Номер провадження № 22-ц/785/2827/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д.,
Калараш А.А.

з участю секретаря
Волчанського О.Ю.

розглянувши у віцкритому судовому
засіцанні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4
про поділ майна подружжя, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, визнання
договору фіктивним за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року, -

встановив:

13.12.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя та 28.10.2013 року, уточнивши його
(а.с. 147-148), посилається на те, що 25.11.1978
року він уклав шлюб із ОСОБА_3, який
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 29.04.2013 року розірвано.

Позивач вказує, що під час перебування
у шлюбі із ОСОБА_3 він придбав
автомобіль ВАЗ 21063, 1983 року випуску,
який належить їм на праві спільної
сумісної власності.

Оскільки ця річ є неподільною, а
відповідач не заперечує проти
визначення ринкової вартості
автомобілю у сумі 7 000 грн., він вважає,
що є підстави для задоволення його
позовних вимог.

ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право
власності на автомобіль ВАЗ 21063, 1983 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, припинити право спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
вказаний автомобіль, стягнувши з нього
на користь відповідача 3 500 грн.

ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнала та 14.02.2013 року звернулася із
зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4
про розподіл майна подружжя та 18.10.2013
року, уточнивши його (а.с. 106-108),
посилається на те, що спільно з ОСОБА_2 в
шлюбі набули квартиру АДРЕСА_1, майно
(будівельні матеріали) незавершеного
будівництва на дачній ділянці з
двоповерховою будівлею 6x8 метрів
площею 96 кв.м у с. Христинівка,
Роздільнянського району Одеської
області, земельні ділянки № НОМЕР_2 (6
соток) та №НОМЕР_3 1/2 (3 сотки) на
території об'єднання садоводів масиву
«Надія» - 0,087 га, автомобіль ВАЗ 21063, 1983
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1; гаражі металеві двомісцеві,
місце № 9 та № 14 автостоянки ГБК
«Південний-2» в м. Одесі по вул. Ільфа і
Петрова, 16а.

Просила визнати фіктивним договір
купівлі-продажу квартири, що був
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та
зобов'язати сторін застосувати
реституцію та визнати за нею право
власності на цю квартиру.

За ОСОБА_2 просила визнати право
власності на об'єкт незавершеного
будівництва на дачній ділянці з
двоповерховою будівлею, земельні
ділянки № НОМЕР_2 (6 соток) та № НОМЕР_3 1/2
(3 сотки) на території об'єднання
садоводів масиву «Надія», автомобіль
ВАЗ 21063, гаражі металеві двомісцеві, а
також стягнути судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року позови
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково
та припинено право спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
автомобіль ВАЗ 21063, визнано за ОСОБА_2
право власності на цей автомобіль.

Вирішено питання про видачу ОСОБА_3 з
депозитного рахунку Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Одеській
області грошові кошти у сумі 3 500
гривень.

За зустрічним позовом ОСОБА_3, їй
виділено 1/2 будівельних матеріалів та
конструктивних елементів
незавершеного будівництвом будинку.

ОСОБА_2 виділена 1/2 будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів незавершеного будівництвом
будинку.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, вважаючи
рішення незаконним та таким, що не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права 06.01.2014 року надав
до суду апеляційну скаргу про
скасування рішення з постановлениям
нового рішення про задоволення
зустрічного позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на неї,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, з
25.11.1978 року по 04.07.2013 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому
шлюбі (а.с. 4, 207-209).

При цьому, 16 березня 1998 року
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів на
підставі розпорядження від 16.03.1998 року
видано свідоцтво про право власності
на житло, з якого вбачається, що ОСОБА_2
та ОСОБА_6 в рівних частках належала
квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, у
зв'язку з чим ОСОБА_2 26 жовтня 1999 року
отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом, щодо майна
померлого, а саме 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Таким чином, ОСОБА_2 став єдиним
власником трьохкімнатної квартири
АДРЕСА_1.

Також встановлено, що ОСОБА_2 набув у
власність шляхом приватизації на
підставі рішення 6 сесії ХХІІІ
скликання Єгорівської сільської ради
народних депутатів Роздільнянського
району Одеської області від 25.06.1999 року
земельну ділянку № НОМЕР_2, 1/2 НОМЕР_4
площею 0,087 га на території Єгорівської
сільради, об'єднання садоводів масиву
«Надія», про що свідчить копія
державного акту на право приватної
власності на землю (а.с. 9).

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України вказує, що майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Згідно п. 23 зазначеної Постанови
Пленуму ВСУ № 11, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Доводи ОСОБА_3, що квартира АДРЕСА_1 та
земельна ділянка № НОМЕР_2, 1/2 НОМЕР_3
площею 0,087 га є спільним сумісним
майном подружжя, не знайшли свого
підтвердження ані в суді першої
інстанції, ані в апеляційній інстанції.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що спірна квартира набута
ОСОБА_2 у власність шляхом приватизації
та успадкування, а земельна ділянка -
шляхом приватизації.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно набуте нею, ним до шлюбу; за час
шлюбу але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування; за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто; житло, набуте нею, ним за
час шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

Враховуючи принцип дії законів у часі,
правовий статус вищевказаного майна
(квартири та земельної ділянки)
визначається нормами ЦК України у
редакції 1963 року, КпШС України та
іншими нормативними актами, що були
чинними на момент отримання ОСОБА_2 у
власність спірного майна.

Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
спадкування, за умовами статті 24 КпШС
України є власністю кожного з них
(роздільним майном).

За змістом положень статей 81, 116 ЗК
України та Декрету Кабінету Міністрів
України від 26.12.1992 року № 15-92 „Про
приватизацію земельних ділянок"
земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку й
господарських будівель, ведення
особистого підсобного господарства,
садівництва, дачного і гаражного
будівництва є його власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином у власність у
безоплатному порядку частку із
земельного фонду.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» в редакції, що була чинною у 1998
році, приватизація здійснюється,
зокрема, шляхом безоплатної передачі
громадянам квартир (будинків) з
розрахунку санітарної норми 21
квадратний метр загальної площі на
наймача і кожного члена його сім'ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.
Відповідно до ст. 6 названого вище
закону незалежно від розміру загальної
площі безоплатно передаються у
власність громадян займані ними
однокімнатні квартири.

За змістом частини першої статті 81
Земельного кодексу України громадяни
України можуть набувати право
власності на земельну ділянку шляхом
приватизації за умови наявності
підстав набуття права на землю,
передбачених статтею 116 ЗК України.

Таким чином громадянин одержує у
власність частку із земельного фонду, а
тому земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю.

З вищевикладеного слідує, що ОСОБА_2
набув квартиру та земельну ділянку у
власність не за відплатним договором, а
безоплатно - шляхом приватизації.

Таким чином, судом першої інстанції,
враховуючи викладене, вірно зазначено,
що спірна квартира та земельна ділянка
не є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому відсутні правові
підстави для їх розподілу між
сторонами по справі.

Також дана правильна оцінка судом
першої інстанції доводам ОСОБА_3, що
зроблений ремонт на її гроші у спірній
квартирі значно поліпшив стан квартири
та вплинув на вартість цього
нерухомого майна.

Зазначені доводи судом вірно не взято
до уваги, оскільки ці обставини були
предметом розгляду у цивільній справі
№ 520/10760/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна, та посилання
ОСОБА_3 були визнані судом
неспроможними.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 10.10.2013 року у зазначеній
цивільній справі набрало законної сили
та має для суду преюдиціальне значення
щодо встановлених ним обставин (а.с.
205-206, 210-214).

Також судом вірно зазначено, що під час
перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_2
здійснювалося самочинне будівництво
дачного будинку на земельній ділянці №
НОМЕР_2, 1/2 НОМЕР_3 площею 0,087 га на
території Єгорівської сільради,
об'єднання садоводів масиву «Надія».

Станом на момент ухвалення судом
рішення будівництво вказаного будинку
не завершено, в експлуатацію його не
прийнято, правовстановлюючі документи
не оформлені та, відповідно, право
власності не зареєстроване (а.с. 215, 216).

Таким чином, оскільки право власності
на жилий будинок не набуте через
відсутність його державної реєстрації,
то об'єктом спільної власності
подружжя є будівельні матеріали,
обладнання, вироби та конструкції, які
були використані в процесі будівництва
будинку та підлягають поділу.

Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

ОСОБА_2, реалізуючи своє право
власності, 13 липня 2013 року уклав з
ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, згідно
якого передав у власність останній
належну йому квартиру АДРЕСА_1,
вказаний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
та зареєстрований в реєстрі за № 1201
(а.с. 96).

Згідно до п. 3 даного договору продаж
квартири вчинено за 345 000 гривень.

У відповідності до ст.657 ЦК України
договір купівлі-продажу квартири або
іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній й реєстрації, що сторонами
було зроблено.

Згідно ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України
договір вважається вчиненим з моменту
його державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили рішення
суду про визнання договору не
посвідченого нотаріусом дійсним, якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Право власності ОСОБА_4 на спірну
квартиру зареєстровано у
встановленому законом порядку (а.с. 97).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами дійсно укладено договір
купівлі-продажу квартири, відповідно
до умов якого ОСОБА_2 передав спірну
квартиру у власність ОСОБА_4

Таким чином, ОСОБА_3 не була стороною
оспорюваного договору купівлі-продажу,
не є та ніколи не була власником
(співвласником) спірної квартири, а
тому укладанням договору її права не
були та не могли бути порушені.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЦПК України кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст.61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції надано повну та
об»єктивну оцінку правовідносинам, які
виникли між сторонам.

При цьому, доводи скарги та матеріали
справи не дають підстав вважати, що
судом при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені статтями 309 ЦПК
України, як підстави для скасування
рішення. Таким чином,
приведені в апеляційній скарзі доводи
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення скаржником норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному
та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти і відповідні їм правовідносини,
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість рішення ухваленого
по даній справі та відсутність підстав
для його скасування.

Керуючись п.1 ч.І ст.307, ст.308, п.І.ч.1 ст.314
ІДПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до касаційної
інстанції.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
В.Д.Коротков

А.А.Калараш