2012
року згідно п.2 ст.36 КЗпП України» та
виданням відповідного наказу від 12.09.2013
року № 356/к.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що звільнення ОСОБА_2
відбулося з дотриманням вимог
трудового законодавства, а тому
правильно відмовив у задоволенні його
позову.

Крім того, оскільки вимога про
відшкодування моральної шкоди є
похідною від вимоги про визнання
звільнення незаконним, то підстави
про відшкодування моральної шкоди
також відсутні.

Правильним є судове рішення в
частині відмови у стягненні
заборгованості по заробітній платі в
сумі 7976 грн. 86 коп. та компенсації за
невикористану частину відпустки в
сумі 7976 грн. 86 коп., оскільки зазначені
суми виплачені ОСОБА_2 в жовтні місяці
2013 року, що підтверджується
матеріалами справи (а.с.88). Позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
відповідно до вимог ст.117 КЗпП України
позивач не заявляв.

На контрактну форму трудового
договору не поширюється положення ст.
49-1 КЗпП України про те, що про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. Тому є
безпідставними доводи апеляційної
скарги про порушення відповідачем ст.
49-1 КЗпП України при звільненні ОСОБА_2
з посади за п.2 ст.36 КЗпП України.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції ухвалюючи рішення про
відмову задоволенні позову, дійшов
вказаного висновку при повному,
всебічному та об'єктивному з'ясуванні
обставин справи, прав і обов'язків
сторін у даних правовідносинах,
перевірив належним чином доводи
сторін, з'ясував характер та суть
заявлених позивачем вимог, норм права,
якими вони регулюються, дав належну
правову оцінку зібраним у справі
доказам.

Тому, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
та не впливають на правильність
прийнятого рішення, оскільки суду не
було надано інших доказів, на які
апелянт посилається на підтвердження
обставин, крім тих, на які суд послався
в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду
м.Житомира від 12 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді