Справа № 381/576/14ц Головуючий у І
інстанції Соловей Г.В.Провадження №
22-ц/780/2358/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 44
УХВАЛА

Іменем України

1 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про встановлення порядку
користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року позивачі звернулися до
суду з вказаним позовом та просили суд
виділити їм та відповідачу по частині
земельної ділянки спільного
користування по АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог зазначили,
що на підставі договору дарування вони
є власниками 9/10 частин житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1. Власником іншої 1/10 частини
даного будинку є відповідач. Рішенням
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 24 лютого 2010 року
земельна ділянка, що закріплена за
житловим будинком, поділена між
співвласниками, а частину земельної
ділянки площею 101,40 кв.м. виділено в
спільне користування. На цій частині
знаходиться вигрібна яма, яка належить
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності,
тому позивачами ставиться питання про
виділення частини земельної ділянки
спільного користування для належного
її використання та обслуговування. У
зв'язку з непорозумінням між
власниками житлового будинку,
визначити порядок користування
земельною ділянкою неможливо.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 лютого 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 21
лютого 2014 року позивач ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивач
посилається на те, що даний спір не
пов'язаний з правом власності на
земельну ділянку, що перебуває в
спільному користуванні сторін, а лише
ставиться питання про можливість
виділення частини земельної ділянки
над вигрібною ямою для її
обслуговування. Апелянт вважає, що
судом першої інстанції не були взяті до
уваги і не досліджено обставини та
докази, на які вона посилалася, та які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що 11 квітня 2006
року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 в рівних частинах земельну
ділянку площею 0,1974 га по АДРЕСА_1, про що
укладено нотаріально посвідчений
договір дарування.

Іншим договором дарування від цієї ж
дати ОСОБА_5 було подаровано ОСОБА_2 9/10
частини житлового будинку загальною
площею 98,9 кв.м, що знаходиться на
вказаній земельній ділянці, а ОСОБА_4 -
1/10 частину загальною площею 31,2 кв.м.

Згідно договору дарування від 3
листопада 2007 року ОСОБА_2 подарувала
ОСОБА_3 4/5 частини житлового будинку
АДРЕСА_1

В подальшому рішенням Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 24 лютого 2010 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 14 липня 2010 року, у цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
поділ в натурі присадибної земельної
ділянки здійснено розподіл земельної
ділянки площею 0,1974 га по АДРЕСА_1 в
рахунок права власності в рівних долях
між сторонами, які встановлені
договором дарування від 11 квітня 2006
року.

При цьому частину земельної ділянки
площею 101,40 кв.м. виділено в спільне
користування, оскільки поділ земельної
ділянки за вказаним варіантом
дозволить ОСОБА_4 мати вільний доступ
до своєї частини земельної ділянки
завдяки проходу шириною 4 м, який
перебуватиме в загальному
користуванні сторін, влаштування цього
проходу не порушить жодних прав
власності та землекористування ОСОБА_2
та ОСОБА_3

Також суд встановив, що при цьому
варіанті зовнішні стіни квартир, що
належить сторонам, будуть розташовані
на частинах земельної ділянки, що
перебувають в їх власності або в
загальному користуванні, що зведе до
мінімуму можливості виникнення між
співвласниками конфліктних ситуацій.

В основу даного рішення покладено
висновок судової повторної
будівельно-технічної експертизи № 0369
від 27 листопада 2009 року, виконаний
експертами Незалежного інституту
судових експертиз.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що питання
про виділення в користування сторін
земельної ділянки вже вирішено судом,
який залишив спірну частину земельної
ділянки в їх спільному користуванні,
адже роздільне користування
встановити неможливо.

Крім того суд вважав, що позивачами не
доведено обставин, які вказують на
порушення їх прав з боку відповідача.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені
правила звільнення сторони від
доказування та розподілу обов'язків по
доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Такі обставини є преюдиціальними
фактами, їх преюдиціальність заснована
на юридичному механізмі набрання
судовим рішення законної сили,
відповідно до якого виникає заборона
оспорювати в іншому процесі
встановлені у цьому рішенні факти.

За правилами ст. 88 Земельного кодексу
України володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, що
перебуває у спільній частковій
власності, здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку. Учасник спільної часткової
власності має право вимагати виділення
належної йому частки із складу
земельної ділянки як окремо, так і
разом з іншими учасниками, які
вимагають виділення, а у разі
неможливості виділення частки -
вимагати відповідної компенсації.
Учасник спільної часткової власності
на земельну ділянку має право на
отримання в його володіння,
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру належної йому частки.

Тобто названі норми матеріального
права припускають виділення земельної
ділянки, що перебуває в у спільній
частковій власності, у роздільне
користування власників лише за
наявності можливості такого
користування.

Як убачається з висновку судової
повторної будівельно-технічної
експертизи № 0369 від 27 листопада 2009
року, виконаної експертами Незалежного
інституту судових експертиз, варіант
порядку користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 забезпечує
екологічну рівновагу та
безкомпромісну можливість ефективної
експлуатації частини земельної
ділянки та житлового будинку в цілому,
при цьому додержуються умови рівності
часток співвласників в одиницях площі,
тобто площі чистини земельної ділянки,
які виділяються сторонам є рівними між
собою.

Таким чином зважаючи, що питання
виділення у спільне користування
сторін частини земельної ділянки
площею 101,40 кв.м. вже вирішено судом на
підставі відповідного висновків
будівельно-технічної експертизи, які
не допускають виділення користування
спірної частини земельної ділянки, а
позивачем не доведено протилежне,
законним і обґрунтованим є висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні позову як
необґрунтованого.

Посилання ж апелянта на вигрібну яму,
що знаходиться на цій частині
земельної ділянки, як на підставу зміни
поділу земельної ділянки є
безпідставними, оскільки вказана
обставина розглядалася судом при
вирішенні спору та була досліджена у
експертному висновку.

Крім того позивач ОСОБА_3 не є власником
вигрібної ями та не володіє будь-якими
правами на спірну земельну ділянку, що
приймалися в дар ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає вичерпний
перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів. Під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Наполягаючи на свої вимогах, ОСОБА_2 не
довела та не надала жодного доказу на
підтвердження факту будь-яких порушень
її прав з боку ОСОБА_4 чи виникнення
непорозумінь при користуванні
земельною ділянкою, що виділена їм в
загальне користування, зокрема
можливості обслуговувати вигрібну яму,
і тим більше оспорювання її права на це.

Отже доводи апеляційної скарги та
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: