АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді: Кирилюк
Г.М.,

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.,

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», третя
особа: Первинна профспілкова
організація «Вільна профспілка
працівників Вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський», про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 лютого 2014 року, -

встановила:

06.12.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
працював у відповідача з 17.02.2007 року, а
з 14.04.2007 р. - на посаді провідника
пасажирських вагонів. Наказом
виконуючого обов'язки начальника
Вагонної дільниці від 18.11.2013 року
№3043/ос його було звільнено з роботи на
підставі п.7 ст.40 КЗпП України за
появу на роботі в нетверезому стані.
Вважаючи своє звільнення незаконним,
ОСОБА_1 просив поновити його на роботі
у відокремленому підрозділі Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський на
посаді провідника пасажирських
вагонів, стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу та моральну
шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 11 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судом норм
матеріального та процесуального
права, ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Свої доводи мотивував тим, що 17 жовтня
2013 року він перебував у рейсі поїзду
№18 Анапа-Київ та обслуговував
пасажирський вагон №15 разом з
провідником ОСОБА_2 Під час руху між
провідниками ОСОБА_2 та провідником з
іншого вагону ОСОБА_3 відбувся
конфлікт, він намагався їх
розборонити та не допустити до бійки.
Про дану сутичку був повідомлений
начальник поїзда та викликано
працівників міліції. Під час сутички
він перебував в підвищеному
емоційному стані, що викликало
почервоніння обличчя, тремтіння рук,
нецензурну лайку. Начальником поїзда
не було дотримано вимог законодавства
щодо порядку встановлення стану
алкогольного сп'яніння, не було
запропоновано пройти медичний огляд,
не було здійснено кваліфікований
огляд. В матеріалах справи відсутні
будь-які об'єктивні дані, які б
свідчили про перебування його на
робочому місті в нетверезому стані, а
також докази відмови від надання
пояснень щодо проступку до
застосування дисциплінарного
стягнення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу
підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, наказом
(розпорядженням) №3043/ос в.о начальника
відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» ОСОБА_6 від18 листопада 2013
року ОСОБА_1 звільнено з посади
провідника пасажирського вагона за
появу на роботі в нетверезому стані,
згідно п.7 ст.40 КЗпП України.

Підставою для звільнення зазначено:
пояснювальна записка працівника,
рапорт начальника поїзда від 17.10.2013 р.,
акт відсторонення від роботи від 17.10.2013
р., лист Ростовського ЛВ МВС Росії № 13274
від 18.10.2013 р. (а.с. 34).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
звільнення працівника за п. 7 ст.40 КЗпП
України відбулось з дотриманням вимог
трудового законодавства, доведеності
випадку появи останнього на роботі в
нетверезому стані.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

За змістом п. 7 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку появи на роботі
в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння.

Розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. Рішення
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника ) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди профспілкового
комітету (ч.1, ч. 7 ст. 43 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, Первинна
профспілкова організація «Вільна
профспілка працівників вагонної
дільниці ст. Київ-Пасажирський» не
дала згоди роботодавцю на звільнення
позивача за п.7 ст.40 КЗпП України (а.с.
11-12).

Таке рішення виборний орган
профспілкової організації, членом
якої є позивач, обґрунтував тим, що в
доданих до Подання матеріалах
відсутній документ, який би свідчив
про проведення відповідної медичної
експертизи на наявність в крові ОСОБА_1
алкоголю. Факт того, що ОСОБА_1
перебував в стані алкогольного
сп'яніння належним чином не
зафіксовано і в інших наданих
документах (а.с.11-12).

Вирішуючи спір, суд першої станції
вважав, що первинна профспілкова
організація необґрунтовано відмовила
відповідачу у наданні згоди на
звільнення, оскільки така відмова не
містить оцінки документів, які були
складені з приводу нетверезого
стану позивача керівництвом поїзду за
участю провідників та пасажирів.

При цьому суд у порушення вимог
ст.ст.212-214 ЦПК України не взяв до уваги,
що відмова профспілкового органу в
наданні згоди на звільнення позивача
з роботи викладена на двох аркушах
друкованого тексту, містить
відповідне обґрунтування (а.с. 11-12), а
також не врахував, що наявність такої
вмотивованої відмови профспілкового
органу є підставою для поновлення
працівника на роботі (п.15 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»).

Суд першої інстанції увійшов в
обговорення правомірності
обґрунтування такої відмови, що
лежить поза межами компетенції суду, а
також не врахував, що наведеною
нормою закону власник або
уповноважений ним орган має право
звільнити працівника без згоди
профспілкового комітету лише у разі,
якщо в рішенні цього виборного органу
немає обґрунтування відмови в
наданні згоди на розірвання трудового
договору, а не за обставин
неправильного його обґрунтування.

Не знайшло свого підтвердження і
доведеність обставин перебування
позивача 17 жовтня 2013 року на робочому
місці в нетверезому стані.

Пунктом 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» визначено, що з
підстав передбачених п.7 ст.40 КЗпП
України можуть бути звільнені з
роботи працівники за появу на роботі в
нетверезому стані в будь-який час
робочого дня, незалежно від того, чи
були вони відсторонені від роботи, чи
продовжували виконувати трудові
обов'язки. Нетверезий стан працівника
можу бути підтверджено як медичним
висновком, так і іншими видами доказів.

Рапорт начальника поїзда від 17.10.2013 р.
(а.с.8) , акт відсторонення від роботи
від 17.10.2013 р. (а.с.31) складені особами,
які не є фахівцями та які не мають
відповідної освіти та кваліфікації
щодо встановлення стану сп'яніння.

Лист Ростовського ЛВ МВС Росії № 13274
від 18.10.2013 р. також не може бути
належним доказом підтвердження
знаходження працівника на робочому
місці в нетверезому стані, оскільки
містить посилання на встановлення
такого стану відповідно до акту про
зняття, складеного начальником
потягу (а.с.9).

Пояснень працівника, які також
відповідно до змісту наказу слугували
підставою для звільнення, суду не
надано.

Відповідно до акту від 24 жовтня 2013 р.,
ОСОБА_1 відмовився від надання
пояснення при проведенні оперативної
наради з приводу його відсторонення
від роботи під час поїздки 17.10.2013 р.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку , що рішення суду про
відмову в задоволенні позову про
визнання звільнення позивача
незаконним та його поновлення на
посаді провідника пасажирських
вагонів підлягає скасуванню з
ухваленням у справі нового рішення
про задоволення таких вимог.

У зв'язку з поновленням ОСОБА_1 на
роботі, суд одночасно вирішує питання
про виплату йому середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного
прогулу відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 08.02.1995
р. №100 визначається шляхом ділення
заробітної плати за останні два місяці
роботи на число відпрацьованих
робочих днів. Визначена у такий спосіб
середньоденна заробітна плата
множиться на число робочих днів у
розрахунковому періоді.

За основу розрахунку колегія суддів
бере до уваги розрахунок середньої
зарплати, наданий відповідачем,
відповідно до якого середньоденний
розмір заробітної плати позивача
становить 147,43 грн. (3833,22 :26) (а.с.48).

Кількість робочих днів у
розрахунковому періоді за період
звільнення позивача по день ухвалення
судового рішення становить 90 днів.
Таким чином, загальний розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, який підлягає стягненню з
роботодавця, складає 13 268,70 грн. (147,43 х
90).

Оскільки порушення трудових прав
позивача призвело до того, що він був
змушений звертатись до суду з
вимогами про їх поновлення, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагало додаткових зусиль для
організації свого життя, що в свою
чергу призвело до моральних
страждань, колегія суддів дійшла
висновку, що останній має право на
відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням обставин справи,
характеру та обсягу заподіяних
позивачу моральних страждань, їх
тривалості, ступеня вини відповідача,
колегія суддів вважає необхідним
задовольнити ці вимоги в розмірі 500
грн.

Враховуючи викладене, рішення суду
підлягає скасування з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір в сумі 1053,60 грн.
( 688,20 грн. + 365,40 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 11 лютого 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з посади
провідника пасажирських вагонів
відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» відповідно до наказу
(розпорядження) №3043/ос від 18 листопада
2013 року за п. 7 ст. 40 КЗпП України
незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідника
пасажирських вагонів відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця».

Стягнути з Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 13 268,70
грн. та на відшкодування моральної
шкоди - 500 гривень.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» в дохід
держави судовий збір в розмірі 1 053 грн.
60 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/4623/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Савицький О.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.