Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №2/0624/538/2012
Головуючий у 1-й інст. Васильчук
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Миніч Т.І.,
Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Камінній
М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розподіл спільного майна подружжя,
визнання спільним майно подружжя та
визнання права власності на ? частину
жилого будинку за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Черняхівського
районного суду Житомирської області
від 06 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя. Зазначав, що
10 грудня 2002 року уклав шлюб з
відповідачкою ОСОБА_3 20 грудня 2008 року
рішенням Черняхівського районного
суду шлюб було розірвано. Після
розірвання шлюбу вони продовжували
шлюбні відносини, вели спільне
господарство, проживали однією сім'єю
до березня 2012 року. В період
перебування у шлюбі, а також під час
проживання однією сім'єю без шлюбу,
було придбано майна на загальну суму
94160 грн. Таке майно як: кобила вартістю -
3000 грн., корова вартістю - 2000 грн., віз
вартістю - 1000 грн., сани вартістю - 800
грн., являється його дошлюбним майном
та не може бути включене у вартість
спільного майна. Під час розгляду
справи позивач неодноразово змінював
позовні вимоги та остаточно просив
визнати спільним майном подружжя та
майном чоловіка і жінки, що проживають
без шлюбу однією сім'єю, житловий
будинок АДРЕСА_1, визнати його
власником 1/5 частки будинку АДРЕСА_1 та
стягнути з ОСОБА_3 на його користь
компенсацію вартості 1/5 частки в сумі
40270 грн., будинок лишити у власності
ОСОБА_3 Слідуюче майно: кобилу вартістю
- 3000 грн., корову вартістю - 2000 грн.,
віз вартістю - 1000 грн., сани вартістю - 800
грн., на загальну суму - 6800 грн., яке
являється його дошлюбним майном,
просив лишити у його власності. Крім
цього, просив виділити у його
власність: автомобіль ВАЗ 21063 вартістю -
10000 грн., телевізор "LG" вартістю - 3500 грн.,
холодильник "Днепр" вартістю - 1650 грн., 1/2
частину меблевої стінки вартістю - 1000
грн., м'який куточок без пуфика вартістю
- 3500 грн., килим вартістю - 800 грн.,
бензопилу «Вихрь» вартістю -950 грн.,
сітку металеву "Рабиця" 50м вартістю - 900
грн., пральну машину вартістю - 300 грн.,
цепи для прив'язу коней (2 шт.) вартістю
- 200 грн., сінокосарку вартістю - 1800 грн.,
велосипед (1 шт.) вартістю - 600 грн., плуги
(2 шт.) вартістю - 700 грн., грабарку
вартістю - 1800 грн., бідон (1 шт.) вартістю -
200 грн., стовпи (12 шт.) вартістю - 360 грн.,
кухню (1/2 частини) вартістю - 1050 грн.,
пилосос вартістю - 350 грн., ємкості для
води - (2 шт.) вартістю - 200 грн.,
електросепаратор "Січ" вартістю - 800
грн., на загальну суму 30869 грн. Решту
майна на суму 63300 грн. лишити у
власності ОСОБА_3

Рішенням Черняхівського районного
суду Житомирської області від 06 лютого
2014 року частково задоволено позов
ОСОБА_2 Визнано дошлюбним майном та
залишено у власності ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого по АДРЕСА_1:
корову вартістю - 2000 грн., кобилу
вартістю - 3000 грн., воза вартістю - 1000
грн., сани вартістю - 800 грн. Визнано
спільним майном подружжя та майном
чоловіка та жінки, що проживають однією
сім'єю без шлюбу житловий будинок та
придбане за час спільного проживання
майно. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого по АДРЕСА_1, власником 1/5
частки житлового будинку АДРЕСА_1 та
стягнуто на його користь із ОСОБА_3
компенсації вартості 1/5 частки в сумі
40033 грн. У власність ОСОБА_2, виділено
майно, що знаходиться в будинку
АДРЕСА_1, Черняхівського району:
телевізор - "Rainford" з "DVD" - 950 грн., м'який
куточок - 2650 грн., пральну машину - 300
грн., сінокосарку - 1800 грн., плуги 2 шт. - 700
грн., грабарка - 1800 грн., бідони
алюмінієві 1шт. - 200 грн., бензопила Вихрь
- 950 грн., планетка - 200 грн., велосипед -
200грн., стовпи 12 шт - 360 грн. Виділено у
володіння ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого по АДРЕСА_1: автомобіль
ВАЗ 21063, 1990 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, шасі
НОМЕР_3, зареєстрованого Житомирським
ОРЕВ УДАІ 07 червня 2002 року, вартістю -
15000 грн., відповідно до доручення.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3526
грн. 30 коп. судових витрат. В решті
позовних вимог відмовлено за
безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2
в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Норма ст. 74 СК України поширюється
на правовідносини між чоловіком та
жінкою, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, і для визнання
майна, придбаного під час фактичних
шлюбних відносин, спільною сумісною
власністю необхідні докази: ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат, придбання іншого
майна в інтересах сім'ї.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах та для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 СК
України щодо права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визначається за правилами
ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. При цьому беруться до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»
роз'яснено, що поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК
України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 10
грудня 2002 року по 20 грудня 2008 року.

