Головуючий суду 1 інстанції - Резнік
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 435/9652/13-ц
Провадження № 22ц/782/1050/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Луганської В.М.

суддів: Яреська А.В., Маляренко
І.Б.

за участю секретаря: Веселова
С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду
м. Луганська від 18 лютого 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління комунальним майном
Луганської міської ради, міського
комунального підприємства
«Центрожилком», третя особа Управління
державної міграційної служби України в
Луганській області про визнання права
на проживання та постійного
користування житловим приміщенням та
реєстрацію

в с т а н о в и л а:

12.09.2013 року позивачка звернулася
до суду з вимогами про визнання за нею
права на проживання та постійне
користування житловим приміщенням у
кімнаті АДРЕСА_1 з моменту вселення з 01
листопада 2004 року 2004 року, визнати за
нею право на реєстрацію за місцем
фактичного проживання в кімнаті
АДРЕСА_1, зобов'язати Управління
державної міграційної служби України в
луганській області зареєструвати її за
місцем її фактичного проживання за
адресою: АДРЕСА_1 з моменту вселення.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. луганська від 18 лютого 2014 року
у задоволенні заявлених вимог
відмовлено за необґрунтованістю
заявлених вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її вимоги у повному
обсязі.

В судовому засіданні апелянт та її
представник підтримали апеляційну
скаргу, посилаючись на обставини,
викладені в апеляційній скарзі.

Представник управління
комунальним майном Луганської міської
ради в судовому засіданні апеляційну
скаргу не визнав, вважає, що підстав для
скасування судового рішення не має.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи були створені такі умови. Судом
були досліджені і оцінені в їх
сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
щодо необґрунтованості заявлених
вимог.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, що позивачка вселилася
01.11.2004 року в гуртожиток АДРЕСА_1,
вселення відбулося на підставі
розпорядження управляючого ТОВ
«Промислово-будівельний трест
«Луганськпромбуд». На час вселення
позивача у гуртожиток, його власником
було ТОВ «Промислово-будівельний трест
«Луганськпромбуд».

Рішенням Господарського суду
Луганської області від 02.11.2009 року було
визнано недійсним договір купівлі -
продажу державного майна від 24.12.1993
року із змінами, внесеними угодою від
19.05.1998 року, який укладено між
регіональним відділенням Фонду
державного майна України в Луганській
області та організацією орендарів
орендного підприємства
«Луганськпромбуд», в частині продажу
будівлі гуртожитку АДРЕСА_1. Товариству
з обмеженою відповідальністю
«Промислово - будівельний трест
«Луганськпромбуд» було визначено
повернути регіональному відділенню
Фонду державного майна України в
Луганській області будівлю гуртожитку
АДРЕСА_1.

На підставі рішення Луганської міської
ради від 14.03.2012 року № 58/5 та акту
приймання- передачі відомчого
житлового фонду в комунальну власність
від 23.03.2012 року - гуртожиток було
передано у комунальну власність
територіальної громади м. Луганська.

Балансоутримувачем вказаного
гуртожитку МКП «Центржилком» було
змінено нумерацію кімнат у гуртожитку.
Відповідно до повідомленням даної
організації №1537 від 13.09.2013 року
кімната НОМЕР_1, в яку заселилися
позивач, змінена на кімнату під НОМЕР_2.
Судом встановлено, що позивач проживає
у кімнаті НОМЕР_2 вказаного гуртожитку,
сплачує комунальні послуги.

Відповідно до ст. ст. 127, 128, 130, 131 ЖК
Української РСР порядок надання та
користування жилою площею в
гуртожитках визначається
законодавством України, Примірним
положенням про гуртожитки.

Розділом I Загальних положень
Примірного положення про гуртожитки
визначено, що цільовим призначенням
гуртожитків є проживання в них
робітників, службовців, а також інших
громадян у період роботи або навчання.
Під гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки.

Відповідно до ст. 127 ЖК і п. 2 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів Української РСР від 3 червня
1986 р. N 208 (далі - Примірне положення),
гуртожитки призначаються лише для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період їх роботи або
навчання.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК, ч. 1 п. 10
Примірного положення єдиною підставою
для вселення на надану жилу площу в
гуртожитку є спеціальний ордер, який
видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного із профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення
передбачено, що вселення громадянами,
які проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, інших членів сім'ї, крім
своїх неповнолітніх дітей, в указані
приміщення допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом із
ним.

Постановою Ради Міністрів Української
РСР від 3 червня 1986 року № 208 «Про

затвердження Примірного положення про
гуртожитки» затверджено Примірне
положення

про гуртожитки, п.п. 9. 10 та 14 якого
встановлено, що жила площа в гуртожитку

надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи

органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового

комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер
(додаток), який є єдиною підставою для
вселення на надану жилу площу. Вселення
в гуртожиток робітників, службовців,
студентів, учнів та інших громадян
провадиться в установленому порядку
завідуючим (директором) гуртожитком
або працівником, який його заміщає, на
підставі виданого адміністрацією
підприємства. установи, організації
ордера.

Отже, правовою підставою для вселення в
гуртожиток є наявність спільного
рішення адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації і відповідного
профспілкового комітету та
спеціальний ордер, який видає
адміністрація підприємства на
підставі спільного із профспілковим
комітетом рішення про надання жилої
площі в гуртожитку.

При розгляді справи, в судовому
засіданні встановлено, що ТОВ
«Промислово-будівельний трест
«Луганськпромбуд» в період часу, коли
гуртожиток знаходився на балансі
підприємства ( 1974-2010 роки) заселення в
гуртожиток провадилося на підставі
розпоряджень управляючого, ордери на
вселення в даний гуртожиток не
видавалися.

Колегія суддів судової палати вважає,
що суд першої інстанції вірно дійшов
висновку, що позивачка вселилася в
кімнату гуртожитку в порушення
передбаченого законом порядку,
оскільки в судовому засіданні
встановлено, що позивачка ніколи в
трудових відносинах з ТОВ
«Промислово-будівельний трест
«Луганськпромбуд» не перебувала,
рішення адміністрації підприємства та
профспілкового комітету щодо надання
їй житла у гуртожитку не приймалося,
спеціальний ордер на її вселення у
гуртожиток не видавався, має іншу
реєстрацію мешкання, позивачкою не
надано суду інших доказів,
обґрунтовуючих наявність правових
підстав для їх проживання у спірній
кімнаті.

Таким чином відсутні правові підстави
визнати за нею право на проживання та
право постійного користування
житловою площею у гуртожитку.

Не заслуговують доводи апеляційної
скарги в частині того, що апелянт на
законних підставах вселилася у
гуртожиток, а саме на підставі
розпорядження управляючого ТОВ ПБ
тресту „Луганськпромбуд" та проживає в
ньому майже 10 років , оскільки, як було
зазначено вище, гідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129
ЖК, ч. 1 п. 10 Примірного положення єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного із профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку. Сам факт проживання
позивачки у гуртожитку з 2004 року та с
плата комунальних послуг не дає
правових підстав для визнання за нею
права постійного користування
житловою площею, оскільки її вселення
в гуртожиток провадилося в порушення
порядку, передбаченого законом. В
судовому засіданні встановлено, що ТОВ
ПБ тресту „Луганськпромбуд" проводило
заселення в гуртожиток без
спеціального ордеру, однак відсутнє
спільне рішення адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету щодо надання позивачці жилої
площі у гуртожитку. Позивачка
вселилася до гуртожитку на підставі
розпорядження керівника підприємства,
проживає в ньому з 2004 року, договір
найму житлового приміщення між нею та
житлово-експлуатаційною організацією
не укладався, таке проживання у
гуртожитку не дає підстави для
визнання за нею права на постійне
користування жилим приміщенням у
гуртожитку, оскільки порушено порядок
вселення, передбачений главою 4 ЖК УРСР.
Крім того, відповідно до діючого
законодавства гуртожитки
призначаються лише для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання, тобто тимчасово
на період роботи або навчання.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
обов'язок надання доказів на
підтвердження своїх вимог і заперечень
покладено на сторони. Всупереч
вказаним вимогам позич не надала суду
допустимих та належних доказів того, що
вселення її до гуртожитку
провадилося,у зв'язку з її роботою на
іншому підприємстві, за письмовим
клопотанням підприємства на якому вона
працювала, оскільки в розпорядженні
керівника підприємства зазначено,
кімната позивачці надається за її
заявою.

Не заслуговують уваги доводи
апеляційної скарги, що саме по собі
розпорядження управляючого ТОВ ПБ
тресту „Луганськпромбуд" щодо надання
їй кімнати в гуртожитку для проживання
є ордером , оскільки , згідно з ч. 2
статті 128 ЖК жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу. На підставі
рішення про надання, жилої площі в
гуртожитку адміністрація підприємства
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу. В спеціальному
ордері, який видається адміністрацією
підприємства на підставі рішення про
надання жилої площі в гуртожитку,
зазначаються: дата видачі ордеру;
найменування населеного пункту, а
також підприємства, установи.
організації, яким належить гуртожиток;
номер і серія ордеру; прізвище, ім'я, по
батькові особи, яка отримує жилу площу
у гуртожитку, місце її роботи або
навчання; адреса місцезнаходження
гуртожитку; номер корпусу і кімнати; на
підставі якого рішення видано ордер;
склад сім'ї особи, яка отримує житлову
площу у гуртожитку. Ордер підписується
керівником підприємства, установи.,
організації та скріплюється відбитком
печатки підприємства, установи,
організації. В установленому порядку
право на підписання ордерів може бути
надане іншій посадовій особі
(наприклад, керівнику структурного
підрозділу, у складі якого діє
гуртожиток).

Ордер дійсний протягом ЗО днів. Форму
спеціального ордера встановлено
Примірним положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.86 №208.

З 15 січня 2004 року набрав чинності Закон
N 1382-IV „ Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" і реєстрація фізичних осіб в
Україні здійснюється відповідно до
цього Закону.

Зазначений Закон відповідно до
Конституції України регулює відносини,
пов'язані зі свободою пересування та
вільним вибором місця проживання в
Україні, що гарантуються Конституцією
України і закріплені Загальною
декларацією прав людини, Міжнародним
пактом про громадянські та політичні
права, Конвенцією про захист прав
людини та основоположних свобод і
протоколами до неї, іншими
міжнародними договорами України, а
також визначає порядок реалізації
свободи пересування та вільного вибору
місця проживання і встановлює випадки
їх обмеження.

У статті 6 Закону N 1382-IV передбачено
обов'язок громадянина України, який
постійно або тимчасово проживає в
Україні, зареєструвати місце
проживання протягом 10 днів після
прибуття до нового місця проживання.

У статті 11 Закону N 1382-IV встановлено, що
реєстрація місця проживання та місця
перебування особи здійснюється
відповідним органом реєстрації.

Позивачкою не доведено ті факти, що
вона у передбаченому законом порядку
зверталася і вчиняла дії щодо
реєстрації свого місця проживання,
тобто не надано жодного доказу того, що
вона зверталися у передбаченому на час
вселення до кімнати порядку до
відповідного органу(органів) щодо
реєстрації свого місця проживання за
адресою в гуртожитку.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка зареєстрована за адресою:
Луганська обл., Антрацитівський район,
селище Іванівка, вул. Октябрьська, 52/12,
у той час, як нею заявлені вимоги про
визнання права на реєстрацію за
адресою: АДРЕСА_1, та не порушується
питання щодо зняття з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_2, що у
позасудовому порядку вирішення цього
питання не призвело до позитивного
результату.

Згідно з діючим житловим
законодавством України особа може бути
поставлена на реєстраційний облік за
місцем проживання одночасно лише за
однією адресою, оскільки реєстрація -
це внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

За цими ж підставами вимога позивачки в
частині зобов'язати Управління
державної міграційної служби України в
Луганській області зареєструвати
місце проживання у гуртожитку також
обґрунтовано не задоволена і окрім
того зазначене управління не було у
правовому сенсі визначено
відповідачем у справі на якого може
бути покладений відповідний обов'язок.

Суд дав належну оцінку вказаним
обставинам і дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Зважаючи на викладене, доводи апелянта
про незаконність та необґрунтованість
рішення суду не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Рішення суду
відповідає вимогам закону, порушень
процесуального законодавства при
розгляді справи та прийнятті рішення
не встановлено, тому підстав для
скасування рішення колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 315 ЦПК України
судова колегія,-

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 18 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: