Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Шабанова А.М.,

при секретарі - Ратушній Л.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні у смт. Ювілейне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «ПриватБанк» про захист прав
споживача фінансових послуг шляхом
визнання недійсним одного і пунктів
кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «ПриватБанк» про
захист прав споживача фінансових
послуг шляхом визнання недійсним
одного і пунктів кредитного договору.

Представник позивача у судове
засідання не з'явилася, відповідно до
письмової заяви просила суд розглядати
справу за її відсутності, та винести
рішення, яким визнати недійсним пункт
4.1. кредитного договору №DNZ0G100000083 від 26
червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_1.

Представник відповідача у судовому
засіданні просила суд у задоволенні
позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши у судовому засіданні
думку представник відповідача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані сторонами докази та наведені
ними доводи, вважає, що у задоволенні
позову необхідно відмовити у повному
обсязі з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що 26 червня 2007 року між ВАТ
«ПриватБанк», правонаступником якого
за всіма правами та обов'язками є ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір №DNZ0G100000083 про
надання кредиту у сумі 74 800 доларів США
зі сплатою 12,00% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом на купівлю
житла з кінцевим повернення 29 червня 2037
року.

На думку позивача та його представника,
п. 4.1 Кредитного договору №DNZ0G100000083 від
26 червня 2007 року, яким передбачена
відповідальність Позичальника (ОСОБА_1)
за порушення зобов'язань - пеня, яка
сплачується у грошовій одиниці України
в розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу в гривні чи гривневого
еквіваленту від суми простроченого
платежу в іноземній валюті за курсом
НБУ на дату сплати пені за кожен день
прострочення, не відповідає вимогам
Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки вказаним Законом
передбачено максимальний розмір
компенсації у разі невиконання
зобов'язань 50 % вартості послуги.

Згідно з п. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ст. 203 ЦК України).

При укладенні Кредитного договору
№DNZ0G100000083 від 26 червня 2007 року було
дотримано всі передбачені законом
істотні умови договору, котрі були
обумовлені згодою сторін, як узгоджені
сторонами, так і прийняті ними. На
момент укладення вказаного договору
обидві сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
Кредитора і Позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства та Правил.

Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників.

За ст. 632 ЦК України ціна договору
встановлюється за домовленістю сторін,
тобто вільною.

Позивач звернувся до банку з проханням
про видачу кредиту. З свого боку банком
потреби Позивача було задоволено та
надано кредитні кошти. При укладенні
Кредитного договору №DNZ0G100000083 від 26
червня 2007 року, підписаного позивачем,
який підтвердив цим свою згоду з
умовами даної угоди, було дотримано всі
передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін.

ПАТ КБ "Приватбанк" надав позичальнику
необхідну інформацію, передбачену
діючим законодавством. Детальна
інформація про вартість кредиту,
графік платежів по Договору №DNZ0G100000083
від 26 червня 2007 року було вказано у р.7
Кредитного договору.

За даним видом кредитування Додаток №1
не передбачений, оскільки погашення
заборгованості здійснюється
однаковими ( ануїтетними ) платежами, а
вичерпний Графік погашення
заборгованості міститься у п. 7.1.
Кредитного договору №DNZ0G100000083 від 26
червня 2007 року.

Також, відповідно до ст. 1 Закону
України "Про захист прав споживачів"
визначено, що послуга - це діяльність
виконавця з надання
(передачі)споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
споживача його особистих потреб. У п. 23
ст. 1 цього ж Закону зазначено, що
споживчий кредит - це кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Проте, відповідно до ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів"
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками. Отже, з урахуванням
викладеного можна зробити висновок, що
застосування Закону України "Про
захист прав споживачів" до спорів, які
виникають з кредитних правовідносин,
можливе у тому разі, якщо предметом і
підставою позову є питання надання
інформації споживачеві про умови
отримання кредиту, типи відсоткової
ставки, валютні ризики, процедура
виконання договору тощо, які передують
укладенню договору. Після укладення
договору між сторонами виникають
кредитні правовідносини, тому до
спорів щодо виконання цього договору
цей закон не може застосовуватись, а
застосуванню підлягає спеціальне
законодавство в системі кредитування.

Відповідно до ст.5 ЦК України акт
цивільного законодавства зворотної
сили не має.

Надаючи грошові кошти позивачеві,
банком було задоволено потреби
позивача, надавши йому в користування
грошові кошти, при цьому передбачивши
порядок та умови, при яких можлива
зміна відсоткової ставки за кредитом.

Зміни умов договору в частині
відсоткової ставки були закладені ще
спочатку, тобто позивач, до підписання
кредитного договору мав можливість
ознайомитися з його умовами.

Банк свідомо включив до Кредитного
договору №DNZ0G100000083 від 26 червня 2007 року
п. 2.3.1., який передбачає право в
односторонньому порядку змінювати
умови договору та підвищувати
відсоткову ставку, цілком зрозуміло, що
без включення цього пункту до
кредитного договору банк ні в якому
разі не надав би кредитні кошти
позивачеві.

Під час укладення кредитного договору
позивач дав свою згоду на те, що банк
має право збільшувати розмір
відсоткової ставки за кредитом.
Відповідно до суті взаємовідносин
банку та позивача при підвищенні
відсоткової ставки по кредиту ця згода
є вичерпним обсягом волевиявлення
позивача (передбаченого
законодавством зовнішнього вияву волі
дієздатного суб'єкта права, який тягне
за собою юридичні наслідки) необхідним
для вчинення згодом цього правочину
банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного
кодексу України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Тому Закон 661-VI, у частині внесення змін
до ЦК Україну (ст. 1056-1) не може
регулювати відносини, які виникли до
моменту набрання чинності цим законом.

Оскільки право банку збільшити
процентну ставку було реалізовано до
набрання чинності Закону України
№661-УІ від 12.12.2008р. банк діяв відповідно
до умов укладеного з Позивачем
договору.

Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», позивач погодився на
умови кредиту як такі, що його
влаштовували. Банк не примушував, не
нав'язував своїх послуг позивачеві ті
не вимагав укладення договору. Це була
ініціатива особисто позивача.

До подання позовної заяви позивач
погоджувався із всіма умовами
укладеного із «ПриватБанком»
валютного кредитного договору, про що
свідчать факти повернення ним
кредитних коштів нарахованими
відсотками, встановлені договором,
відсотків та винагороди, хоча і
систематично допускаючи прострочення
платежів на протязі всього часу
кредитування. Однак, вартість долара
СІЛА внаслідок кризових обставин в
країні збільшилась, а тому позивач
різними способами намагається
уникнути його виконання, хоча
позивачеві було відомо, що він особисто
несе валютні ризики під час виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачем та його представником не
надано суду доказів на підтвердження
своїх доводів у позовній заяві, а тому
суд вважає за необхідне у задоволенні
позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 88, 130, 215,
223 ЦПК України, ст.ст. 3, 5, 203, 207, 208, 209, 215,
627, 632 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «ПриватБанк» про
захист прав споживача фінансових
послуг шляхом визнання недійсним
одного і пунктів кредитного договору -
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд шляхом
подачі в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
А.М.Шабанов