Справа 206/9110/13-ц
Провадження 2-в/206/1/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2014 р. Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков
А.О.,

при секретарі Віткалов
А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, 2004
року народження, про визнання права
власності на ? частину квартири,

в с т а н о в и в:

У 2006р. до суду звернулася ОСОБА_1
із позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на ? частини квартири.

Ухвалою Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 16 березня
2006р. було затверджено мирову угоду між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про визнання ОСОБА_1
права власності на ? частину квартири
за адресою АДРЕСА_1 та закрито
провадження у справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2

10 липня 2013 року на звернення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 за вх. №
1146/13 від 03.07.2013 року, Самарський
районний суд м. Дніпропетровська надав
відповідь, відповідно до якої, цивільна
справа № 2-450/2006 р. за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
1/2 частину квартири була знищена, у
зв'язку із закінченням строків
зберігання (а.с. 31).

12 вересня 2013 року представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 звернувся до Самарського
районного суду м. Дніпропетровська з
заявою про відновлення втраченого
судового провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири за ініціативою суду (а.с. 1).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 2 жовтня 2013р.
втрачене судове провадження по
цивільній справі №2-450/2006 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на ? частину квартири було
відновлено частково (а.с.50-51).

Не погодившись з ухвалою від 16 березня
2006р. Самарського районного суду м.
Дніпропетровська, відповідач ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу в якій прохав
поновити строк на апеляційне
оскарження та скасувати ухвалу від 16
березня 2006 р.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 9 грудня
2013р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 було
задоволено, а ухвалу Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 березня 2006р. скасовано та справу
передано на новий розгляд. (а.с.106-107).

Позов у 2006р. був обґрунтований тим, що 11
січня 1991р. ОСОБА_1 вступила в шлюб із
ОСОБА_2.

22 березня 2000р. на спільно нажиті кошти
вони придбали трикімнатну квартиру
розташовану за адресою АДРЕСА_1.
Квартиру вони придбали за 20502грн.
Договір купівлі-продажу квартири
реєстрували на відповідача, вважаючи,
що квартира все одно їхня спільна, тому
що придбана за їхні спільні кошти.

16 березня 2003р. рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська шлюб між нею і
відповідачем було розірвано. Всі
правостановчі документи, в тому числі
договір купівлі-продажу, реєстраційне
свідоцтво та технічний паспорт на
спірну квартиру знаходяться у
відповідача, які він їй відмовляється
віддати. Хоча при розірванні шлюбу
відповідач обіцяв переоформити
квартиру на їхніх сумісних дітей, щоб
між ними не виникало майнових спорів.

Так як квартира була ними
придбана під час шлюбу, за спільні
кошти, то вона рахує, що має право на ?
частину квартири.

На підставі викладеного вона
просить визнати за нею право власності
на ? частини квартири АДРЕСА_1.
Зобов'язати відповідача ОСОБА_2 надати
до суду договір купівлі-продажу та
технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1.

В цілях забезпечення її позовних
вимог прохала накласти заборону на
відчуження квартири розташованої за
адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою від 6 березня 2014р. про
забезпечення позову Самарським
районним судом м. Дніпропетровська
було накладено заборону на відчуження
квартири АДРЕСА_1 (а.с.150-151).

В судовому засіданні позивач
позов підтримала та прохала
задовольнити його з підстав,
викладених у позовній заяві.
Наполягала на тому, що вони з
відповідачем проживали однією сум'єю у
шлюбі до 2002 року, хоча відповідач
зловживав спиртними напоями і короткі
проміжки часу не жив удома. Щодо
дарування ? частини іншої квартири
пояснила, що цей договір було укладено
без всяких умов, оскільки та інша
квартира належала матері ОСОБА_1, а
ОСОБА_2 на час приватизації був
прописаний у тій квартирі і
автоматично взяв участь у
приватизації. Відповідач та його
представник в судовому засіданні
заперечували проти задоволення позову
мотивуючи це тим, що їх шлюб розпався в
1999 р. і з цього часу вони спілкувалися
виключно на тему їхнього спільного
сина. Він до 2002 року просто давав гроші
на сина та частково для колишньої
дружини - позивача ОСОБА_1 Причиною
розпаду їхньої родини стала зрада
дружини. У 1999 р. відповідач пішов з
родини, спочатку жив у друзів, а потім
за місцем роботи в Свято-Миколаївській
церкві. Придбав трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1 за 5 тис. дол. США в 2000 р. Кошти
були позичені йому церквою, він
повертав їх особисто, а ОСОБА_1 до них
жодного стосунку не мала. Крім того він
у 2006 році подарував позивачці половину
іншої квартири і вона обіцяла не мати
претензій до спірної квартири. Він
вважає спірну квартиру своєю особистою
власністю, оскільки на момент
придбання він фактично не жив однією
сім'єю з ОСОБА_3

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні пояснила, що познайомились
вони у 2003р. і вона переїхала до
відповідача на АДРЕСА_1. Коли вона
переїхала відповідач працював водієм.
Як їй розказували, то ОСОБА_1 зраджувала
йому, але коли дізналася про придбання
квартири намагалася відновити
стосунки, вони навіть близько місяця
мешкали разом на час придбання спірної
квартири. Чоловік займався бізнесом з
постачання предметів релігійного
характеру і заробляв гроші, але з нього
тягнули гроші сини ОСОБА_1. Третій особі
відомо, що 4 тисячі доларів відповідач
позичав у церкві у 2003р. під час шлюбу.

Заслухавши доводи позивача, пояснення
відповідача, покази свідків,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав, встановлених в
судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що 11
січня 1991 року позивач ОСОБА_1 уклала
шлюб із відповідачем ОСОБА_2, актовий
запис №6, що підтверджується
свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 ,
повторно видане Відділом РАГС
Самарського РУЮ м.Дніпропетровська 21
січня 2003 року (а.с.18).

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 14 лютого 2003 року
у цивільній справі №2-1029/03 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 їх шлюб було розірвано
(а.с. 18 з об, ас. 75).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_3 від 18 березня 2003р. було
зареєстровано розірвання шлюбу між
ОСОБА_2 і ОСОБА_1, про що в книзі
реєстрації актів про розірвання шлюбу
зроблено запис №59 (а.с.18).

З договору купівлі-продажу від 22
березня 2000р. вбачається, що ОСОБА_8, що
мешкає за адресою в АДРЕСА_2, ОСОБА_9, що
мешкає там же, ОСОБА_10, що мешкає там же,
продали квартиру за адресою: АДРЕСА_1,
ОСОБА_2, що мешкає в АДРЕСА_5 за двадцять
тисяч п'ятсот дві гривні. (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2
народився син ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 27 серпня 2004р. про що в
книзі записів актів громадського стану
про народження зроблено відповідний
запис за №444 (а.с.17).

Відповідно до договору дарування від 4
липня 2006р., ОСОБА_2 проживаючий по
АДРЕСА_1 та з другої сторони ОСОБА_1
безоплатно подарував належну йому на
праві приватної власності ? частку
квартири АДРЕСА_5. (а.с.20-21).

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 5.05.2006р.
ОСОБА_1 власниця ? квартири по АДРЕСА_1
згідно мирової угоду від 16.03.2006р.
затвердженою ухвалою Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
16.03.2006р. (а.с.39).

У відповідності до технічного паспорту
на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що
власниками квартири є ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, згідно свідоцтва про право
власності від 23.11.1995р, а також ОСОБА_2
власник ? квартири відповідно до
договору купівлі-продажу від 22.03.2000р. і
ОСОБА_1 власниця ? квартири згідно
мирової угоди від 16.03.2006р. затвердженої
ухвалою Самарського районного суду м
Дніпропетровська від 16.03.2006р. (а.с.40-42).

Встановлено, що рішенням Самарської
районної у м. Дніпропетровської ради
від 17.08.2007р. за №654 про дозвіл ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на перереєстрацію місця
проживання малолітнього ОСОБА_4
вирішено вважати за доцільне дозволити
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перереєстрацію місця
проживання їх малолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з адреси: АДРЕСА_1
за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.43).

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 показала, що сторони знає десь 30
років, приблизно з 1988 р. вони мешкають в
одному будинку. ОСОБА_4 раніше мешкали
разом по вул. Космонавтів у 2002-2003р.
Квартиру по вул. Немировича-Данченко
вони придбали у 2000р. вони туди
планували переїхати. ОСОБА_4 почав
зловживати алкоголем десь у 2001р.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
пояснив, що знає сторін близько 20 років.
У 2000р. в них з'явилася трикімнатна
квартира. ОСОБА_2 почав пити більше 10
років тому, він один раз запросив його
до себе в гості на АДРЕСА_1, але його
колишня дружина (третя особа ОСОБА_3)
повідомила, що його немає, він їздив з
сином на заробітки коли повернувся, він
був в алкогольному стані.

ОСОБА_14 в судовому засіданні в якості
свідка повідомив те, що в храмі ОСОБА_2
був старостою, а він був там священиком
з 1994р. по 2006р. Після того як ОСОБА_2
розірвав стосунки з ОСОБА_1, у 2000 р. він
придбав квартиру, на яку брав у церкві в
борг 10 тис.доларів. Вони йому позичили
гроші і він згодом віддав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15
повідомила те, що ОСОБА_2 був старостою
в церкві, вона була бухгалтером. Потім
він пішов. ОСОБА_2 якось займав гроші в
церкві, їх зібрав батюшка ОСОБА_7 та
запропонував допомогти ОСОБА_2, він дав
гроші, згодом ОСОБА_2 почав віддавати
гроші, поки не віддав увесь борг.
Розписка існувала, але коли ОСОБА_2
віддав борг, розписку знищили, інших
письмових документів не залишилось.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_2 - її брат, з 1999р. не
мешкає з ОСОБА_1, у брата були сильні
депресії, тому вона була поряд. Він
придбав трикімнатну квартиру у
Придніпровську, він постійно пиячив, а
потім він зателефонував їй і повідомив
те, що він познайомився з жінкою та буде
одружуватися, він подарував дружині
половину квартири, у брата це була не
єдина квартира, в них також була
двокімнатна квартира. Вони не мешкали з
ОСОБА_1 з 2002р. Квартира була придбана за
кошти церковної казни, гроші брат
віддавав сам.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_17 пояснила, що сторонам вона
доводиться сусідом, вони мешкали дуже
гарно, а потім в них почалися сварки,
мешкали по АДРЕСА_7. Сварки у них
почалися з 2000р. Переселився ОСОБА_2 десь
у взимку. Пити почав десь у 2002р.
Відповідач працював у церкві, про
доходи їй нічого не відомо, вона
вважала, що сім'ю забезпечувала ОСОБА_1,
в них були дві машини та мікроавтобус,
вони по черзі купували та продавали ті
машини.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні
показав, що сторони по справі його
батьки, вони зараз у розлученні. Вони
розлучились, коли він був у школі у
початкових класах, вони в двох мешкали
в них у двокімнатній квартирі. Батько
часто пиячив та бив матір, тому вони і
розірвали шлюб. Після придбання
квартири мати одна виплачувала гроші, а
батько нічим не допомагав.

Змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України передбачено, що кожен з
подружжя користується в сім'ї рівними
правами і несе рівні обов'язки. Питання
виховання дітей та інші питання життя
сім'ї вирішуються подружжям спільно.

В силу ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, В разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними. В окремих
випадках суд

може відступити від начала рівності
часток подружжя, враховуючи інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу.

Суд може визнати майно, нажите
кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, власністю кожного з
них.

Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та
сім'ю України якщо між подружжям не
досягнуто згоди про спосіб поділу
спільного майна, то за позовом
подружжя або одного з них суд може
постановити рішення: про поділ майна в
натурі, якщо це можливо без шкоди для
його господарського призначення; про
розподіл речей між подружжям з
урахуванням їх вартості та частки
кожного з подружжя в спільному майні;
про присудження майна в натурі одному з
подружжя, з покладенням на нього
обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної

давності.

Статтею 69 Сімейного кодексу України,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою. Договір про поділ
житлового будинку, квартири, іншого
нерухомого майна, а також про виділ
нерухомого майна дружині, чоловікові
зі складу усього майна подружжя має
бути нотаріально посвідчений.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу
України встановлено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Аналізуючи спірні правовідносини,
співвідношуючи їх із встановленими в
судовому засіданні фактичними
обставинами справи суд доходить до
висновку про необхідність
задовольнити позовні вимоги позивача,
визнавши за нею право власності на ?
частину спірної квартири.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що відповідач придбав 22
березня 2000р. у АДРЕСА_6.

Зокрема відповідач не підтвердив
природу існування грошових коштів на
придбання квартири, що на думку суду
може бути підтверджено тільки
спеціальними засобами доказування, як
того вимагає ч.2 ст.59 ЦПК України, і не
може ґрунтуватися виключно на
твердженнях свідків та самого
відповідача в судому засіданні.

Так, відповідно до статті 1087 Цивільного
кодексу України розрахунки за участю
фізичних осіб, не пов'язані із
здійсненням ними підприємницької
діяльності, можуть провадитися у
готівковій або в безготівковій формі
за допомогою розрахункових документів
у електронному або паперовому вигляді.

Отже належних доказів того, що спірна
квартира була придбана за особисті
кошти відповідача, суду надано не було.

Також суд критично оцінює доводи
відповідача про те, що спірна квартира
була придбана, коли шлюбні відносини
фактично були розірвані, посилаючись
на рішення суду про розірвання шлюбу та
покази свідків.

Дійсно, відповідно до рішення
Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 14 лютого 2003 року
у цивільній справі №2-1029/03 було
встановлено, що «Супружеские отношения
прекратились с 1999 года», проте
зазначене формулювання означає, що
були припинені подружні відносини між
сторонами як між чоловіком і жінкою, і
не свідчить про те, що були повністю
припинені саме шлюбні відносини, в
такому разі було би зазначено
російською мовою «брачные отношения»,
які за своєю сутністю та юридичним
змістом включают як подружні
відносини, так і спільне проживання,
ведення домашнього господарства тощо.

Свідки відповідача дійсно підтвердили,
що ОСОБА_2 жив у друзів та знайомих,
проте жоден зі свідків не міг
стверджувати, що це було постійно з 1999
року чи на час придбання спірної
квартири.

Навпаки, свідки позивачки підтвердили
їх спільне проживання, хоча воно на той
час не було благополучним. Крім того
сам відповідач зазначив, що до 2003 року
регулярно допомагав ОСОБА_1
матеріально, третя особа ОСОБА_3
вказала, що якраз під час придбання
спірної квартири протягом близько
одного місяця був період, коли позивач
та відповідач мешкали разом.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що спірна квартира була
придбана відповідачем під час шлюбу і є
спільною сумісною власністю подружжя,
тому необхідно визнати за позивачем
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Також, оскільки для реалізації рішення
суду та належної реєстрації права
власності необхідно буде здійснити
відповідні дії у органах державної
реєстраційної служби, згідно до ст. 154
ЦПК України суд вважає за доцільне
скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті при розгляді даної справи
ухвалою 06 березня 2014 року.

Враховуючи час подання позовної заяви
та підтверджену договором
купівлі-продажу спірної квартири ціну
позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України
з відповідача на користь позивача слід
стягнути судові витрати зі сплати
судового збору (державного мита) у
розмірі 102 грн. 51 коп.

Керуючись ст.ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб
та сім'ю України, ст.ст. 69, 70 СК України,
ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 88, 130, 154, 208, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1) право
власності на ? (одну другу) частину
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати зі сплати судового
збору (державного мита) у розмірі 102 грн.
51 коп.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою суду від 06 березня 2014 р. у
даній цивільній справі.

Скасувати заборону відчуження
квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя А.О.
Сухоруков