Справа № 371/2229/13ц Головуючий у І
інстанції Пархоменко В.М.Провадження №
22-ц/780/2056/14 Доповідач у 2
інстанції БерезовенкоКатегорія 56
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.
суддів:Верланова С.М., Суханової Є.М.,при
секретарі:Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на рішення Миронівського
районного суду Київської області від 14
січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, виконавчого
комітету Козинської сільської ради
Миронівського району Київської
області про виключення запису з
погосподарської книги, виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7,
виконавчого комітету Козинської
сільської ради Миронівського району
Київської області про виключення
запису з по господарської книги та
виселення, посилаючись на те, що ОСОБА_5
є власником житлового будинку АДРЕСА_1
згідно договору дарування від 18.03.2011
року, який подарувала їй мати ОСОБА_6

У Козинській сільській раді їм
повідомили, що на будинок також
претендує бувший співмешканець матері
ОСОБА_7, який записаний у
погосподарській книзі по АДРЕСА_1.
Оскільки ОСОБА_6 ніколи не перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, він не
був членом їх сім"ї, вважають, що запис у
погосподарську книгу про ОСОБА_7
вчинений в порушення ч.2 ст.64 ЖК України.

ОСОБА_7 тривалий час не являється
співмешканцем ОСОБА_6, не являється
членом її сім"ї, не веде з нею спільне
господарство, не несе витрат по
утриманню будинку, не бажає
переселятись у свій будинок по АДРЕСА_2,
чим перешкоджає користуватись та
розпоряджатись належним їй майном.

У грудні 2013 року позивачі доповнили
свій позов і зазначили, що з 2002 року
відповідач не є членом сім»ї ОСОБА_6, не
несе витрат по утриманню будинку, не
сплачує комунальні послуги, знущається
з ОСОБА_6, яку виганяє з будинку, чим
порушує правила співжиття, а тому
відповідно до ст. 116 ЖК України підлягає
виселенню без надання іншого житлового
приміщення.

Просили визнати незаконним запис
ОСОБА_7 в погосподарську книгу ОСОБА_6
по АДРЕСА_1 та зобов'язати посадових
осіб виконавчого комітету Козинської
сільської ради виключити запис ОСОБА_7
з погосподарської книги будинку
АДРЕСА_1 і виселити відповідача з
будинку.

Рішенням Миронівського районного суду
Київської області від 14 січня 2014 року в
задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати, посилаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права та невідповідність висновків
суду обставинам справи і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно договору дарування від 18
березня 2011 року позивачці ОСОБА_6 на
праві приватної власності належить
житловий будинок АДРЕСА_1 Київської
області (а.с. 12-14). У цьому ж будинку
зареєстровані та проживають позивачка
ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_7, який
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах з позивачкою ОСОБА_6 та
перейшов жити до неї у 1979 році.

Згідно копії погосподарської книги, та
оглянутих у судовому засіданні
оригіналів погосподарських книг
Козинської сільської ради
Миронівського району за 1979 -2013 роки,
суспільна група господарства, головою
якого являлась ОСОБА_6 відносилась до
суспільної групи - колгоспної.

До колгоспних дворів відносилися всі
господарства, до складу яких входив
хоча б один член колгоспу, навіть якщо
він був непрацездатним. Колгоспним
двором вважалося сімейно-трудове
об'єднання осіб, які спільно проживали
і вели спільне господарство, колгоспні
двори припинились 15 квітня 1991 року.
Членом колгоспного двору визнавалась і
особа, яка вступила у фактичні шлюбні
відносини з членом двору, якщо вона
приймала участь у веденні господарства
двору. Практика Верховного Суду СРСР
того часу визначала, що членство в
сільськогосподарському дворі неможна
ставити в залежність від наявності
шлюбу чи родинних відносин, оскільки
воно може виникнути і з інших підстав.

Юридичне оформлення членства в
колгоспному дворі проводилось шляхом
реєстрації сільською радою складу
двору та всіх змін у ньому. У
погосподарській книзі в розділі
"Список членів сім"ї" по кожному
господарству записувався голова двору,
а за ним всі інші члени сім"ї із
зазначенням їх родинних відносин.
Реєстрація особи в погосподарській
книзі являється доказом належності її
до певного двору.

Згідно п.10 Інструкції з ведення
погосподарського обліку в сільських
радах в погосподарську книгу
записуються члени господарств усіх
суспільних груп, які постійно
проживають на території сільської
Ради, незалежно від наявності в них
будівель, садиби та худоби. Записи в
погосподарській книзі без
відвідування кожного господарства
недопустимі. Господарства записуються
в порядку розміщення в населеному
пункті незалежно від їх суспільної
групи. Ведення погосподарської книги є
однією з форм погосподарського обліку
в сільських радах.

За даними погосподарських книг
Козинської сільської ради за період 1979
-2013 роки підтверджено, що в будинку
проживав і проживає на даний час
відповідач ОСОБА_7, який має відношення
до голови двору ОСОБА_6, як чоловік.

Той факт, що позивачка ОСОБА_6 та
відповідач ОСОБА_7 вступили у фактичні
шлюбні відносини у 1979 році, не
заперечували позивачі та підтвердили
допитані у суді першої інстанції
свідки.

Представник сільради, під час розгляду
справи апеляційним судом, також
пояснила, що її достеменно відомо, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1979 року до
останнього часу проживали як подружжя,
вели спільне господарство, до 2004 року
тримали худобу і непорозуміння між
ними виникло лише цього літа, коли
донька забрала до себе ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки запис про членство
відповідача в колгоспному дворі
ОСОБА_6, а після 15 квітня 1991року в
домогосподарстві ОСОБА_6 як члена її
сім'ї (чоловіка), посадовими особами
Козинської сільської ради
здійснювався правомірно, з записами в
погосподарських книгах позивачка була
ознайомлена, ніяких заперечень з цього
приводу у неї не було до даного часу, а
тому підстав для визнання запису щодо
членства ОСОБА_7 в цьому дворі
незаконним та його виключення суд не
вбачає.

Також, суд виходив з того, що припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє колишніх членів
його сім'ї права користування займаним
приміщенням. Особа, яка вселилася в
будинок (квартиру) як член сім'ї
власника цього будинку (квартири), не
може бути позбавлена права на
користування цим житлом після
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) на
підставі правових норм, якими
регулюється право власності та прийшов
до висновку, що у 1979 році ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 вступили у фактичні шлюбні
відносини, відповідач поселився у
будинку, що належав ОСОБА_6, вони жили
однією сім'єю, вели спільне
господарство, мали спільний бюджет,
тобто відповідач поселився у будинок
як член сім"ї ОСОБА_6 Доказів про те, що
подружжя припинило фактичні шлюбні
відносини у 2002 році, позивачі суду не
надали.

Крім того, суд першої інстанції
правомірно вважав, що не є підставою
для виселення членів сім'ї (у тому числі
колишніх) власника жилого будинку
(квартири) сам факт переходу права
власності на це майно до іншої особи,
оскільки їх право користування жилим
приміщенням урегульовано житловим
законодавством, згідно з яким ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законом (ч. 4 ст. 9 ЖК). Підстав для
виселення відповідача з житлового
будинку, передбачних ст.116 ЖК України,
судом не встановлено. Позивачі та їх
представник не надали жодних доказів
того, що відповідач створює нестерпні
умови для спільного проживання чи
чинить перешкоди у користуванні
будинком, оскільки ОСОБА_6 постійно
проживає в с.Степанці Канівського
району, а ст.116 ЖК України передбачено
таке виселення у разі, якщо заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, тобто якщо
і після застосування таких заходів
винна особа не змінить своєї поведінки,
виникає необхідність звернення до суду
з позовом про виселення без надання
іншого житлового приміщення. Такі
заходи впливу до відповідача взагалі
не застосовувались.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам закону та
обставинам справи, оскільки
необхідність виселення відповідача з
підстав ст. 116 ЖК України (відповідно до
заявлених позовних вимог) позивачами
доведена не була жодним доказом. Що ж
стосується посилання при цьому у
позові на ст. 387, 391, 393 та 400 ЦК України то
їх застосування до правовідносин (ст.116
ЖК України) є помилковими, а будь-яких
позовних вимог про усунення перешкод у
користуванні власністю або інших,
передбачених нормами цивільного
законодавства не заявлялося.

Крім того, позивачка ОСОБА_6 з 2011 року не
є власником спірного будинку, а тому
жодне її право, як власника, відповідно
до норм ЦК України не є порушеним.

Що ж стосується позовної вимоги про
визнання незаконним та виключення
запису з погосподарської книги, такий
спосіб захисту не передбачений жодними
нормами, як цивільного, так і житлового
законодавства.

Щодо оскарження дій посадових осіб
сільської Ради та визнання їх
неправомірними позивачі також не
зверталися.

Інших вагомих, достовірних та
достатніх доводів, які б містили
інформацію щодо предмета доказування і
спростовували висновки суду першої
інстанції та впливали на законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга та зміст
оскаржуваного рішення не дають підстав
для висновку, що судом першої інстанції
при розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які відповідно до ст. 309 ЦПК
України могли б бути підставою для його
скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів Апеляційного суду
Київської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Миронівського районного суду
Київської області від 14 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
С.М.Верланов

Є.М.Суханова