Справа №490/5234/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 квітня 2014 року

м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі: головуючого судді - Гуденко О.А.,
при секретарі - Аслановій Е.Е., за участю
позивача ОСОБА_3, представників
позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_6, представника відповідача
ОСОБА_7, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про визнання договору
дарування недійсним, -

встановив:

В травні 2013 року позивачка звернулася
до суду з позовом до відповідачів 3 про
визнання недійсним договору дарування
від 09 листопада 2007 року , за яким вона
подарувала ОСОБА_6, та ОСОБА_8 в рівних
частках житловий будинок зі всіма
господарськими та побутовими
спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 як
правочину, який був вчинений внаслідок
помилки щодо правових наслідків
правочину , оскільки мала на увазі
посвідчення договору довічного
утримання.

Справа прийнята до провадження судді
Гуденко О.А. 03.03.2014 р.

Позивач та її представники у судовому
засіданні вимоги позову підтримали та
просили їх задовольнити. В
обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що між нею та
відповідачками був укладений договір
дарування житлового будинку,
посвідчений у державного нотаріуса
Першої державної нотаріальної контори.
Зазначила, що цей договір був вчинений
нею за наполяганням доньки ОСОБА_6
внаслідок необхідності в отриманні
матеріальної підтримки, яку обіцяли
надавати відповідачі . Не розуміючи
різниці між юридичною природою та
правовими наслідками договору
дарування та довічного утримання ,
внаслідок тиску з боку відповідачки,
позивач уклала зазначений договір,
зміст якого нотаріусом їй не було
роз'яснено і навіть не прочитаний текст
договору в той час, як вона має дуже
поганий зір та слух. Лише після того, як
відповідачі перестали надавати їй
будь-яку допомогу, позивач зрозуміла
помилковість своїх дій при укладенні
спірного договору.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник
заперечували проти позову та пояснили
суду, що її мати ОСОБА_3 з моменту смерті
батька висловлювала намір подарувати
їй будинок, вона з донькою ОСОБА_8
завжди допомагала позивачці без
будь-яких умов зі своєї сторони.
Дарування будинку було добровільним
та свідомими бажанням самої позивачки.
Звертали увагу суду, що непорозуміння
між ними виникли з 2012 року, коли страша
сестра ОСОБА_4 почала заявляти про свої
права на спірний будинок.

Суд вислухавши пояснення сторін та їх
представників по справі, дослідивши
письмові матеріали справи доходить до
наступного.

09 листопада 2007 р. ОСОБА_3 уклала з
ОСОБА_6, та ОСОБА_8 договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 зая яким
передала в дар цей будинок в рівних
частках відповідачам. Договір було
посвідчено державним нотаріусом
Першої миколаївської державної
нотаріальної контори Міщенко Н.В.,
реєстровий №6-1100. Зазначене майно
належало позивачу на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19.09.2002 р.

04 червня 2011 року відповідачка ОСОБА_8
змінила в зв'язку з одруженням прізвище
на Золотарьова.

Позивачка зареєстрована в цьому
будинку з 1965 року і по тепершіній час.

З грудня 2001 року ОСОБА_3 встановлено
діагноз двосторонній хронічний
кохлеоневрит (тугоухость) ; з 2012 року -
діагноз глаукома обох очей; з 2007 року
регулярно проходить лікування
сердцево-судинних хвороб.

З 22.01.2002 року позивачка є інвалідом
другої групи за загальним
захворюванням безстроково.

Позивач зазначає, що не мала наміру
дарувати зазначений будинок та
помилково вважала що укладає договір
довічного утримання, бажала, щоб її
відповідачі доглядали до смерті.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

При цьому, нормативним обґрунтуванням
позову є стаття 229 ЦК України, якою
передбачено, що якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Воля особи до вчинення правочину і
результат правочину не узгоджуються в
разі помилки, якщо вона має істотне
значення. Такими є помилки щодо
правової природи правочину, його
змісту, предмета, ціни, сторони, якості
об'єкта тощо. Істотною може вважатись
помилка, наслідки якої взагалі
неможливо усунути або для їх усунення
стороні, яка помилилася, необхідно
здійснити значні витрати.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка насправді мала місце,
тобто надати докази, які б свідчили про
її помилку щодо істотних обставин
правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства чи незнання закону однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Тобто, під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого за
обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Таких істотних обставин судом першої
інстанції встановлено не було і
належних доказів того, що позивачка
помилялась щодо правової природи
оспорюваного правочину останньою суду
не надано.

Зі змісту п. 9 оспорюваного договору
дарування випливає, що сторонам
правочину роз'яснено вимоги
законодавства щодо його змісту та
правових наслідків. Сторони
підтвердили, що він не носив характер
уявного та удаваного правочину.
Дарувальник стверджував, що дарування
здійснено за доброю волею, без
будь-яких погроз, примусу чи насильства
фізичного так і морального.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
встановлено, що відповідно до статей
229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

У вступній частині договорів дарування
сторони зазначили, що попередньо
ознайомлені нотаріусом з вимогами
чинного законодавства, що регулюють
укладений ним правочин, перебуваючи
при здоровому розумі та ясній пам'яті,
діючи добровільно, усвідомлюючи
значення своїх дій.

Таким чином, в матеріалах справи
відсутні докази на підтвердження
наміру позивача укласти договір
довічного утримання та докази, які б
свідчили про досягнення між сторонами
згоди з усіх істотних умов такого
договору, а також того, що умовою
оспорюваних договорів був догляд за
позивачем.

З наведеного вбачається, що
оспорюваний договір дарування
укладений з дотриманням чинного
законодавства, а тому є дійсними.

Також наміри щодо дарування саме
доньці ОСОБА_6 нерухомого майна з боку
позивача підтверджуються заповітом
ОСОБА_3 від 18.04.2003 року (а.с. 56), адже до
укладання договору дарування минув
тривалий час , що було достатньо для
розуміння значення своїх правових дій,
а посвідчення заповіту також не
передбачає будь-яких обов'язків з боку
відповідача.

Крім того, в період з 2008 по 2009 рік
відповідачі вчиняли низку дій щодо
оформлення самовільних будівель за
адресою спірного будинку, реального
розподілу в натурі між собою та
виділення 12 частки в окрему поштову
адресу, що свідчить про їх ставлення до
нерухомості як до своє власності, що не
могло бути не відомим позивачу (а.с. 42-55).

Суд не може прийняти до уваги як
належний доказ на підтвердження
обгрунтованості позовних вимог Акт
обстеження проживання ОСОБА_3 від 24.09.2013
року, складений представниками ради
ветеранів "Суднобудівного заводу ім. 61
Комунара" (а.с. 83) , оскільки викладені в
ньому відомості стосується лише умов
її проживання та зазначено про
відносини з донькою ОСОБА_6 та
обставини посвідчення оспорюваного
договору виключно зі слів позивачки. В
судовому засіданні допитані в якості
свідків особи, які складали цей акт,
пояснили, що про укладання договору
дарування знають лише зі слів
позивача, конкретно за яких умов
укладались угоди, що ставилось на меті
договорів, не знають.

Державний нотаріус Міщенко Н.В. в
судовому засіданні суду пояснила, що
не пам'ятає обставин посвідчення
оспорюваного договору, але жодного
договору вона не посвідчила б при
наявності будь-яких сумнівів у
вільному волевиявленні сторін. Якщо
позивачка заявляла про те, що погано
чує чи має поганий зір, то обов'язково
текст договру та його наслідки
зачитуються вголос.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ст. 202, 717 ЦК України, за
своєю правовою природою договір
дарування є, як правило, одностороннім
договором та передбачає наявність з
боку обдарованого лише волевиявлення
на прийняття дарунку. Правовою метою
договору дарування є передача
власником свого майна у власність
іншої особи без отримання взаємної
винагороди.

Судом встановлено, що договір
дарування будинку був підписаний усіма
сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638
ЦК України є укладеним, оскільки
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору,
застережень до договору не
висловлювали.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що
договір дарування є безоплатним і,
виходячи з його природи не підлягає
доказуванню обов`язок обдарованого
вчинити на користь дарувальника
будь-які дії майнового і не майнового
характеру.

Отже, договір дарування спрямований на
припинення права власності в
дарувальника й виникнення права
власності в обдарованої особи, договір
дарування завжди є безоплатним, а тому
дарувальник не має права вимагати від
обдарованої особи зустрічних дій.

В обґрунтування позовних вимог,
позивачка посилалася на те, що
відповідачі згодом після отримання в
дар будинку змінили своє ставлення до
неї, не надають належної допомоги та
догляду, які вона потребує як особа
похилого віку та за станом здоров'я.
Проте виходячи з вищевказаних норм
Закону, договір дарування не
передбачає вчинення будь-яких дій з
боку обдарованої особи, а тому наведені
доводи не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки не мають істотного
значення, адже стосуються мотивів
вчинення правочину, тоді як мотив для
вчинення знаходиться за межами
договору дарування і не впливає на його
дійсність.

З огляду на вищевказане, суд дійшов
висновку, що у задоволенні позовних
вимог слід відмовити у зв'язку з
недоведеністю.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК
України, у випадку, коли суд відмовляє
позивачу у задоволенні позову,
понесені ним судові витрати
відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 ,
ОСОБА_8 про визнання договору дарування
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя

О.А. Гуденко