АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/7792/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1128/14
Головуючий у 1-й інстанції Сорока К. М.
Доповідач Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» на заочне рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 23 грудня 2013 року по справі за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_1, треті особи
ОСОБА_2, служба у справах дітей
виконавчого комітету Октябрської
районної ради в м. Полтаві про
виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 23 грудня
2013 року в задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, служба у
справах дітей виконавчого комітету
Октябрської районної ради в м. Полтаві
про виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення скасувати,
посилаючись на дотримання банком
попередньої процедури направлення
боржникам письмової вимоги про
добровільне звільнення житлового
приміщення. .

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги приходить до висновку, що
остання задоволенню не підлягає за
таких обставин.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального
права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ
КБ «Приватбанк» (надалі банк) та ОСОБА_2
укладено кредитний договір №PLOKGA,
відповідно до якого банк надав
позичальнику 33000 доларів США на
споживчі цілі строком до 27 грудня 2022
року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором, 26
грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір
іпотеки, згідно якого останні передали
в іпотеку банку належне їм на праві
власності нерухоме майно, а саме:
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 47,6 кв.м., житловою
площею 27,4 кв.м.

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 9 квітня
2009 року в зв'язку з невиконанням умов
кредитного договору позов ЗАТ КБ
«Приватбанк» задоволено та звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 47,6 кв.м., житловою
площею 27,4 кв.м., шляхом продажу предмета
іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк». Виселено з
зазначеної квартири та знято з
реєстрації власників квартири - ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності позивачем передбаченої
вимогами ст.109 Житлового Кодексу
України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку»
процедури вручення відповідачу
письмової вимоги про його виселення в
добровільному порядку протягом 30 днів
з дня отримання такої вимоги.

З вказаним висновком погоджується
колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ст.40 ч.ч.1,2 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом ч.4 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснено в п.43 Постанови Пленуму
ВССУ №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення. При цьому
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Таким чином, реалізація прав
іпотекодержателя на виселення
мешканців із житлового приміщення, на
яке звернуто стягнення, пов'язана з
дотриманням певних умов, які передують
такому виселенню - направлення банком
та відповідно отримання останніми
письмової вимоги про добровільне
виселення та не виконання такої вимоги
впродовж місячного строку, що і буде
свідчити після цього про порушення
прав іпотекодержателя.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час розгляду є факти,
які обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення.

В даному випадку доведенню підлягають
обставини про отримання відповідачем
ОСОБА_1 письмової вимоги
іпотекодержателя про добровільне
виселення в місячний строк.

Вказана обставина в ході розгляду
справи позивачем взагалі не
доводилась, натомість останнім
наголошувалось на виконанні вимог щодо
направлення такої вимоги на адресу
відповідача.

До зазначеного колегія суддів
відноситься критично, оскільки поняття
«направлення письмової вимоги
відповідачу» не є тотожним поняттю
«отримання письмової вимоги
відповідачем», позаяк саме з
отриманням письмової вимоги пов'язано
обрахування місячного, або іншого
погодженого сторонами, строку на
добровільне виселення. В разі не
виконання такої попередньої вимоги,
іпотекодержатель набуває права на
примусове виселення мешканців з
житлового будинку.

Крім того, аналізуючи надані позивачем
докази про направлення письмової
вимоги колегія суддів зауважує, що
приєднана до справи копія такого
повідомлення, із зазначенням в ній
вихідного номеру та дати разом з копією
реєстру згрупованих поштових
відправлень №4115 від 26 квітня 2013 року -
не є безспірними доказами направлення
банком на адресу відповідача
попередньої письмової вимоги про
виселення.

Так, згідно до п. 3 Правил надання послуг
поштового зв'язку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 серпня 2002 року № 1155 (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) (далі - Правила надання
послуг ) рекомендоване поштове
відправлення - поштове відправлення
(лист, поштова картка, бандероль,
секограма, дрібний пакет, мішок "M"), що
приймається для пересилання без
зазначення суми оголошеної цінності
вкладення з видачею відправникові
розрахункового документа про
прийняття і доставляється (вручається)
адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з п. 114 Правил надання послуг
поштового зв'язку адресовані фізичним
особам рекомендовані поштові
відправлення, рекомендовані
повідомлення про вручення
реєстрованих поштових відправлень
(поштових переказів), повідомлення про
надходження переказів, що
пересилаються телеграфом або
електронною поштою, а також усі
повторні повідомлення про надходження
поштових відправлень (поштових
переказів) вручаються особисто
адресату (одержувачу), а у разі його
відсутності - повнолітнім членам сім'ї
за умови пред'явлення ними документа,
що посвідчує особу.

Наведене свідчить проте, що боржник
може вважатись належним чином
повідомлений про виселення в тому разі,
коли банком не лише відправлено на
адресу такого боржника листа з вимогою
про виселення, а й доведено факт його
вручення адресатові під розписку.

За вказаних обставин висновок суду
першої інстанції щодо відсутності
підстав для задоволення позову є
вірним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції. Фактично апелянтом
наводяться власні правові оцінки
доказам по справі, зокрема
наголошується на належності доказів
про направлення відповідачу письмової
вимоги про виселення в добровільному
порядку, що в даному випадку не
спростовує висновок суду про
відсутність доказів про отримання
відповідачем такої вимоги.

Інші доводи, такі як незгода із
застосуванням судом положень ст. 391 ЦК
України - не мають жодного відношення
до даної справи. Сам текст апеляційної
скарги в цій та в прохальній її частині
фактично відноситься до іншої справи,
оскільки апелянтом ставиться питання
про скасування рішення Лубенського
міськрайонного суду, тоді як предметом
оскарження є рішення Октябрського
районного суду м. Полтави.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
рішення суду першої інстанції, яке
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів.

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Заочне рішення Октябрського районного
суду м. Полтави від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

С У Д Д І :

З оригіналом згідно.