Номер провадження 22-ц/775/1725/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Бугрим Л.М.,

суддів Халаджи О.В., Гапонова А.В.,

при секретарі Лавицькому Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Київського районного
м. Донецька від 17 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
відділу виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних
захворювань України в Київському
районі м. Донецька, ПАТ «шахта ім. О.Ф.
Засядько», про стягнення моральної
шкоди, завданої внаслідок професійного
захворювання,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київського районного м.
Донецька від 17 грудня 2013 року частково
задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до
відділу виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних
захворювань України в Київському
районі м. Донецька, ПАТ «шахта ім. О.Ф.
Засядько», про стягнення моральної
шкоди, завданої внаслідок професійного
захворювання.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Шахта ім. О.Ф. Засядька» на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду в
розмірі 120 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Шахта ім. О.Ф. Засядька» на
користь держави судовий збір у сумі 114,70
грн.

В апеляційній скарзі позивач
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просить рішенням Київського районного
м. Донецька від 17 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити в повному обсязі позовні
вимоги.

В обґрунтуванні апеляційної скарги
позивач зазначив, що рішення суду
першої інстанції було прийнято у
грудні 2013 року і відповідно при
визначені судом моральної шкоди
необхідно було застосовувати розмір
мінімальної заробітної плати не за 1995
рік, а за 2013 рік. На думку позивача,
неможливо посилатися на вимоги
розумності та справедливості при
стягненні на користь позивача суми
моральної шкоди у розмірі 120,00 грн. за
втрату 60% працездатності.

В судовому засіданні представник
позивача доводи апеляційної скарги
підтримала, просила її задовольнити.

Представники відповідачів просили
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши осіб присутніх у судовому
засіданні, дослідивши матеріали
цивільної справи, та перевіривши
наведені в скарзі доводи, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
перебував у трудових відносинах з ПАТ
«Шахта ім. А.Ф. Засядько» з 01 липня 1975
року по 05 травня 1980 року працював у
якості підземного електрослюсаря ІУ
розряду з повним робочим днем, з 02
вересня 1981 року по 29 серпня 1995 року
працював у якості підземного
гірноробочого очисного забою У розряду
з повним робочим днем, звільнений за п. 2
ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з переходом
на третю групу інвалідності (а.с. 25-29).

Відповідно до копії акту №34
розслідування хронічного професійного
захворювання від 23 грудня 1994 року (а.с.
5-8), під час роботи на шахті позивач
захворів на професійне захворювання.

Згідно копії довідки МСЕК від 06 серпня
2002 року позивачу ОСОБА_2 з 06 червня 2002
року безстроково встановлена третя
група інвалідності у зв'язку з
профзахворюванням та визначена
ступінь втрати професійної
працездатності у відсотках - 60% (а.с. 9-12).

З копії наказу генерального директора
АП шахти ім. О.Ф. Засядька від 07 лютого
1995 року за №192 вбачається, що наказано
сплатити ОСОБА_2 одноразову допомогу у
розмірі крб.

Відповідно до копії витягу з акту
огляду з ВТЕК від 31 січня 1995 року ОСОБА_2
встановлена третя група інвалідності у
зв'язку з профзахворюванням та
визначена ступінь втрати професійної
працездатності у відсотках - 60%, дата
перегляду 31.01.1996р. З копії актів огляду
ВТЕК від 02 квітня 1996 року вбачається, що
02.04.1996 року залишено 60% втрати
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням з 31.01.1996р. по 02.04.1998р.,
переогляд 02.04.1998р.; від 05.05.1998р. - 05.05.1998р.
залишена третя група інвалідності у
зв'язку з профзахворюванням та
визначена ступінь втрати професійної
працездатності у відсотках - 60% з
02.04.1998р., дата переогляду 05.05.2000р.; з
копії виписки з акту МСЕК 006733 від
06.06.2000р. - 06.06.2000р. залишена третя група
інвалідності у зв'язку з
профзахворюванням та визначена
ступінь втрати професійної
працездатності у відсотках - 60%, дата
переогляду 06.06.2002р. З копії виписки акту
огляду МСЕК 040295 від 06.08.2002р. вбачається,
що 06.08.2002р. безстроково встановлена
третя група інвалідності у зв'язку з
профзахворюванням та визначена
ступінь втрати професійної
працездатності у відсотках - 60%.

Оглядом МСЕК від 31.01.1995р. позивачу
вперше втрата працездатності
встановлена 31.01.1996р. Фонд соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання України був створений з 01
квітня 2001р., і саме з цієї дати усі
страхові виплати потерпілим на
виробництві здійснюються за рахунок
Фонду. Абзацом 2 пункту 3 Перехідних
положень Закону України № 1105 від
23.09.1999р. «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
передбачено наступне «уся
заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання чинності цим Законом
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної шкоди,
заподіяної ушкодження здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків» (а.с. 42). Таким чином,
апеляційний суд погоджується про
необхідність стягнення моральної
шкоди з ПАТ «шахти ім. О.Ф. Засядька».

Згідно ст. 2 КЗпП України працівники
мають право на здорові та безпечні
умови праці.

Відповідно до ч.1,2 ст. 153 КЗпП України, на
всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно п. 11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою КМУ №472 від
23.06.1993р., який діяв на 31 січня 1995р., тобто
час первинного встановлення позивачу
втрати працездатності по професійному
захворюванню, моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної втрати чи
висновком медичних органів у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі, розмір якої
визначається в кожному конкретному
випадку на підставі: домовленості
сторін (власника, профспілкового
органу і потерпілого або
уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду. Розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати 200
мінімальних заробітних плат незалежно
від інших будь-яких виплат.

Згідно постанови Верховної Ради
України від 25.11.1993р. № 3415, з 01.12.1993р. по
29.02.1996р. діяла мінімальна заробітна
плата у розмірі 60000 крб.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що
моральна шкода підлягає стягненню з
підприємства у розмірі 0,6 грн. х 200 = 120
грн., де 0,6 грн. - розмір мінімальної
заробітної плати у переведенні з
карбованців у гривні з розрахунку 100000
крб. = 1 грн., тобто стягнути на користь
позивача з ПАТ «шахти ім. О.Ф. Засядька»
120 грн.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не є
підставами для скасування рішення
суду.

Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України, якщо
цивільні відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
законної сили.

Тобто застосування до правовідносин,
що виникли 31.01.1995 року мінімальної
заробітної плати 2013-2014 років, як
пропонує в судовому засіданні
представник позивача є недопустимим.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам
матеріального та процесуального
закону і підстав для його скасування
апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303-315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного м.
Донецька від 17 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили після її проголошення та
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді: