Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1865/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів:
Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря:
Іванової О.О.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача Паранька
Р.Д.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_4 на рішення Сихівського
районного суду м.Львова від 20 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрпромсвіт" про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

в с т а н о в
и л а :

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з позовом до ТзОВ "Укрпромсвіт", в
якому після уточнення позовних вимог,
просив поновити пропущений строк на
звернення до суду, поновити його на
посаді комерційного директора у ТзОВ
«Укрпромсвіт», стягнути з відповідача
в його користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 17.09.2013 р. до дня
поновлення на роботі. В обґрунтування
позову покликався на те, що 02.09.2013 року
його було звільнено із займаної посади
комерційного директора наказом №
УП/К-62 від 17.09.2013 року. Оскільки з 02 по 10
вересня 2013 року він перебував на
амбулаторному лікуванні, тобто був
відсутній на роботі з поважних причин,
то звільнення його з підстав прогулу
без поважних причин є незаконним.

Рішенням Сихівського районного суду
м.Львова від 20 грудня 2013 року вирішено в
задоволенні позову відмовити.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову. В
апеляційній скарзі зазначає, його
звільнено з роботи незаконно, оскільки
він надав документ, який пояснює його
відсутність на робочому місці, а саме
виписку з медичної карти амбулаторного
хворого від 30.10.2013 р., яка є
підтвердженням непрацездатності
працівника, а відсутність листка
непрацездатності позбавляє працівника
лише права на одержання допомоги з
тимчасової втрати працездатності.
Всупереч положенням ст. 149 КЗпП України,
роботодавець не звертався до позивача
з вимогою надати пояснення причин
відсутності на роботі, а твердження
відповідача про те, що такі вимоги
надсилались, не підтверджені жодними
доказами, так як відмітка в журналі
вихідної кореспонденції не свідчить
про дійсне надсилання та вручення
листа ОСОБА_4 Також апелянт зазначає, що
він пропустив місячний строк на
звернення суду у зв'язку з хворобою та
намаганнями врегулювати спір в
позасудовому порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивача і відповідача,
перевіривши матеріали справи, межі і
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково, з
наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
свої висновки, зокрема, посиланням на
те, що виписку з медичної карти
амбулаторного хворого від 30.10.2013 року
суд не приймає до уваги, оскільки
вказаний документ не підтверджує факту
тимчасової непрацездатності позивача
і не може бути підставою поновлення
позивача на роботі.

Проте колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції тій
частині, що виписку з медичної карти
амбулаторного хворого від 30.10.2013 року
(а.с.6 ) не слід було приймати до уваги в
цілому, оскільки згідно цієї виписки з
02.09.2013 року по 10.09.2013 року включно
позивач перебував на амбулаторному
лікуванні, тобто був відсутній на
роботі з поважних причин.

В той же час, колегія суддів
погоджується з правильністю висновків
суду першої інстанції про відсутність
правових підстав для поновлення
позивача на роботі, оскільки такий з
11.09.2013 року був відсутній на робочому
місці без поважних на те причин, і
відповідачем було дотримано
передбачену законодавством процедуру
звільнення.

Колегія суддів не вбачає підстав для
врахування доводів апелянта про те, що
всупереч положенням ст. 149 КЗпП України,
роботодавець не звертався до позивача
з вимогою надати пояснення причин
відсутності на роботі. Так, наявні у
справі докази свідчать про те, що
відповідачем двічі: 06.09.2013 року (а.с. 29,
а.с. 30 зворот-31) та 11.09.2013 року (а.с. 28, а.с.
30 зворот-31) поштою направлялись
позивачу письмові вимоги про надання
письмових пояснень щодо відсутності
позивача на роботі з 03.09.2013 року, однак
останній письмових пояснень не надав.
Крім цього 16.09.2013 року о 11 год 45 хвилин,
працівники відповідача з метою
отримання пояснення від позивача,
виїжджали по місцю його проживання,
однак двері квартири позивача
працівникам відповідача ніхто не
відчинив (а.с.32, 33). Зважаючи на те, що
чинним законодавством не встановлено
способу, у який власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмових пояснень, та не
визначено кількість відповідних
спроб, та зважаючи на те, що не
отримання вимог відповідача надати
письмові пояснення, позивач оспорив не
у спосіб стверджень про не отримання
цих вимог і не у спосіб стверджень про
те, що працівники відповідача не
приїжджали 16.09.2013 року по місцю його
проживання, а у спосіб - стверджень про
те, що докази надані відповідачем не є
беззаперечними доказами, колегія
суддів вважає, що тим самим позивачем
не спростовано того факту, що в період
після 06.09.2013 року і до 17.09.2013 року
відповідачем дійсно вживалися заходи
щодо отримання від позивача письмових
пояснень про причини відсутності на
роботі з 03.09.2013 року і по 17.09.2013 року
включно, в той час як позивачем не
надано доказів, які б свідчили, що
позивач у будь-який спосіб повідомляв
відповідачу про причини відсутності на
роботі після 02.09.2013 року і до 17.09.2013 року
включно. Необхідно зазначити також, що
працівники відповідача не наділені
повноваженнями складати акти за участю
посторонніх осіб, як не наділені і
повноваженнями залучати до участі у
складанні актів сусідів позивача.

Твердження позивача про те, що
повернувшись на роботу після одужання,
тобто 19.09.2013 року, він дізнався, що його
звільнено, проте не зміг отримати
наказу про звільнення та трудової
книжки, так як вказані документи було
надіслано поштою, по-перше, не могли
слугувати підставою для висновку про
незаконність звільнення, по-друге,
позивачем не надано будь-яких доказів в
підтвердження появи його на роботі
19.09.2013 року, а твердження про
неможливість отримати копії наказу про
звільнення взагалі не спроможні,
оскільки сам позивач не стверджував,
що в період після 17.09.2013 року
відповідачем було відмовлено позивачу
у видачі копії наказу про звільнення
від 17.09.2013 року.

Відтак, колегія суддів вважає, що в
період з 03.09.2013 року по 10.09.2013 року
позивач був відсутній на роботі з
поважних причин. Водночас, позивачем не
надано доказів, які б свідчили про
поважність причин відсутності його на
роботі, починаючи з 11.09.2013 року і до
17.09.2013 року (дата видачі наказу про
звільнення). Зважаючи на вищенаведені
обставини в їх об»єктивній сукупності,
колегія суддів вважає, що підстави для
звільнення позивача з роботи виникли
після закінчення періоду
непрацездатності позивача, а саме:
11.09.2013 року, тому дату звільнення слід
змінити з 02.09.2013 року на 10.09.2013 року.

Посилання суду першої інстанції в
мотивувальній частині рішення на те, що
при таких обставинах, позовні вимоги
про поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу за пропуском строку звернення
до суду задоволенню не підлягають,
колегія суддів розглядає як помилкове,
зважаючи на те, що у зв»язку з наявністю
законних підстав для звільнення
позивача з роботи з 10.02.2013 року, і
водночас пропущенням позивачем
місячного строку звернення до суду без
поважних причин, у позові належить
відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Оскільки колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції в тій
частині, що в період з 03.09.2013 року по
10.09.2013 року позивач був відсутній на
роботі без поважних причин не
відповідають обставинам справи, то
відповідно рішення суду першої
інстанції у вищезазначеній частині
належить скасувати, дату звільнення з
роботи - змінити.

Керуючись ч. 3 ст.303 , п. 2 ч.1 ст.307, п. 3
ч.1, ч.2 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 20 грудня 2013 року скасувати
і ухвалити нове, яким позов
задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_4 з
посади комерційного директора ТзОВ
«Укрпромсвіт» за п.4 ст.40 КЗпП України з
02.09.2013 року на 10.09.2013 року.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Тропак О.В.

Судді:
Приколота Т.І.

Федоришин А.В.