Справа № 591/1187/14-ц
Провадження № 2/591/837/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2014 року Зарічний районний суд
м. Суми у складі:

головуючого - судді Сибільова О.В.,

за участю секретаря - Кірілової
Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Суми цивільну
справу за позовом Сумського обласного
відділення Фонду Соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності до ОСОБА_1, треті особи:
Публічне акціонерне товариство
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», ОСОБА_2,

про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Сумське обласне відділення
Фонду Соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності (далі
- Фонд) звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, який представник позивача
підтримав в судовому засіданні та
мотивував тим, що 09 серпня 2013 року в м.
Суми сталась дорожньо-транспорта
пригода, а саме: сталось зіткнення
автомобілів «Ваз» під керування водія
ОСОБА_1 та «Заз» під керуванням водія
ОСОБА_3 В результаті ДТП пасажир
автомобіля «Заз» ОСОБА_2 отримала
тілесні ушкодження і в зв'язку з цим
перебувала на лікарняному з 09 по 23
серпня 2013 року. Відповідно до ст. 35
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими з похованням»,
ОСОБА_2 за рахунок коштів позивача -
Фонду була надана допомога в сумі 1161,09
гривень (інша частина допомоги надана
за рахунок коштів ПАТ «СМНВО ім. М.В.
Фрунзе», де працює потерпіла). Оскільки
ДТП, під час якої постраждала
потерпіла, сталась з вини відповідача
ОСОБА_1, що підтверджується рішенням
про його притягнення до
адміністративної відповідальності за
це, позивач просив в порядку регресу
стягнути на його користь з відповідача
кошти в сумі 1161,09 гривень.

Відповідач фактично позов не визнав,
мотивуючи це безпідставністю та
необґрунтованістю вимог.

Треті особи не заперечили проти
задоволення вимог позивача.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши
надані докази, вважає позов
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню в зв'язку з
наступним.

Судом встановлено, що під час ДТП 09
серпня 2013 року в м. Суми, що сталась з
вини водія - відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2
отримала тримала тілесні ушкодження,
що підтверджується копією постанови
про притягнення відповідача до
адміністративної відповідальності та
копією листка непрацездатності
потерпілої.

Потерпіла з 09 по 23 серпня 2013 року
знаходилась на лікарняному, що
підтверджується наведеним листком
непрацездатності.

Фонд виплатив потерпілій допомогу по
тимчасовій втраті працездатності в
сумі 1161,09 гривень, підтвердженням чому
слугує довідка ПАТ «СМНВО ім. М.В.
Фрунзе».

Ст. 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими з похованням»
передбачений обов'язок позивача щодо
виплати зазначених коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82
ЦК України та регулює правовідносини
щодо відшкодування шкоди, передбачає
право регресу особи в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Разом з цим правовідносини, пов'язані
зі страхуванням різних видів,
регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з: 1)
життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування); 2) володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування); 3) відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником
(страхування відповідальності).

Ст. 999 ЦК України передбачено, що
законом може бути встановлений
обов'язок фізичної або юридичної особи
бути страхувальником життя, здоров'я,
майна або відповідальності перед
іншими особами за свій рахунок чи за
рахунок заінтересованої особи
(обов'язкове страхування). До відносин,
що випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

Ст. 993 ЦК України передбачає, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика
переходить право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки про
відшкодування шкоди, лише в разі
виплати страхового відшкодування за
договором майнового страхування. В
разі проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) таке право
вимоги страховика до особи,
відповідальної за заподіяння шкоди, не
передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на
комплексному аналізі норм ст.ст. 512, 993,
999 ЦК України, положень Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року (далі - Основи) та Закону України
від 18 січня 2001 року "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням"
(далі - Закон).

Зазначені закони визначають принципи
та загальні правові, фінансові та
організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян та,
зокрема, правову основу, економічні
механізми і організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Відповідно до ст.ст. 6, 20 Основ
страховиками є цільові страхові фонди,
які беруть на себе зобов'язання щодо
збору страхових внесків та надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків, основними
джерелами коштів яких є внески
роботодавців і застрахованих осіб.

Основами також передбачено право
страховика припинити виплати і надання
соціальних послуг за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням застрахованій
особі з підстав, зазначених у ст. 27
Основ, та право неналежного страховика,
яким здійснено виплати застрахованій
особі, звернутися до належного
страховика з вимогою про відшкодування
понесених ним витрат.

Преамбулою Закону передбачено, що
страхування на випадок тимчасової
втрати працездатності є окремим видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян, що
здійснюється Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Ст. 5 Закону визначено основні принципи
страхування від нещасного випадку,
якими, зокрема, є обов'язковість
страхування від нещасного випадку
осіб, які працюють на умовах трудового
договору (контракту) та інших
підставах, передбачених
законодавством про працю; державні
гарантії реалізації застрахованими
особами своїх прав; обов'язковість
фінансування Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності витрат, пов'язаних із
наданням матеріального забезпечення
та соціальних послуг в обсягах,
передбачених цим Законом; формування
та використання страхових коштів на
засадах солідарності та субсидування;
цільове використання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності;
відповідальності роботодавців та
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності за
реалізацію права застрахованої особи
на матеріальне забезпечення та
соціальні послуги за цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами
страхування є: страховик - Фонд
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності; страхувальник -
роботодавець; застрахована особа -
найманий працівник, а у випадках,
передбачених цим Законом, також інші
особи, на користь яких здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності.
Об'єктом страхування є тимчасова
втрата працездатності застрахованою
особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності є
обов'язковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК
України не передбачають право
страховика, який сплатив страхове
відшкодування потерпілій особі,
застрахованій за договором
загальнообов'язкового державного
соціального страхування згідно із
Законом, на звернення з вимогою до
винної особи про відшкодування
сплачених застрахованому страхових
сум.

Крім того, задоволення таких вимог
означало б заміну сторін у
зобов'язанні, в якому права
застрахованої особи на отримання
відшкодування перейшли б до
страховика, у той час як відповідно до
ст. 515 ЦК України не допускається заміна
кредитора в зобов'язаннях, нерозривно
пов'язаних з особою кредитора, зокрема
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється
виключно на застрахованих осіб,
страхувальників та страховика й цим
Законом, а також іншими
нормативно-правовими актами не
врегульований правовий механізм
відносин Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності як страховика з іншими
особами, відповідальними за шкоду,
завдану життю та здоров'ю
застрахованої особи, то до таких
правовідносин підлягають застосуванню
загальні положення ЦК України щодо
страхування.

З урахуванням викладеного та з огляду
на положення ст.ст. 993, 999 ЦК України,
Закону та Основ, Фонд соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності як страховик за
обов'язковим особистим страхуванням не
має права вимоги до особи,
відповідальної за заподіяння шкоди
потерпілому, в тому числі на підставі
ст. 1191 ЦК України, а тому в задоволенні
позову про стягнення з відповідача на
користь позивача коштів в сумі 1161,09
гривень в порядку регресу належить
відмовити.

На підставі ст.ст. 515, 993, 980, 999, 1191 ЦК
України, ст.ст. 2, 5, 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими з похованням»,
ст.ст. 6, 20, 27 Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Сумського
обласного відділення Фонду
Соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності до ОСОБА_1, треті
особи: Публічне акціонерне товариство
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», ОСОБА_2, про відшкодування
збитків в сумі 1161 гривня, відмовити в
зв'язку з необґрунтованістю вимог.

Рішення може бути оскаржене до судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.В. Сибільов