22-ц/772/1079/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Венгрин О. О.Категорія: 42
Доповідач: Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючої : Шемети Т.М.

Суддів: Матківської М.В., Марчук В.С.

при секретарі: Сніжко О.А.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника
позивачів адвоката ОСОБА_4, відповідача
ОСОБА_5, представника відповідача
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 15.01.2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про виселення без
надання іншого житлового приміщення, -

Встановила:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
вони та відповідач по справі
проживають в АДРЕСА_1. Квартира
належить на праві приватної власності
на підставі договору дарування від
15.01.2008 року ОСОБА_5, яка є донькою
позивачки ОСОБА_2 та відповідача
ОСОБА_5. Позивач ОСОБА_3 є бабою
власниці квартири. Останнім часом
відповідач почав зловживати алкоголем,
на підставі чого в них постійно
виникають сварки, він висловлюється
нецензурною лайкою. Позивач ОСОБА_2
неодноразово зверталася до органів
міліції та з ним проводились
профілактичні бесіди, також він
притягувався до адміністративної
відповідальності. Тому згідно частини 1
статті 116 ЖК України позивачі висували
вимогу виселити ОСОБА_5 з займаної ним
квартири без надання іншого житлового
приміщення, так як він систематично
порушує правила співжиття та створює
неможливі умови для спільного
проживання.

Заочним рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 15.01.2014 року
позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено та
прийнято рішення: виселити ОСОБА_7 з
квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_5, без
надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 229
грн. 40 коп. судового збору та 2 000 грн.
витрат на правову допомогу.

Ухвалою Вінницького міського суду від
25.02.2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_5
про перегляд заочного рішення
відмовлено.

06.03.2014 року ОСОБА_5, діючи через свого
представника ОСОБА_8, подав апеляційну
скаргу на заочне рішення суду від 15.01.2014
року, в якій просить прийняте рішення
скасувати, в задоволенні позову
відмовити. В апеляційній скарзі
зазначає, по-перше, заочне рішення суду
постановлене з порушенням норм
процесуального закону: ухвалене після
першої ж неявки представника
відповідача та відповідача в судове
засідання. По-друге, рішення
постановлене з порушенням норм
матеріального права: підстави для
застосування статті 116 ЖК України є
недостатніми та необґрунтованими:
наведені позивачем докази не доводять
систематичного порушення відповідачем
правил співжиття, суд не взяв до уваги,
що відповідач деякий час не проживав в
квартирі (до вирішення справи про
розірвання шлюбу). Притягнення його до
адміністративної відповідальності за
ст. 173-2 КУпАП мало місце в той час, коли
він в квартирі не проживав, звернення
позивачів до правоохоронних органів
багато в чому є надуманими: вони
викликали працівників міліції, коли
його в квартирі не було. Він як батько
має таке ж право проживати в квартирі
доньки, як і позивачка ОСОБА_2. Суд,
розглядаючи справу, не визначився, хто
вправі представляти саме титульного
власника квартири: ОСОБА_5, не залучив
до участі в справі органу опіки та
піклування Вінницької міської ради.
Невірно суд розподілив і судові
витрати, стягнувши витрати на оплату
послуг представника ОСОБА_4, тоді як
вона брала участь в судовому засіданні
не як адвокат.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6
подану апеляційну скаргу підтримали з
викладених у ній підстав. Позивачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник позивачів
адвокат ОСОБА_4 заперечили проти
задоволення апеляційної скарги,
просять рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися в судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути закон ним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підт верджуються,
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давнос ті, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка пра вова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судо чинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухва лене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказ ми, які були
досліджені в судовому засіданні.
Умовами обґрунтованості є повне і
всебічне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, доведеність тих
обставин, які суд вважає встановленими,
відповідність висновків суду
обставинам справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач систематично
порушував правила співжиття в одній
квартирі з позивачами, а заходи
запобігання та громадського впливу
виявилися безрезультатними.

Проте погодитися з висновками суду
першої інстанції не можна з таких
підстав.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції було встановлено, що
квартира по АДРЕСА_1 належить на праві
приватної власності неповнолітній
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі
договору дарування від 15.01.2008 року (а.с.7.
8).

У даній квартирі зареєстровані і
проживають позивачі та відповідач, а
також брат власника -ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

-2-

Питання виселення з житлових
приміщень, що належать фізичним особам
на праві приватної власності без
надання іншого житлового приміщення
регламентовано статтями 157 та 116 ЖК
України, причому стаття 116 ЖК України є
відсилочною нормою від статті 157 ЖК
України. Судом першої інстанції було
застосовано лише норми статті 116 ЖК
України, а норми статті 157 ЖК України
застосовані не були, що призвело до
невірного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 157 К України,
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено:
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Стаття 116 ЖК України, до якої відсилає
стаття 157 ЖК України, регламентує лише
умови, за яких може бути виселено осіб,
що проживають разом з власником.

В розглядуваній справі квартира є
приватною власністю ОСОБА_5. Саме
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном (стаття 317 ЦК України), а з
аналізу норм Житлового кодексу України
вбачається, що саме власник вирішує
питання вселення членів сім'ї в належну
йому власність, а тому, відповідно, лише
власник може ставити питання про
виселення осіб, якщо проживання з ними
в зв'язку з систематичним порушенням
правил співжиття є неможливим.

Отже, суб'єктом звернення з позовами
про виселення членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири) є саме
власник, а не будь-який інший член сім'ї
власника. Як вбачається з матеріалів
справи, предметом спору була
неможливість спільного проживання
матері та баби власниці з одного боку
та батька власниці з іншого боку. Разом
з тим, інтереси власниці квартири
ОСОБА_5 в суді представлені не були
(мати та батько, які є законними
представниками неповнолітньої, були
відповідно позивачем та відповідачем,
тобто між ними виникла суперечність
інтересів). Тобто неможливість
власника квартири ОСОБА_5 спільно
проживати з батьком в зв'язку з
систематичним порушенням ним правил
співжиття не була предметом розгляду
та доказування: в матеріалах справи є
лише докази напружених відносин між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Консультаційні висновки спеціаліста
від 06.11.2013 року (а.с.19) та від 18.12.2013 року
(а.с.34) не містять інформації стосовно
причин невротичних розладів, а тому не
є доказом, що саме поведінка
відповідача лежить в основі їх
виникнення.

Отже, апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, рішення суду
першої інстанції - скасуванню як таке,
що постановлене з невірним
застосуванням норм матеріального
права та неповним з'ясуванням обставин,
що мають значення для справи, а в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 15.01.2014 року
скасувати та ухвалити нове:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про виселення без
надання іншого житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуюча: підпис
Т.М.Шемета

Судді: підпис
В.С.Марчук

підпис
М.В.
Матківська

З оригіналом згідно:
Т.М.Шемета