Єдиний унікальний номер 260/5366/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/560/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 06 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа:
ОСОБА_5 - про визнання договору
купівлі-продажу будинку дійсним та
визнання права власності на будинок,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся
відповідач ОСОБА_1 з апеляційною
скаргою на рішення суду, яким були
задоволені позовні вимоги ОСОБА_2: суд
визнав дійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
спорудами, укладений у простій
письмовій формі між позивачкою та її
померлим чоловіком - з однієї сторони
та відповідачами - з другої сторони; суд
скасував свідоцтво про право власності
на цей спірний будинок АДРЕСА_1 та
дублікат цього свідоцтва, видані на
ім»я апелянта; визнав за позивачкою
право власності на ? частину цього
будинку, а також розподілив судові
витрати.

Суд першої інстанції виходив з того, що
30 січня 2010 року між відповідачами як
продавцями та позивачкою і її
чоловіком як покупцями у простій
письмовій формі був укладений договір
купівлі-продажу будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1.

Ціна цього договору була обумовлена
сторонами у 100 000 доларів США, які
покупці повністю передали продавцям до
підписання договору.

Суд також установив, що цей будинок є
самочинним, він не був прийнятий в
експлуатацію, право власності на нього
в установленому законом порядку
оформлене не було, хоча рішенням
районної ради було видане узгодження
на прийняття будинку в експлуатацію.

Оскільки продавці будинку відмовились
від нотаріального оформлення договору
купівлі-продажу цього житлового
будинку, суд першої інстанції з
посиланням на ч.2 ст.220 ЦК України
задовольнив вимоги позивачки ОСОБА_2.

При цьому суд виходив з того, що
покупцями спірного будинку за
укладеним договором була позивачка та
її чоловік, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
тому придбаний подружжям будинок міг
би стати їхньою спільною сумісною
власністю, тому виділив позивачці у
власність ? частину цього будинку.

Що стосується іншої половини будинку,
то суд першої інстанції зробив
висновок про те, що суд не може
самостійно визначити долю спадкової
половини будинку, яка б мала належати
померлому чоловіку позивачки.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати та
відмовити позивачці у задоволенні її
вимог, оскільки вважає це рішення
незаконним та необґрунтованим.

Так, суд першої інстанції не прийняв до
уваги, що договір купівлі-продажу
нерухомого майна підлягає
нотаріальному посвідченню та на момент
виникнення спірних правовідносин він
підлягав також державній реєстрації,
інакше така угода вважається
неукладеною.

Крім того, суд першої інстанції невірно
розрахував строк позовної давності та
безпідставно не застосував його до
вимог позивачки.

Суд також не врахував, що на день
укладання спірної угоди жодна сторона
не мала права власності на цей будинок,
бо він не був прийнятий в експлуатацію.
Право власності було зареєстроване
тільки два роки потому.

Судом першої інстанції також були
порушені вимоги процесуального права,
а саме: ухвалою суду без виклику сторін
був покладений арешт на будинок, з
порушенням строків було задоволене
клопотання позивачки про виклик та
допит свідків, текст рішення суду майже
повністю збігається з текстом
уточненої позовної заяви.

Крім того, суд скасував свідоцтво про
право власності на спірний будинок на
ім»я апелянта, хоча це свідоцтво і так
втратило силу.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх
представників, дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити,
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про відмову позивачці у
задоволенні її позовних вимог, з таких
підстав.

У відповідності до вимог ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з»ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
доведеними.

Оскільки судом першої інстанції при
розгляді даної справи та ухваленні
рішення були порушені вимоги
матеріального права, неповно з»ясовані
обставини справи, а також висновки суду
не відповідають фактичним обставинам
справи, апеляційний суд вважає, що
рішення суду не може бути залишене без
змін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
30 січня 2010 року відповідачі як продавці
та позивачка зі своїм чоловіком ОСОБА_5,
який був сином відповідачів, як покупці
уклали у простій письмовій формі
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1 з надвірними господарськими
спорудами, при цьому, відповідачі
отримали від свого сина та його дружини
100 000 доларів США за проданий будинок
(а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки, а син
відповідачів - ОСОБА_5 помер (а.с.16).

Оскільки сторони по цій угоді виконали
усі умови, однак відповідачі
ухиляються від нотаріального
оформлення договору купівлі-продажу,
суд першої інстанції з посиланням на ч.2
ст.220 ЦК України задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_5 та визнав за нею право
власності на ? частину спірного
будинку, а також скасував
правовстановлюючі документи на цей
будинок, видані відповідачеві ОСОБА_1

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Зі справи вбачається, що 27 січня 2010 року
рішенням виконкому Ленінської
районної у м. Донецьку ради відповідачу
у справі ОСОБА_1 був виданий дозвіл на
прийняття в експлуатацію самочинно
зведеного будинку АДРЕСА_1 та
господарських споруд (а.с.14).

Керуючись постановою Кабінету
Міністрів України від 09 вересня 2009 року
№ 1035 «Про затвердження тимчасового
порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом приватних
будинків садового типу, дачних та
садових будинків з господарськими
спорудами та будівлями, зведеними без
дозволу на виконання будівельних
робіт», виконком вирішив: узгодити та
видати довідку про прийняття в
експлуатацію самочинно зведеного
спірного будинку загальною площею 258,2
кв. метрів, житловою площею 60,6 кв.
метрів з надвірними господарськими
спорудами (а.с.14).

25 квітня 2012 року право власності на
спірне домоволодіння було
зареєстроване у встановленому законом
порядку за відповідачем ОСОБА_1, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав, виданим КП «Бюро
технічної інвентаризації м. Донецька»
(а.с.15).

У відповідності до вимог ст.657 ЦК
України договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

При цьому, згідно з вимогами ч.3 ст.640 ЦК
України (в редакції на час укладання
договору купівлі-продажу будинку)
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним (ч.1
ст.220 ЦК України).

Згідно з роз»ясненнями, які містяться у
п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов»язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов»язків для сторін.

Отже, на підставі діючих
цивільно-правових норм у тих
правовідносинах, що виникли між
сторонами, договір купівлі-продажу
спірного житлового будинку з
надвірними господарськими спорудами,
укладений 30 січня 2010 року у простій
письмовій формі, не може бути визнаний
дійсним у судовому порядку, бо це
суперечить вимогам закону, оскільки
така угода на той час підлягала
обов»язковому нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації,
при цьому, договір купівлі-продажу
будинку вважався укладеним саме з
моменту державної реєстрації
правочину.

На підставі викладеного апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, рішення суду скасувати
як таке, що не відповідає вимогам
матеріального закону, та ухвалити нове,
яким відмовити позивачці ОСОБА_2 у
задоволенні її позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 06 грудня 2013 року
скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: