Справа № 161/1460/14-ц
Провадження № 2/161/1113/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

31 березня 2014 року місто
Луцьк

Луцький міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючого - судді ФілюкТ.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але
не виплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про
стягнення нарахованої, але не
виплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Свій позов мотивує тим, що 01 листопада
2012 року був прийнятий на посаду
директора на роботу до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 на підставі
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю від 01.11.2012 року,
зареєстрованого Луцьким міським
центром зайнятості 01.11.2012 року за №
8. 19 квітня 2013 року був звільнений
з роботи за власним бажанням на
підставі ст.. 38 КЗпП України.

Вказує, що після звільнення відповідач
не провела з ним остаточного
розрахунку по заробітній платі, а саме
не було йому виплачено нараховану
заробітну плату в сумі 2419, 36 гривень.

Зазначає, що у зв'язку з невиплатою
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
належної йому суми при звільненні,
відповідач зобов'язана йому
відшкодувати середній його заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку в розмірі 13500 гривень та
моральну шкоду в сумі 5000 гривень

Враховуючи наведене, просить стягнути
з відповідача в його користь
заборгованість по заробітній платі в
сумі 2419 гривень 36 копійок, середній
заробіток за час затримання розрахунку
при звільнені в період з 19 квітня 2013
року по 29 січня 2014 року в сумі 13500
гривень та моральну шкоду в сумі 5000
гривень.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
повністю з підстав, викладених у
позовній заяві та просили їх
задовольнити.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, вказували, що з позивачем було
проведено повністю розрахунок 24
квітня 2013 року, а тому його вимоги є
безпідставними.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази у справі,
суд прийшов до висновку, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 01
листопада 2012 року був прийнятий на
посаду директора на роботу до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 на підставі
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю від 01.11.2012 року,
зареєстрованого Луцьким міським
центром зайнятості 01.11.2012 року за №
8. 19 квітня 2013 року був звільнений
з роботи за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України. ( а.с. 3, 4, 5).

Судом встановлено, що в період роботи
позивача виплата заробітної плати
проводилась шляхом перерахування на
картковий рахунок, однак заробітна
плата за березень та квітень 2013 року на
картковий рахунок не перераховувалась,
оскільки були відсутні кошти на
рахунку. Дана обставина сторонами не
заперечувалась.

Відповідно до частини 1 статті 47
Кодексу КЗпП України, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок виплати заробітної плати і
проведення повного розрахунку зі
звільненим працівником - виплати всіх
сум, що належать йому, а у разі
невиконання такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена статтею 117 КЗпП
України відповідальність.

Як вбачається з наданих відповідачем
видаткових касових ордерів від 24
квітня 2013 року, відомостей на виплату
грошей за березень та квітень 2013 року,
здійснено виплату заробітної плати
ОСОБА_1 24 квітня 2013 року, про що в
відомостях проставлений підпис
позивачем.

Проведення розрахунку по заробітній
платі з ОСОБА_1 стверджується також
матеріалами проведеної перевірки
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Волинській області.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи щодо отримання заробітної
плати в сумі 2419 гривень 36 копійок
позивач не надав суду беззаперечних
доказів, які підтверджували б
зазначені ним обставини.

Таким чином, остаточний розрахунок з
позивачем при звільненні з роботи було
проведено 24 квітня 2013 року. А тому
вимога про стягнення заборгованості по
заробітній платі в сумі 2419 гривень 36
копійок до задоволення не підлягає.

Оскільки судом встановлено
невиконання відповідачем,
передбаченого статтею 116 КЗпП України
обов'язку по виплаті працівнику всіх
сум, що належать йому від підприємства
в день звільнення, то для відповідача
наступає передбачена статтею 117 КЗпП
України відповідальність, - виплата
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Враховуючи «Прядок обчислення
середньої заробітної плати»,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100,
та роз'яснення пункту 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України №13 від
24.12.1999 року «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», середньоденний заробіток
ОСОБА_1 становив 73 гривні 17 копійок (
заробітна плата за останні два місяці
роботи 3000 гривень / 41 робочий день),
часом затримки розрахунку при
звільненні позивача відповідно є
період з часу його звільнення - 19
квітня 2013 року по день остаточного
розрахунку - 24 квітня 2013 року.

Зважаючи на вищевикладене, середній
заробіток за весь час затримки виплати
позивачу заробітної плати у
відповідності до вищенаведеного та з
врахуванням заявлених позивачем
позовних вимог буде становити 146
гривень 34 копійки (період затримки
виплати - 2 робочих дні * розмір
середнього заробітку в день - 73 грн. 17
коп.), який підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Не підлягає до задоволення вимога
позивача про стягнення моральної
шкоди в сумі 5000 гривень, оскільки
позивачем не наведено факту її
заподіяння та не подано про це
належних доказів.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, з
відповідача слід стягнути в дохід
держави судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215,
218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 47, 116,
117 КЗпП України, Закону України «Про
оплату праці», постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24.12.1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці», суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної - особи підприємця
ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 146 гривень 34
копійки середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в
сумі 243 гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Т.М.Філюк