З довідки Високівської сільської
ради Черняхівського району
Житомирської області №350 від 03.04.2012
року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно без
реєстрації проживав по АДРЕСА_1 в
господарстві ОСОБА_3 з моменту
одруження по 07 березня 2012 року та вів із
нею спільне господарство.

Також довідкою Високівської
сільської ради Черняхівського району
Житомирської області №64 від 25.03.2014 року
підтверджено, що ОСОБА_2 постійно
проживав разом з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 в
її житловому будинку із 2002 року по
березень 2012 року та вели спільне
господарство, тобто обробляли земельні
ділянки, які перебувають у
користуванні ОСОБА_3, утримували
живність, що рахувалася у господарстві
ОСОБА_3

В матеріалах справи відсутні докази,
які б спростовували дані обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 з грудня 2010 року працює лікарем
ветеринарної медицини в ПП „Колос
Полісся". Отже, відповідач має
стабільний заробіток. Після розірвання
шлюбу сторонами було придбано лише
морозильну камеру CNAIGE, телевізор LG,
меблеву стінку, бойлер нагрівач,
пральну машину LG, домашній кінотеатр LG,
комп'ютер.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що після розірвання шлюбу
сторони продовжували проживати не
перебуваючи у шлюбі однією сім'єю до
березня 2012 року, а тому майно придбане
ними під час шлюбу та проживання
однією сім'єю без шлюбу є їх спільним
майно, яке підлягає поділу між ними.

Правильним є судове рішення в частині
визнання корови, кобили, воза та санів
особистою власністю ОСОБА_2, оскільки
це майно набуте ним до шлюбу. Рішення
суду в цій частині відповідає вимогам
закону та обставинам справи.

Відповідачка не заперечувала, що
позивач в 2002 році прийшов в її
господарство із своїм особистим конем.
З матеріалів справи вбачається що за
господарством ОСОБА_3 числиться одна
корова ( а.с. 45 зворот).

Однак, в порушення вимог чинного
законодавства, суд першої інстанції
дійшов до помилкового висновку, що
автомобіль ВАЗ 21063, 1990 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
шасі НОМЕР_3, зареєстрований
Житомирським ОРЕВ УДАІ 07 червня 2002 року
та автомобіль ВАЗ 2101, 1977 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 є спільною
сумісною власністю сторін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.237, ст.244 ЦК
України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.
Представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ст.334 ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Переданням
майна вважається вручення його
набувачеві або перевізникові,
організації зв'язку тощо для
відправлення, пересилання набувачеві
майна, відчуженого без зобов'язання
доставки. До передання майна
прирівнюється вручення коносамента
або іншого товарно-розпорядчого
документа на майно. Право власності на
майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Отже за змістом вказаних норм права,
за довіреністю право власності від
однієї особи до іншої не переходить.

Торгівля транспортними засобами, що
були в експлуатації, здійснюється
відповідно до Правил роздрібної
торгівлі транспортними засобами і
номерними агрегатами, затверджених
наказом Міністерства економіки та з
питань європейської інтеграції
України від 31 липня 2002 року № 228.

Видачу генеральної довіреності чи
передоручення повноважень на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспорного засобу НОМЕР_4 власником
автомобіля ВАЗ 21063, 1990 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2 є
ОСОБА_4

Довіреністю від 09 лютого 2012 року
ОСОБА_5 діючи від імені ОСОБА_4 надавав
право розпоряджатися ( продавати, здати
в оренду, обміняти, тощо) спірним
автомобілем ОСОБА_2

За повідомлення начальника
Житомирського ВРЕР УДАІ УМВС України в
Житомирській області №1899 від 22.09.2012
року в базі даних АІПС „Автомобіль"
УДПІ УМВС України в Житомирській
області за ОСОБА_2 транспортні засоби
не реєструвалися та серед
зареєстрованих не значаться.

В апеляційній інстанції сторони
підтвердили, що ні позивач, а ні
відповідачка не є власниками і
спірного автомобіля ВАЗ 2101, 1977 року
випуску, державний номер НОМЕР_1.

Вирішуючи спір, суд цих вимог закону
не врахував та дійшов до помилкового
висновку про задоволення вимог ОСОБА_2
про поділ транспортних засобів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2
та визнаючи за ним право власності на 1/5
частини будинку із стягненням з
відповідачки вартості цієї частини в
сумі 40 033 грн., суд першої інстанції,
виходив із того, що за час шлюбу
вартість будинку істотно збільшилась
внаслідок спільних трудових та
грошових затрат, а саме: внаслідок
робіт, пов'язаних з благоустроєм
будинку та надвірних споруд за спільні
кошти подружжя після того, як будинок
був подарований.

Проте з такими висновками суду не
можна погодитись.

Відповідно до договору дарування
житлового будинку, укладеного 03
вересня 2004 року, посвідченого
приватним нотаріусом Черняхівського
районного нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_6 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1434,
ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_3
прийняла у дар житловий будинок, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

З врахуванням вказаного,
домоволодіння по АДРЕСА_1 прийняте
відповідачем у дар є її особистою
приватною власністю.

Крім того, згідно з положеннями ч. 1
ст. 62 СК України якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Суд може визнати майно дружини
(чоловіка) об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо воно
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат другого з
подружжя, але при цьому майно, що
належало одному із подружжя в порядку
ст. 57 СК України не перетворюється у
спільну сумісну власність. Спільна
сумісна власність виникає лише в
порядку, визначеному ст. 62 СК України,
тобто право спільної сумісної
власності виникає на частку майна, яка
істотно збільшилася внаслідок умов,
передбачених цим законом.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна об'єкта.

Як на доказ істотного збільшення
вартості спірного будинку за основу
суд взяв висновок експерта за
результатами проведення судової
будівельно-технічної експертизи від 31
травня 2013 року.

Так, зі висновку судової
будівельно-технічної експертизи
вбачається, що вартість житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1
становить 119 627 грн. Вартість
будівельно-монтажних та
ремонтно-будівельних робіт становить 80
541 грн., в т.ч. газифікація, підведення
центрального водопостачання та
водовідведення житлового будинку - 20
353 грн.; обклеювання стін та стелі
шпалерами - 6 906 грн.; покриття підлоги
лінолеумом - 1226 грн.; добудова до
веранди - 14 733 грн.;
ремонтно-будівельні роботи по гаражу - 5
572 грн.; будівельно-монтажні роботи по
будівництву сіновалу - 6 657 грн.

Таким чином, в будинку проводився не
капітальний ремонт, а поточний,
оскільки в будинку лише обклеювалися
стіни та стеля шпалерами, підлога
покривалася лінолеумом.

Крім того, із змісту договору
дарування від 03 вересня 2004 року
вбачається, що до будинку належить
гараж. За висновком судової
будівельно-технічної експертизи по
гаражу проводилися тільки
ремонтно-будівельні роботи.

Позивачем не було надано суду
належних доказів того, що за рахунок
його грошових та трудових затрат
істотно збільшилась вартість спірного
будинку. Також ОСОБА_2 не надав суду
належних доказів, що за рахунок його
коштів проводився саме капітальний
ремонт будинку, а не поточний ремонт, як
стверджувала відповідачка та
підтверджується матеріалами справи.

Отже, позивачем не доведено, що
будинок істотно збільшився у своїй
вартості саме внаслідок здійснених за
період шлюбу поліпшень, проведення
переобладнання та ремонтних робіт у
будинку.

Поза увагою суду залишилося те, що у
разі збільшення цінності будинку за
рахунок ремонту та поліпшення
допоміжних приміщень, відповідно до
згаданих норм матеріального права,
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
(п.п. 4, 5) така участь дає право вимагати
не визнання права власності, а
відшкодування затрат на будівництво.

З огляду на наведені вимоги закону та
обставини справи, суд першої інстанції
дійшов до помилкового висновку, що
внаслідок проведеного ремонту істотно
збільшилася вартість будинку, що є
підставою для визнання такого майна
спільною сумісною власністю та
визнання за відповідачем права
власності на 1/5 частину будинку із
стягненням з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
вартості цієї частини в сумі 40 033 грн.

Рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ухвалене з
дотримання норм матеріального та
процесуального права, тому відсутні
підстави для його скасування в цій
частині.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Черняхівського районного
суду Житомирської області від 06 лютого
2014 року в частині задоволення позову
про поділ транспортних засобів,
визнання жилого будинку спільним
майном подружжя та визнання права
власності на 1/5 частину жилого будинку
скасувати та ухвалити нове - про
відмову у їх задоволенні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді