АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Галичанського А. Д.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Кусяк М.Д.

за участю: відповідача ОСОБА_1,
його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 17 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2013 року позивач ОСОБА_5
звернувся в суд з позовом до
відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу
за договором позики.

Посилався на те, що 26 вересня 2011 року
він надав відповідачу позику в сумі 33000
доларів США строком до 31 грудня 2011 року,
про що ОСОБА_1 власноручно написав
розписку. Однак, відповідач свої
зобов'язання щодо повернення отриманої
ним суми позики в добровільному
порядку не виконав.

Просив стягнути з відповідача суму
позики в гривневому еквіваленті, що
складає 263670 грн., та три відсотки річних
від простроченої суми в розмірі 15822 грн.

Рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 17 лютого
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5
суму боргу за договором позики від 26
вересня 2011 року в розмірі 263670 грн. та
суму трьох відсотків річних від
простроченої заборгованості станом на
11 грудня 2013 року в розмірі 15386 грн. 25 коп.
В решті позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено. Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

________________________________________________________________________
____________________

№ 22-ц/794/607/14 р.
Головуючий у 1-й
інстанції Ляху Г.О.

категорія 19/27
Доповідач
Галичанський А.Д.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати вищезазначене рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Вважає, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим та таким,
що підлягає скасуванню в зв'язку з
неповним з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, ухвалене з
порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу
відхилити. Рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції вважає, що скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора.

Судом встановлено, що 26 вересня 2011 року
позивач надав відповідачу позику в
сумі 33000 дол. США терміном до 31 грудня 2011
року. У встановлений у розписці строк
ОСОБА_1, як позичальник, свій обов'язок
по поверненню грошей не виконав.

Таким чином, задовольняючи частково
позовні вимоги, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що між
сторонами виникли правовідносини, що
випливають з договору позики, на
підтвердження якого представлена
розписка позичальника ОСОБА_1, який
своєчасно не повернув суму позики і суд
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального права, що їх
регулюють.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розгляд справи відбувся без участі
ОСОБА_1 в порушення норм ЦПК України є
безпідставними та спростовуються ст.169
ЦПК України, якою передбачені наслідки
неявки в судове засідання особи, яка
бере участь у справі. А доводи апелянта
про те, що суд неправомірно ухвалив
рішення по справі не допитавши свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, які станом на день
розгляду справи знаходилися на
лікуванні, спростовуються відсутністю
в матеріалах справи належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували поважність неявки в
судове засідання зазначених свідків та
ст.170 ЦПК України, яка передбачає
наслідки неявки в судове засідання
свідка.

Посилання апелянта на недійсність
договору позики, оскільки боргова
розписка була написана ним під
погрозами застосування до нього
фізичного насильства з боку ОСОБА_5 є
безпідставним та спростовуються ст.204
ЦК України відповідно до якої правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним.

Доводи апелянта про те, що він повернув
ОСОБА_5 борг частинами не підтверджені
належними та допустимими доказами,
оскільки відповідно до частин 2,3 ст.545
ЦК України, якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. ОСОБА_1 не надав суду, як
доказ виконання ним свого обов'язку,
борговий документ - розписку про
отримання грошових коштів, натомість
вона знаходиться у ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачем по справі не підтверджено
належними та допустимими доказами факт
передання ОСОБА_1 грошових коштів,
зазначених в розписці, спростовуються
висновком, викладеним у постанові
Верховного Суду України від 18 вересня
2012 року про те, що за своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, що засвідчує
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей, про що
зазначено в рішення суду першої
інстанції.

Посилання апелянта на те, що
свідками ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не
підтверджено факту передання йому
позивачем грошей, а показаннями
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_7
спростовано цей факт і вказані
показання свідків, на його думку, є
належними та допустимими доказами є
безпідставним, оскільки ст.1051 ЦК
України передбачено, що якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані в меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Посилання в апеляційній скарзі на
Закон України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» є помилковим,
оскільки вказаний закон не регулює
правовідносини між сторонами в даній
справі.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 17 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно