Справа № 296/3801/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський
районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при
секретарі Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 327 цивільну
справу за позовом Житомирської міської
ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Треті
особи - Комунальне підприємство
«Виробниче житлове
ремонтно-експлуатаційне підприємство
№ 11» Житомирської міської ради, Орган
опіки та піклування при виконкомі
Житомирської міської ради, Управління
Державної міграційної служби в
Житомирській області про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, зняття
з реєстраційного обліку та виселення
без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з вимогами про
визнання гр. ОСОБА_1 такою, що втратили
право користування житловим
приміщенням квартири АДРЕСА_1,
зобов'язання Управління Державної
міграційної служби зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_1 за
вказаною адресою, а також виселення
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з даного житла.

На обґрунтування позову зазначено, що
спірне помешкання за рішенням
виконкому Житомирської міськради від
23.07.2008 р. № 537 відноситься до фонду житла
для тимчасового проживання громадян,
перебуває у комунальній власності
міста та обслуговується КВЖРЕП №11. З
інформації відділу обліку і розподілу
жилої площі міськради вбачається, що
гр. ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1.
Проте, вказана особа не проживає у
даному помешканні вже більше 20 років.
Крім того, у відділі знаходиться
звернення ОСОБА_2 з питання проживання
у спірному житлі, і як встановлено
ОСОБА_2 самоправно вселилась в дане
помешкання разом з дитиною.

Відповідно до ст.ст.72,116 ЖК України,
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, а також виселення
осіб без надання іншого житла,
провадиться в судовому порядку.

У зв'язку з чим Житомирська міськрада
звертається з даним позовом до суду.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримала заявлені вимоги з
вищевикладених підстав, просила позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, яка є також матір'ю і
законним представником
неповнолітнього ОСОБА_3, в судовому
засіданні позов визнала частково лише
в частині вимог до ОСОБА_1, позов про
виселення вважала безпідставним.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання
не з'явилась, сповіщалась судом про час
і місце розгляду справи належним чином,
причин неявки не повідомила, в порядку
ст. 169 ЦПК України рішення приймається у
її відсутність.

Представник третьої особи КВЖРЕП № 11 в
судовому засіданні вказала про
обґрунтованість заявленого позову і
просила його задовольнити.

Третя особа - орган опіки і піклування
явку свого представника на розгляд
справи не забезпечив, рішення також
приймається у відсутність їх
представника.

Представник третьої особи - Управління
Державної міграційної служби
направила до суду заяву у якій
заперечила проти вимог в частині
зобов'язання служби у знятті
відповідача ОСОБА_1 з реєстраційного
обліку, як заявленої до третьої особи з
порушенням правил судочинства.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
будинок АДРЕСА_1, де знаходиться спірне
помешкання кімнати АДРЕСА_1,
відноситься до фонду житла для
тимчасового проживання громадян, що
підтверджується рішенням виконавчого
комітету Житомирської міської ради від
23.07.2008 року № 537 «Про формування фонду
житла для тимчасового проживання
громадян» і перебуває у комунальній
власності міста та обслуговується
КВЖРЕП №11. 05 грудня 2011 року комісією
КВЖРЕП №11 у складі майстра ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та інженера ОСОБА_6 складено акт,
яким зафіксовано факт не проживання
громадянки ОСОБА_1 у кім. АДРЕСА_1 з 1991
року, що підтверджується підписом
сусідки з кім.АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_7.

26 квітня 2011 року відділом по обліку та
розподілу жилої площі міськради було
зроблено запит №139-11 до адресного бюро
щодо місця проживання і реєстрації гр.
ОСОБА_1 на якій отримано відповідь про
те, що за відомостями адресного бюро
УМВС в Житомирській області по АДРЕСА_1
з 05.02.1988 р. по теперішній час
зареєстрована гр. ОСОБА_1.

У відповідності до відомостей КВЖРЕП №
11 у довідках від 23.02.2012 року № 154 та
09.04.2013 року № 300 за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровано одну особу - гр. ОСОБА_1.

Інформація з ОАБ УМВС також
підтверджується і даними з
по-квартирної картки, де вказано, що у
кім. АДРЕСА_1 з 05.02.1988 р. по теперішній
час зареєстрована гр. ОСОБА_1, яка вже
більше 20 років не проживає у вказаному
помешканні.

12 листопада 2012 року відділ по обліку та
розподілу жилої площі міської ради
листом №1012 повідомив КВЖРЕП №11 про
знаходження у відділі звернення гр.
ОСОБА_2 з питання проживання в кім.
АДРЕСА_1, а також було зазначено, що
громадянка ОСОБА_2 самоправно
вселилась у вказане житло, оскільки на
момент вселення дана кімната юридично
вільною не рахувалась.

04 грудня 2012 року комісією КВЖРЕП
№11 у складі інженера ОСОБА_6, майстра ТД
№2 ОСОБА_8, юриста ОСОБА_11 складено акт
про комісійну перевірку факту
проживання у кім. АДРЕСА_1 і
встановлено, що на момент перевірки
кімната за вказаною адресою самовільно
зайнята гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Листом
КВЖРЕП №11 від 21.03.2013 року №03/127 гр.
ОСОБА_2 було направлено попередження
про звільнення самовільно зайнятої
кім. АДРЕСА_1.

04 квітня 2013 р. комісією КВЖРЕП №11 у
складі інженера І-категорії ОСОБА_6,
юриста ОСОБА_11, майстра т/д ОСОБА_8
складено акт про перевірку факту
проживання гр. ОСОБА_2 з її
неповнолітнім сином ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 у кім. АДРЕСА_1. В процесі
перевірки встановлено, що ОСОБА_2
дійсно продовжує проживати в даній
кімнаті разом із сином, документи на
право проживання нею комісії не надано,
що підтверджується підписами сусідів
ОСОБА_9 - кім. АДРЕСА_4 та ОСОБА_10 - кім.
АДРЕСА_3.

На час розгляду справи гр. ОСОБА_2 не
виконала вимог КВЖРЕП №11 щодо
звільнення самовільно зайнятої
кімнати АДРЕСА_1.

Конституція України у статті 47
закріплює право кожної людини на житло.
При цьому задекларовано, що держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Судом приймається до уваги те, що
кімната АДРЕСА_1 належить до житла з
фонду тимчасового проживання громадян,
умови формування фонду та проживання
громадян у ньому визначаються
постановою Кабінету Міністрів України
від 31.03.2004 року № 422 «Про затвердження
Порядку формування фондів житла для
тимчасового проживання та Порядку
надання і користування житловими
приміщеннями з фондів житла для
тимчасового проживання».

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу
України, громадяни мають право на
одержання у безстрокове користування у
встановленому порядку жилого
приміщення в будинках державного чи
громадського житлового фонду, або на
одержання за їх бажанням грошової
компенсації за належне їм для
отримання жиле приміщення для
категорій громадян, визначених
законом, або в будинках
житлово-будівельних кооперативів.
Ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 53 ЖК України
вбачається, що жилі приміщення в
будинках громадського житлового фонду
надаються громадянам за спільним
рішенням органу відповідної
організації та її профспілкового
комітету з наступним повідомленням
виконавчому комітетові відповідно
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів про надання жилих приміщень
для заселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України,
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення.

Відсутність відповідачки ОСОБА_1 за
місцем реєстрації у кімнаті АДРЕСА_1 на
протязі більше, ніж півроку,
підтверджується актами, які складені
працівниками КВЖРЕП № 11.

Однак після фактичного виїзду з
вказаного помешкання, відповідач
ОСОБА_1 не була знята з реєстрації у
даному помешканні. За весь час не
проживання у зазначеній кімнаті
АДРЕСА_1, відповідачка ОСОБА_1 у ній не
з'являлась.

Зі змісту статті 71 ЖК України, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Крім того, Пленум Верховного суду
України, в своїй постанові «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12.04.1985 року, зазначив,
що судовому розгляду підлягають спори
пов'язанні з договором найму житлового
приміщення, і зокрема, про визнання і
втрату права на жиле приміщення. У
справах про визнання наймача або члена
його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
Житлового кодексу України), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Все вищевикладене на думку суду
об'єктивно підтверджує пояснення
представника позивача про факт
відсутності відповідачки ОСОБА_1 на
спірній житловій площі понад шість
місяців без поважних причин, а тому
позовна вимога про визнання її такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням підлягає
задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання Управління Державної
міграційної служби зняти з реєстрації
відповідача ОСОБА_1, у ній необхідно
відмовити, оскільки рішення суду про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням є
підставою для органів міграційної
служби для зняття особи з
реєстраційного обліку відповідно до
вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні».

У випадку ж відмови УДМС в знятті особи
з реєстрації, спір підлягає розгляду в
порядку адміністративного
судочинства.

Вирішуючи вимогу позивача про
виселення співвідповідачів ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 в порядку ч.3 ст.116 ЖК України, суд
дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси, фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

У сенсі вимог частини 4 статті 311 ЦК
фізична особа не може бути виселена або
іншим чином примусово позбавлена житла
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Зі змісту статті 58 ЖК України
вбачається, що користування житловою
площею в будинках державного і
громадського житлового фонду
здійснюється на підставі ордеру,
виданого виконавчим комітетом
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів, який є єдиною підставою для
вселення в надане жиле приміщення.
Ордер може бути виданий лише на вільне
жиле приміщення.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК
України осіб, які самоправно зайняли
жиле приміщення, виселяють без надання
їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статей 1, 3, 10, 11, 60
Цивільного процесуального кодексу
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог та на підставі
доказів, наданих особами, які беруть
участь у справі. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях. Захисту
підлягають порушені, невизнані або
оспорювані права та інтереси фізичних
та юридичних осіб.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 самовільно зайняла разом із
неповнолітнім сином кім. АДРЕСА_1 та її
неодноразово попереджено про
необхідність звільнення вказаного
приміщення, що підтверджується
вищенаведеними актами комісій КВЖРЕП
№ 11 та листами попереджень.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у вказаній
кім. АДРЕСА_1 не зареєстровані і ордер
на зайняття вказаного житлового
приміщення їм не видавався.

Таким чином спірне приміщення - кім.
АДРЕСА_1 відповідачі займають
самовільно.

За таких обставин вимоги позивача про
виселення відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3
з кім. АДРЕСА_1, як осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення, є
обґрунтованими, у зв'язку з чим позов
підлягає задоволенню і в цій частині
також.

З врахуванням встановлених в судовому
засіданні обставин справи, суд
оцінюючи, належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів, приходить до висновку,
що вимоги позивача в частині визнання
відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням та виселення
співвідповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
знайшли своє доведення в судовому
засіданні, є такими, що ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства, а тому
підлягають задоволенню. В іншій же
частинні вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Враховуючи суму сплати позивачем
судового збору в розмірі 344,1 грн.,
згідно ставки, що діяла за редакцією
Закону України «Про судовий збір» від
05.01.2013 р., тобто оплатою трьох позовних
вимог немайнового характер та
часткового задоволення позову щодо
двох з них, суд присуджує понесені
витрати пропорційно.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.71-72,116 ЖК
України, керівними роз'ясненнями
Постанови Пленуму Верхового суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» № 2 від
12.04.1985 року, ст.ст.3,10,14,57,88,169,209,213-215,218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Житомирської міської ради до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Треті особи -
Комунальне підприємство «Виробниче
житлове ремонтно-експлуатаційне
підприємство № 11» Житомирської
міської ради, Орган опіки та піклування
при виконкомі Житомирської міської
ради, Управління Державної міграційної
служби в Житомирській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, зняття
з реєстраційного обліку та виселення
без надання іншого жилого приміщення -
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, - такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 із квартири АДРЕСА_1, без
надання їм іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Житомирської міської ради витрати по
оплаті судового збору в розмірі 114,7
грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Житомирської міської ради витрати по
оплаті судового збору в розмірі 114,7
грн..

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Житомирської області через
Корольовський районний суд м. Житомира.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Р. А. Галасюк