Справа № 376/12/14ц Головуючий у І
інстанції Віговський С.І.Провадження №
22-ц/780/2351/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 54
УХВАЛА

Іменем України

09 квітня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній
Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Сквирського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 року
за позовом ОСОБА_1 до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про захист
прав споживача, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,-

встановила:

у січні 2014 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що вона за попереднім замовленням
через туристичне агентство
«Королівський відпочинок», тур агентом
якого є фізична особа-підприємець
ОСОБА_2, яка діє за дорученням
туроператора "Пегас Туристок", 29 серпня
2013 року отримала від останньої
туристичну путівку за маршрутом Київ
(Україна) - Анталія (Турецька
Республіка).

Також до туристичної путівки
відповідачем (ФОП ОСОБА_2.) позивачу -
було надано три чартерних пасажирських
квитки та багажні квитанції на трьох
осіб по вказаній путівці, зокрема на
позивача - ОСОБА_1, племінницю позивача -
ОСОБА_3 та неповнолітнього сина
позивача - ОСОБА_4

Строк перебування у місці надання
туристичних послуг передбачався з 30
серпня 2013 року по 05 вересня 2013 року.

На виконання домовленості між
сторонами, позивач ОСОБА_1 30 серпня 2013
року сплатила вартість туристичного
продукту відповідачу по квитанції в
сумі 6 900 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує, тим що
відповідач ГОП ОСОБА_2 не належним
чином виконала свої зобов'язання по
наданню туристичних послуг, а саме: 1) не
вчасно проінформувала її про умови
туристичної мандрівки, що виразилось у
порушенні п.4 ч. 1 ст.20 3акону України
«Про Державну прикордонну службу
України», п.п.2 п.4 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Правил перетинання державного кордону
громадянами України» від 27.01.1995 року №57
(відсутності пред»явлення позивачем
при перетині кордону оригіналу
Свідоцтва про смерть або його
нотаріально засвідченої копії щодо
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та
який в свою чергу є батьком
неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1); 2)
не наданні до від»їзду на відпочинок
відповідачем договору про надання
туристичних послуг, чеків про оплату за
придбану туристичну путівку.

30 серпня 2013 року позивачу, у зв»язку з
не проходженням митного контролю,
довелося додатково понести збитки в
сумі 590 грн. на повернення до місця
проживання для приведення документів
до законодавчо встановлених вимог,
понести збитки за невикористані
авіаквитки, а відтак самостійно
додатково оплатити вартість квитків за
ціною 570 дол. США (еквівалент у гривнях
на 30 серпня 2013 року - 4605,60 грн.) до пункту
призначення і в зворотному напрямку,
при прибутті до Республіки Туреччина
оплатити вартість трансферу (оплата
автотранспорту) при переїзді з Анталії
(місце прибуття авіарейсу з України) до
готелю «Армерія» м. Кемер, що склало 90
дол. США (еквівалент у гривнях на 30.08.2013
року - 727,20 грн.).

Тому, на підставі ст.ст.1,10,22 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ст.20 Закону України «Про туризм»,
позивач вважає стягнути з відповідача
матеріальну шкоду (збитки) в сумі 6 385,90
грн. на покриття транспортних витрат,
463,10 грн. витрат на медичне лікуванні та
2500 грн. моральної шкоди, що в загальній
сумі складає 9349 грн.

Рішенням Сквирського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій посилається на те, що
рішення незаконне та винесене з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, просила скасувати
рішення Сквирського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 року
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 29 серпня 2013 року
позивач ОСОБА_1 за попередньо укладеною
усною угодою з відповідачем ФОП ОСОБА_2,
яка діяла за дорученням туроператора
«Пегас Туристик» отримала послугу по
придбанню туристичної путівки
маршрутом Київ - Анталія - Київ.

Позивачу, з боку відповідача, згідно
ст.19-1 Закону України «Про туризм»
завчасно було надано всю необхідну
інформацію для здійснення подорожі, в
тому числі нормативні вимоги при
перетинанні кордону з дитиною, що також
підтверджується отриманою нею пам'ятки
туриста, який від'їжджає до Туреччини,
листом бронювання туристичних послуг,
квитанцією про оплату туристичної
послуги, ваучером на трансфер та іншими
документами доданими до матеріалів
справи.

Письмового договору про надання
туристичних послуг між Турагентом в
особі ФОП ОСОБА_2 (ТА «Королівський
відпочинок»), що діє від імені та за
дорученням Туроператора «Пегас
Туристик» та Туристом ОСОБА_1 про
забезпечення останній надання
комплексу туристичних послуг
(туристичного продукту), між сторонами
по справі укладено не було.

Позивач звернулася до відповідача з
листом-вимогою про відшкодування
завданої шкоди, а саме, додатково
витрачених коштів в сумі 5922,80 грн.,
проте в зворотньому листі від 24.09.2013
року відповідач зазначила, що повністю
виконала взяті на себе зобов»язання
щодо надання послуги по придбанню
туристичної путівки Київ - Анталія -
Київ, а підстав для компенсації витрат
пов'язаних з порушенням безпосередньо
позивачем правил перетинання
державного кордону громадянами
України, відповідач не вбачає.

Згідно зі ст.19-1 Закону України «Про
туризм», будь-яка інформація, надана
туроператором (турагентом), повинна
містити достовірні відомості про умови
договору на туристичне обслуговування.
Інформація про умови надання
туристичних послуг, яку туроператор
(турагент) поширює до укладення
договору на туристичне обслуговування,
має доводитися .у доступній, наочній
формі, бути розбірливою, зрозумілою та
містити відомості про: 1) місце надання
туристичних послуг, програму
туристичного обслуговування;
2)характеристику транспортних засобів,
що здійснюють перевезення, зокрема їх
вид і категорію; 3) характеристику
готелів та інших об'єктів, призначених
для надання послуг з тимчасового
розміщення, у тому числі місце їх
розташування, категорію, відомості про
підтвердження відповідності послуг
готелю встановленим вимогам, строки і
порядок оплати готельного
обслуговування; 4) види і способи
забезпечення харчування під час
туристичної подорожі; 5) мінімальну
кількість туристів у групі, а також
інформування туриста про те, що
туристична подорож не відбудеться
через недобір групи, не пізніше ніж за
три дні до початку туристичної
подорожі; 6) ціну туристичних послуг.

Туроператор (турагент) зобов»язаний
додержуватися умов надання комплексу
туристичних послуг, про які був
поінформований споживач до укладення
договору на туристичне обслуговування,
крім випадків, коли про зміну таких
умов повідомлено споживача до
укладення договору або якщо зміни
внесено на підставі угоди, укладеної
між сторонами договору.

До укладення договору на туристичне
обслуговування споживачеві
туристичного продукту надається
інформація, зокрема, про основні вимоги
до оформлення в»їзних/виїзних
документів (паспорт, дозвіл (віза) на
в»їзд/виїзд до країни тимчасового
перебування), у тому числі строк їх
оформлення.

Згідно з п.3, п.п.2 п.4 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Правил перетинання державного кордону
громадянами України» від 27.01.1995 року
№57, виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, здійснюється за
згодою обох батьків (усиновлювачів)
(далі - батьки) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків
виїзд з /країни громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків, здійснюється у разі
пред'явлення Свідоцтва про смерть або
його нотаріально засвідченої копії.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач належним чином та завчасно
повідомила позивача про Правила
перетинання державного кордону
громадянами України в частині
обов»язковості пред»явлення при
перетині кордону оригіналу Свідоцтва
про смерть або його нотаріально
засвідченої копії щодо ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, який в свою
чергу є батьком неповнолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказана обставина,
зокрема, підтверджується пам'яткою
туристу, який від'їжджає до Туреччини,
яку отримала позивач перед поїздкою, а
тому суд, не вбачає вини відповідача у
даному випадку.

Також ст.20 Закону України «Про туризм»
передбачено, що за договором на
туристичне обслуговування одна
сторона (туроператор, який укладає
договір безпосередньо або через
турагента) зобов»язується надати за
замовленням іншої сторони (туриста)
комплекс туристичних послуг
(туристичний продукт), а турист
зобов'язується оплатити його. Договір
на туристичне обслуговування
укладається в письмовій чи електронній
формі відповідно до закону.

У договорі на туристичне
обслуговування зазначаються істотні
умови договору: 1) строк перебування у
місці надання туристичних послуг із
зазначенням дат початку та закінчення
туристичного обслуговування; 2)
характеристика транспортних засобів,
що здійснюють перевезення, зокрема їх
вид і категорія, а також дата, час і
місце відправлення та повернення (якщо
перевезення входить до складу
туристичного продукту); 3) готелі та
інші аналогічні засоби розміщення, їх
місце розташування, категорія, а також
відомості про підтвердження
відповідності послуг готелю
встановленим вимогам, строк і порядок
оплати готельного обслуговування; 4)
види і способи забезпечення
харчування; 5) мінімальна кількість
туристів у групі (у разі потреби) та у
зв»язку з цим триденний строк
інформування туриста про те, що
туристична подорож не відбудеться
через недобір групи; 6) програма
туристичного обслуговування; 7) види
екскурсійного обслуговування та інші
послуги, включені до вартості
туристичного продукту; 8) інші суб'єкти
туристичної діяльності (їх
місцезнаходження та реквізити), які
надають туристичні послуги, включені
до туристичного продукту; 9) страховик,
що здійснює обов»язкове та/або
добровільне страхування туристів за
бажанням туриста, інших ризиків,
пов»язаних з наданням туристичних
послуг; 10) правила в»їзду до країни
(місця) тимчасового перебування та
перебування там; 11) вартість
туристичного обслуговування і порядок
оплати; 12) форма розрахунку.

Якість туристичних послуг має
відповідати умовам договору на
туристичне обслуговування, порядок і
способи захисту порушених прав
туристів визначаються Законом України
«Про захист прав споживачів».

Законодавство України про туризм
складається з Конституції України,
цього Закону, інших
нормативно-правових актів, виданих
відповідно до них. Майнові відносини в
галузі туризму, засновані на рівності,
автономії волі і майновій
самостійності їх учасників,
регулюються Цивільним та
Господарським кодексами України з
урахуванням особливостей,
встановлених цим Законом (ч.12 ст.2
Закону України «Про туризм»).

Відповідно до положень ч.1 ст.626 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов»язків.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній форі
досягли згоди з усіх його істотних
умов. Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
також усі ті умови, щодо яких за заявою
хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

У відповідності до ч.2 ст.20 Закону
України «Про туризм», до договору на
туристи обслуговування застосовуються
загальні положення договору про
надання послуг.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за
договором про надання послуг одна стор
(виконавець) зобов»язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності, а замовник
зобов»язується оплатити виконавцеві
зазначену послугу, якщо інше не
встановлено договором положення цієї
глави можуть застосовуватися до всіх
договорів про надання послуг, якщо її
суперечить суті зобов»язання.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог звичайно ставляться.

У матеріалах справи знаходиться
Договір про надання туристичних послуг
№31/05 від серпня 2013 року. У розділі 12
Договору («Реквізити та підписи
сторін»), - реквізити, під печатка
турагента наявні. Разом з тим, даний
договір не містить реквізитів туриста
та її підпис.

Тому, суд вірно встановив, що між
сторонами не відбулось укладення
Договору про над туристичних послуг №
31/05 від 31 серпня 2013 року або іншого
договору про над туристичних послуг,
який повинен містити всі істотні умови
передбачені ст.20 Закону України «Про
туризм», ст.ст.626,638,901 ЦК України, а
відповідно між сторонами по справі не
вин жодні правовідносини спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов»язків по
договору про надання туристичних
послуг.

Також, згідно до ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди завданої внаслідок порушення її
права.

Згідно з ст.1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній чи юридичній
особі неправомірними діями,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Як вбачається зі змісту ст.32 Закону
України «Про туризм», за неналежне
виконання зобов»язань туроператор,
турагент, інші суб»єкти туристичної
діяльності несуть майнову та
відповідальність, визначену в договорі
відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року №6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», шкода, заподіяна
о майну громадянина або заподіяна
майну юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між ні
шкодою є безпосередній причинний
зв»язок та є вина зазначеної особи, а
коли це було наслідком дії джерела
підвищеної небезпеки, незалежно від
наявності вини.

Згідно з загальними правилами цивільно
- правової відповідальності при
вирішенні і про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди позивачем
повинно бути зазначено: наявність
такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв»язку між шкодою протиправним
діянням заподіювана та вини останнього
в її заподіянні. Позивачем повинен
підтверджений факт заподіяння
позивачеві моральних та фізичних
страждань або немайнового характеру,
за яких обставин чи якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, і
грошовій сумі чи в якій матеріальній
формі позивач оцінює заподіяну йому
шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
позивач повинен довести за допомогою
належних та допустимих доказів, з
урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК
України неправомірність відповідача
та понесення непередбачених
матеріальних витрат.

Судом вірно встановлено, що позивач
ОСОБА_1 не надала доказів, що можуть
підтвердити про заподіяння саме діями
відповідача (ФОП ОСОБА_2.) матеріальної
та моральної шкоди, тому, за таких
обставин позовні вимоги про стягнення
матеріальної та моральної шкоди були
необґрунтованими і задоволенню не
підлягли.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з»ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права при його
ухваленні, на переконання колегії
суддів апеляційної інстанції, не
знайшли свого підтвердження і повністю
спростовуються дослідженими належними
та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку відмовивши в
задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу і залишити рішення
суду без змін.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст. 303,307,308,313-315, 317,319 ЦПК України
колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Сквирського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді