АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/1209/13-ц
Провадження № 22-ц/792/658/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької
області

в складі : головуючого - судді Фанди
В.П.,

суддів :
Спірідонової Т.В., Купельського А.В.,

при
секретарі : Чебан О.М.

за участі: представників відповідача
Вітюка С.В. та Сімогук Л.В., представника
позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Хмельницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області на рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 19 квітня 2013
року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
Хмельницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги, колегія
суддів

в с т а н
о в и л а

У січні 2013 року позивач звертаючись до
суду з позовними вимогами, які в
подальшому збільшила, просила
скасувати розпорядження № 21-р від
25.12.2012 року про її звільнення з роботи і
поновити її на займаній посаді з 04.01.2013
року; стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу та моральну
шкоду. Зазначала, що 01.11.2007 року між
сторонами було укладено строковий
трудовий договір, який на даний час
перестав бути строковим і набув
статусу безстрокового, тому її
звільнення по закінченню дії
строкового договору, є незаконним.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 19 квітня 2013
року позов задоволено частково.
Скасовано розпорядження Хмельницької
міжрайонної державної податкової
інспекції Хмельницької області № 21-р
від 25.12.2012 року (зі змінами, внесеними
розпорядженням Хмельницької
міжрайонної державної податкової
інспекції Хмельницької області № 1-р
від 4.01.2013 року) в частині звільнення з
роботи ОСОБА_4, поновлено її на посаді
завідувача канцелярії Хмельницької
міжрайонної державної податкової
інспекції Хмельницької області.
Стягнуто з Хмельницької міжрайонної
державної податкової інспекції
Хмельницької області на користь ОСОБА_4
3590,76 грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 1000 грн. моральної
шкоди. При виплаті середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
передбачено проведення передбачених
законодавством обов'язкових
відрахувань. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання судових витрат.

______________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції -
Демінська А.А.

Доповідач - Фанда В.П.

Категорія : 51

В апеляційній скарзі апелянт з
рішенням суду не погоджується,
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального
законодавства, просить його скасувати
та постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволені позовних вимог.
Вказує, що суд дійшов помилкового
висновку щодо автоматичного
продовження дії строкового договору
внаслідок його переукладення. На час
ухвалення рішення судом штатної
одиниці, на якій працювала позивач не
було, тому суд мав відмовити у
задоволенні позову.

На апеляційному перегляді рішення
суду першої інстанції представники
апелянта підтримали вимоги
апеляційної скарги, вважають, що її
слід задовольнити з підстав вказаних у
апеляції.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
не визнала вважає, що в її задоволені
слід відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу
визначено, що підставами для
скасування, зміни рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідно до ст.39-1 КЗпП строковий
трудовий договір з позивачем був
переукладений, тому він став
безстроковим трудовим договором.

З таким висновком повністю
погодитися не можна.

Встановлено, що відповідно до
укладеної сторонами трудової угоди від
10.09.07 року позивач прийнята на роботу
секретаря-друкарки Хмельницької
міжрайонної державної податкової
інспекції, з поширенням на неї Правил
внутрішнього трудового розпорядку (п.4.1
), що не оспорюється сторонами.

Сторони не довели належними та
допустимими доказами та не дійшли
згоди щодо строку дії даної угоди,
оскільки у п.7.1 закінчення строку дії
угоди вказано 31 січня 2007 року, тобто не
почавшись, термін дії трудової угоди не
закінчився.

Разом з цим по даній трудовій угоді
позивач була допущена до виконання
своїх трудових обов'язків, отримувала
за це заробітну плату, що було
встановлено набравшим чинності
рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 21.01.2011 року.

01.11.07 року сторони уклали іншу трудову
угоду, відповідно до якої позивач по
31.12.07 року прийнята на роботу
завідуючої канцелярією Хмельницької
міжрайонної державної податкової
інспекції, що було встановлено
набравшим чинності рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від
21.01.2011 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги не звернув увагу на те,
що мало місце не переукладення
трудової угоди, а укладення нової угоди
за якою позивач була прийнята на роботу
з іншими умовами праці та більшим
розміром її оплати ніж були у
секретаря-друкарки.

Як видно із укладеної 01.11.07 року
трудової угоди строк її дії не
перевищує двох місяців.

Відповідно до ст.7 КЗпП України
особливості регулювання праці деяких
категорій працівників, зокрема
тимчасових працівників,
встановлюються законодавством.

Особливості регулювання праці
тимчасових працівників законодавством
України не визначенні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.6 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя» N 9
від 01.11.1996 року закони та інші
нормативні акти, прийняті до набуття
чинності Конституцією, є чинними в
частині, що не суперечить їй (ст.1
розділу XV Конституції). У зв'язку з цим
при розгляді справи суд може на
підставі Постанови Верховної Ради
України від 12 вересня 1991 р. "Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу РСР"
застосувати нормативні акти
колишнього Союзу РСР, які не суперечать
Конституції і законам України.

Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 24.09.1974 року за №311-ІХ «Про умови
праці тимчасових робітників і
службовців»,п.1, визначено, що
тимчасовими робітниками і службовцями
є робітники і службовці, прийняті на
роботу на строк до двох місяців.

Строк дії трудової угоди від 01.11.07 року
закінчувався 31.12.2007 року (п. 7.1. угоди).

У відповідності з ч.3 ст.184 КЗпП України
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (до
шести років - частина шоста статті 179),
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Таким чином, по закінченні строку дії
строкового договору відповідач мав
право звільнити позивача, з
дотриманням обов'язку щодо
обов'язкового її працевлаштування. З
врахуванням цього не заслуговує на
увагу посилання апелянтів на те, що
даний строковий договір
автоматично пролонгувався на той же
строк та на тих самих умовах до
досягнення дитиною позивача
трирічного віку

Цим же розпорядженням звільнено
позивача з 04.01.2013 року у зв'язку з
закінченням терміну дії трудової угоди
від 01.11.2007 року за п.2 ч.1 ст.26 КЗпП
України. 04.01.2013 року розпорядженням
№1-р внесено зміни до розпорядження
№21-р щодо звільнення позивача та
звільнено її у зв'язку із розірванням
04.01.2013 року трудової угоди по
закінченню строку дії договору.

Таке розпорядження як щодо самого
розірвання трудової угоди, так і щодо
звільнення позивача по закінченню
строку дії договору є незаконним з
наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відповідач чітко не визначився щодо
підстав звільнення позивача, оскільки
у розпорядженні вказав дві
взаємовиключні підстави : розірвання
договору, яке може мати місце у період
дії трудової угоди та звільнення з
роботи по закінченню строку дії цього ж
договору.

Вказані обставини є самостійними
підставами для скасування такого
розпорядження та поновлення позивача
на роботі.

Крім цього, трудовою угодою від 01.11.07
року, п.7.3., сторони визначили дві
підстави для розірвання строкової
трудової угоди: за згодою сторін та з
ініціативи інспекції до закінчення
строку дії договору у випадках
передбачених законодавством.

Сторони не досягали згоди щодо
розірвання строку дії укладеного
договору, що не заперечувалося ними у
судовому засіданні. На час видачі
розпоряджень №№21-р, 1-р строк дії
договору закінчився ще 31.12.2007 року,
тобто у відповідача не було підстав для
розірвання даної трудової угоди.

Щодо звільнення позивача у зв'язку із
закінченням строку дії договору, то
колегія суддів виходить із наступного.

Позивачу з 19.11.2007 року надано відпустку
в зв'язку з вагітністю та пологами, а
згодом і до досягнення дитиною
трирічного віку, що було встановлено
набравшим чинності рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від
21.01.2011 року, розпорядженням № 16-р від
03.02.2011 року.

У зв'язку із поданням заяви, на
підставі розпорядження №17-р
начальника Хмельницького МДПІ від
01.11.2012 року, позивач приступила до
виконання своїх обов'язків.
Розпорядженням №21-р начальника
Хмельницького МДПІ від 25.12.2012 року
позивачу надано додаткову оплачувану
відпустку, як жінці, яка працює та має
двох дітей віком до 15-ти років.

Таким чином, по закінченні строку дії
трудової угоди від 01.11.2007 року, позивач
була допущена до виконання трудових
обов'язків.

У строк, визначений п.7.2. трудової
угоди, відповідач не вимагав
припинення дії цієї угоди, допустив
позивача до виконання трудових
обов'язків.

Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 24.09.1974 року за №311-ІХ «Про умови
праці тимчасових робітників і
службовців», пп.а) п.11, визначено, що
трудовий договір з тимчасовими
робітниками і службовцями вважається
продовженим на невизначений строк,
якщо тимчасовий робітник чи
службовець пропрацював понад
двомісячний строк і ні одна із сторін
не вимагала їх припинення.

Таким чином, припинення чи розірвання
відповідачем трудової угоди, як
строкової, не відповідає вимогам
закону, а тому таке розпорядження є
незаконним та підлягає скасуванню.

Посилання представників апелянта на
не можливість виконання рішення суду
із-за відсутності такої штатної
одиниці, як завідуюча канцелярією, не
може бути підставою для відмови у
захисті порушених трудових прав
позивача.

Вищевказані обставини не були
враховані судом першої інстанції, а
застосування закону, який не
поширюється на ці правовідносини є
підставою для скасування рішення суду
у цій частині.

Сторони у судовому засіданні визнали і
таке підтверджується постановою
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень ДВС від
14.03.13 року про відкладення провадження
виконавчих дій, що рішення суду про
негайне виконання у частині поновлення
на роботі позивача не виконано на час
апеляційного перегляду рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі
затримки власником або уповноваженим
ним органом виконання рішення органу,
який розглядав трудовий спір про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного на іншу
роботу працівника, цей орган виносить
ухвалу про виплату йому середнього
заробітку або різниці в заробітку за
час затримки. Позивач ніде не працює.

Кількість робочих днів за період з
04.01.2013 року по 07.04.2014 року складає - 315.

Відповідно до наданої відповідачем
довідки від 03.04.2014 року, зарплата за
наданої відповідачем листопад 2012 року -
1118 грн., за грудень 2012 року - 905,05 грн.,
середньомісячний заробіток позивача
становить - 1011,53 грн., а середньоденний
заробіток - 51,87 грн., що критично
оцінюється судом.

Так, при визначенні розміру
середньоденного заробітку відповідач
виходив із розміру заробітної плати за
грудень 2012 року - 905 грн.. Заробітна
плата позивача за грудень місяць 2012
року, з розрахунку 1134 грн. (а.с.84,97), буде
становити за 17 робочих днів (оскільки
відповідно до наказу з 25.12.12 року
позивачу надано додаткову відпустку)
суму - 918 грн., а не 905 грн..

З врахуванням цього середньомісячний
розміток позивача становитиме 1018 грн. (
1118 грн. + 918 грн. = 2036 грн. : 2 = 1018 грн. ) та
відповідно середньоденний заробіток
буде 52,2 грн. ( 2036 грн. : 39 відпрацьованих
робочих дня = 52,2 грн.)

Таким чином розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
становитиме 16 443 грн. (315днів х 52,2 грн. = 16
443 грн.). Позивачу виплачено за період
тимчасової непрацездатності 162,64 грн.
та 121,98 грн., та відповідач виплатив 1126
грн. одномісячної зарплати згідно
рішення суду від 19.04.2013 року, які слід
виключити із суми середнього
заробітку, а тому стягненню з
відповідача підлягає 15 032,38 грн..

Судом першої інстанції при вирішенні
вимог щодо відшкодування моральної
шкоди правильно враховано наявність
порушених трудових прав позивача та у
відповідності з цим визначено розмір
моральних збитків, тому у цій частині
рішення скасуванню не підлягає.

Постановою КМ України від 20.03.2013 року
за №229 реорганізовано шляхом
приєднання до відповідних
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів територіальні органи
Державної податкової служби Державної
митної служби.

Внаслідок цього Хмельницька
міжрайонна державна податкова
інспекція реорганізована у
Хмельницьку об'єднану державну
податкову інспекцію Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області яка є правонаступником всіх
прав та обов'язків.

Судові витрати підлягають стягненню з
відповідача, з врахуванням виконання
виконавчого листа про стягнення 229,4
грн. за рішенням суду першої інстанції.

Розмір судового збору, який підлягає
стягненню становить 243,6 грн., тому з
відповідача слід стягнути 14,2 грн. (243,6
грн. - 229,4 грн. = 14,2 грн.).

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316, 319
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 19 квітня 2013 року скасувати у
частині поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Скасувати розпорядження №21-р від
25.12.2012 року (із змінами внесеними
розпорядженням №1-р від 04.01.13 року)
начальника Хмельницької міжрайонної
державної податкової інспекції у
Хмельницькій області про звільнення
ОСОБА_4.

Поновити ОСОБА_4 на роботі на посаді
завідувача канцелярії Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області.

Стягнути з Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Хмельницькій області на користь ОСОБА_4
15 032,38 грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Стягнути з Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Хмельницькій області судовий збір в
сумі 14,2 грн. в дохід держави.

При виплаті середнього заробітку за
час вимушеного прогулу провести
передбачені законодавством
обов'язкові відрахування.

У решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис
Судді : підписи

З оригіналом згідно : суддя
апеляційного суду
В.П. Фанда