Справа №580/1594/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Чхайло О. В.Номер
провадження 22-ц/788/701/14 Суддя-доповідач -
Семеній Лідія. Іванівна. Категорія - 46
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

Головуючого - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю., Бойка В. Б.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

на рішення Лебединського районного
суду Сумської області від 12 лютого 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6

про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
визнання права власності на 1/2 частину
спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Лебединського районного суду
Сумської області від 12 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на
незаконність ухваленого рішення,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Зазначає, що показами допитаних в суді
свідків було повністю доведено факт
проживання позивачки з ОСОБА_7 однією
сім'єю в період з 01.01.2004 року по 01.09.2004
року, а тому спірне майно є спільною
сумісною власністю та підлягає поділу.

Заслухавши пояснення представника
позивачки ОСОБА_4, яка підтримала
скаргу з мотивів в ній наведених,
представника відповідачки ОСОБА_6 -
ОСОБА_8, який вважає, що є підстави для
задоволення скарги, заперечення на
скаргу представника відповідачки
ОСОБА_5 - ОСОБА_9, дослідивши матеріали
справи та перевіривши рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, місцевий
суд виходив з того, що позивачка не
довела суду спільне проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 в
період з 01.01.2004 року по 01.09.2004 року.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками місцевого суду, оскільки
суд дійшов цих висновків повно і
всебічно з'ясувавши обставини справи,
вірно визначився з юридичною природою
спірних правовідносин та застосував до
них відповідні норми права.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з 26.09.1981 року по 05.02.1998
року перебували у зареєстрованому
шлюбі (а.с. 38, 39, 98).

Від цього шлюбу вони мають дочку
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Лебединської міської ради від
12.04.1991 року ОСОБА_3 надана у довічне
успадковуване володіння земельна
ділянка площею 0,10 га, розташована по
АДРЕСА_1 На цій земельній ділянці
подружжя ОСОБА_7 розпочали будівництво
житлового будинку НОМЕР_1 (а.с. 100).

05.12.1997 року державним нотаріусом
Лебединської державної нотаріальної
контори за заявою подружжя видано
ОСОБА_7 свідоцтво про право власності
на 1/2 частину незакінченого
будівництвом житлового будинку (64%
готовності) та відповідну частину
надвірних споруд за вказаною вище
адресою (а.с. 72).

На підставі договору дарування від
20.12.1997 року ОСОБА_3 подарувала 1/2 частку
незакінченого будівництвом житлового
будинку (64% готовності), розташованого
на 600 кв.м земельної ділянки з частиною
розташованих на ній надвірних споруд
своєму чоловіку ОСОБА_7 При цьому, всі
права та обов'язки забудовника
перейшли до обдарованого (а.с. 71,101).

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_7 придбав
за договорами купівлі-продажу від
25.10.2001 року та 24.12.2002 року земельні
ділянки, загальною площею 0,048 га для
роздрібної торгівлі та комерційних
послуг, що розташовані по АДРЕСА_1 На
цій земельній ділянці побудував
нежитлову будівлю (приміщення магазину
з підвалом), площею 76 кв.м та 30.12.2003 року
одержав свідоцтво про право власності
на цю будівлю (а.с. 104, 105).

В 2003 році ОСОБА_7 добудував житловий
будинок з надвірними спорудами та
04.03.2004 року отримав свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, згідно з
яким цей житловий будинок загальною
площею 138,1 кв.м, житловою площею - 85,3 кв.м
по АДРЕСА_1 належав йому на праві
приватної власності, а 05.05.2004 року -
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0604 га за цією
ж адресою (а.с. 67, 69,70).

У 2007 році ОСОБА_7 одружився з
відповідачкою ОСОБА_5, з якою перебував
у зареєстрованому шлюбі до дня своєї
смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.111).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
вірно встановив правовідносини, що
склалися між сторонами та застосував
законодавство, чинне на час їх
виникнення.

Відповідно до п. 1 розд. VII "Прикінцевих
положень" Сімейного кодексу зазначений
кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом,
тобто з 01.01.2004. За загальним правилом
дії законів та інших
нормативно-правових актів у часі (ч. 1
ст. 58 Конституції) норми Сімейного
кодексу застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто не раніше ніж 01.01.2004.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Враховуючи, що на час виникнення
спірних правовідносин правила статей
22, 28, 29 КпШС України не застосовувалися
до спорів про поділ майна осіб, які
живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
такі спори вирішуються згідно з
відповідними нормами ЦК Української
РСР (в редакції 18.07.1963 року) і з
урахуванням роз'яснень, що містяться в
постановах Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» №7 від 04.10.1991 року та «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
№20 від 22.12.1995 року з внесеними до них
змінами.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення частини вимог ОСОБА_3 щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю з ОСОБА_7 до 31.12.2003 року.

Погоджується колегія суддів також і з
висновком місцевого суду щодо
недоведеності ОСОБА_3 іншої частини
позовних вимог.

Ухвалою Лебединського районного суду
Сумської області від 22 грудня 2010 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про
поділ майна подружжя, яка набрала
законної сили, між сторонами визнано
мирову угоду, згідно з якою ОСОБА_7
визнав право власності за ОСОБА_5 на:

- ? частину приміщення магазину з
підвалом пл. 76 кв.м, по АДРЕСА_1

- ? частину земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
площею 48 кв.м по АДРЕСА_1

- ? частину житлового будинку під
літерою «А», шлакоблочного,
обкладеного цеглою, загальною площею
134,5 кв.м, житловою 85,3 кв.м, вартістю 243777
грн. та надвірних будівель, а саме: ?
частину сараю під літерою «Б»,
шлакоблочного, обкладеного цеглою,
вартістю 55007 грн., ? частину погреба під
літерою «п/г», цегляного, вартістю 20947
грн., ? частину гаража під літерою «В»,
вартістю 75839 грн., ? частину вбиральні
під літерою «Г», вартістю 2489 грн., ?
частини огорожі, металева, цегла під
літерою «№ 1-2» по АДРЕСА_1

- ? частину земельної ділянки
площею 0,0604 га по АДРЕСА_1 (а.с.73).

Таким чином, цим судовим рішенням
визнане право власності на 1/2 частину
спірного нерухомого майна за
відповідачкою ОСОБА_5, в зв'язку з чим
зазначене майно стало спільною
частковою власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_5
Доказів його скасування матеріали
справи не містять.

Стосовно позовних вимог про
встановлення факту, то показами
свідків не підтверджено проживання
померлого із заявницею однією сім'єю з
01.01.2004 року по 01.09.2004 року, існування між
ними усталених відносин, притаманних
подружжю саме у період набуття прав
власності, як відносно
будинковолодіння, так і приміщення
магазину із земельною ділянкою, а
відтак спірне нерухоме майно по
відношенню до ОСОБА_3 було особистою
власністю ОСОБА_7, набуте ним після
шлюбу з позивачкою.

Згідно з ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в порушення зазначених вимог
процесуального закону позивачка не
надала суду належних та допустимих
доказів на підтвердження заявлених
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
з'ясував спірні правовідносини,
всебічно й повно встановив обставини,
що мають значення для справи у
відповідності з ч. 1 ст. 212 ЦПК України,
дослідив усі наявні у справі докази,
дав їм оцінку, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному і
безпосередньому їх дослідженні та
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.
1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Лебединського районного суду
Сумської області від 12 лютого 2014 року в
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -