СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 4 лютого 2014р. по цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1

про стягнення кредитної
заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк»

про визнання недійсним з моменту
укладення договорів кредиту та
іпотеки,

встановила:

у квітні 2013р. банк звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача 617
213,31грн. заборгованості за кредитним
договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 12 лютого 2008р. між
АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір № 0,
який було змінено відповідно до
додаткового договору на № 1, і
відповідно до якого позичальник
отримала 50 000доларів США строком до 12
лютого 2018р. зі сплатою 13,9% річних.

8 грудня 2011р. між ПАТ
«УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був
укладений договір купівлі-продажу прав
вимоги за кредитними договорами,
внаслідок якого ПАТ «Дельта Банк»
набуло право вимоги за кредитним
договором відповідача.

Позивач стверджував, що
відповідач належним чином не
виконувала умови кредитного договору,
у зв'язку із чим станом на 15 квітня 2013р.
виникла заборгованість у сумі 617
213,71грн., з яких: заборгованість за
кредитом - 366 328,06грн.; заборгованість за
відсотками - 242 328,46грн., та за відсотками
за договором № 0 у сумі 8 829,79грн

У грудні 2013р. відповідач
звернулася до суду із зустрічною
позовною заявою про визнання
недійсними кредитного договору та
договору іпотеки, який був укладений у
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 12 січня 2008р.

Мотивуючи позовні вимоги,
відповідач зазначала, що у порушення
вимог ст. 524 ЦК України грошове
зобов'язання у договорі споживчого
кредиту визначено не у гривні, а у
доларах США. Також відповідач
посилалася на значну зміну курсу
долара до курсу гривні, що створило
умови для отримання банком суми, яка
значно перевищує ту, яку вона
зобов'язалася повернути у момент
укладення договору.

Крім того, відповідач
стверджувала, що у порушення вимог ч. 2
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» їй банком у письмовій
формі не було повідомлено про умови
надання кредиту та не надано у повному
обсязі інформації про умови
кредитування.

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/4427/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Новак А.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
- 2 -

Рішенням суду від 4 лютого 2014р. у
позовах відмовлено.

У по даній апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить рішення суду в частині
відмови у задоволенні зустрічної
позовної заяви скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, не врахування
тієї обставини, що між сторонами був
укладений договір споживчого кредиту,
який не може укладатися в іноземній
валюті, а банк не мав індивідуальної
ліцензії на укладення кредитного
договору в іноземній валюті.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні первісного позову не
оскаржується і відповідно до ст. 303 ЦПК
України не є предметом апеляційної
перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, представника банку,
який заперечував проти апеляційної
скарги, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено,
що 12 лютого 2008р. між АК інноваційний
банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений
договір про надання споживчого кредиту
№ 0, відповідно до якого
позичальник отримала 50 000доларів США
строком до 12 лютого 2018р. зі сплатою 13,90%
річних.

23 лютого 2009р. між АК інноваційний
банк «УкрСиббанк» та відповідачем була
укладена додаткова угода № 1 про зміну
реєстраційного номеру кредитного
договору та перенесення строків
виконання зобов'язань по погашенню
кредитної заборгованості.

8 грудня 2011р. між ПАТ
«УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк»
укладений договір купівлі-продажу прав
вимоги за кредитами, у тому числі і за
договором відповідача.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічної позовної заяви, суд першої
інстанції виходив з його
безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК
України сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України
передбачено, що використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Згідно пунктів 1 та 2 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" Національний банк
України видає індивідуальні та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій, які підпадають під
режим ліцензування згідно з цим
Декретом. Генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового

зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Таким чином, банк, як фінансова
установа, отримавши у встановленому
законом порядку банківську ліцензію та
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції, має
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

З наданих відповідачем суду
першої інстанції документів
вбачається, що на момент підписання
кредитного договору банк мав
банківську ліцензію, яка видана
Національним банком України, та дозвіл
на здійснення операцій з валютними
цінностями, тому дії відповідача щодо
надання кредиту в іноземній валюті, є
правомірними (с.с.112-113).

Посилання апелянта на те, що спірний
договір суперечить нормам ч. 1 ст. 524 та
ст. 533 ЦК України, колегія суддів вважає
необґрунтованими у зв'язку із
вищевикладеним.

У п. 11 Постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012р. "Про
практику застосування судами

- 3 -

законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
роз'яснено, що у разі виникнення спору
щодо отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт «г» пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України «Про
Національний банк України» в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій). У
зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Враховуючи викладені норми, колегія
суддів вважає безпідставним посилання
апелянта на те, що кредитний договір не
відповідає вимогам ст. 227 ЦК України,
так як банком, як юридичною особою, суду
надані документи у підтвердження
дозволу (ліцензії) на укладення
кредитного договору, предметом якого є
зобов'язання в іноземній валюті.

Не знайшло підтвердження під
час судового розгляду і твердження
апелянта про порушення банком ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», так як банком суду були
надані документи у підтвердження того,
що ОСОБА_1 у письмовій формі була
ознайомлена з орієнтовним розрахунком
сукупної вартості кредиту (с.с.15-22, 114-116),
де зазначалося: сума кредиту, строк
кредиту, мету кредиту, форма та види
забезпечення, вартість забезпечення,
періодичність сплати відсотків, тип і
розмір процентної ставки, а також умови
повернення кредиту та сплати комісії
та процентів.

Крім того, відповідно до ст. 11
вищезазначеного закону, у разі
ненадання інформації, яка зазначена у
частині 2 даної норми, банк несе
відповідальність, яка встановлена
ст.ст. 15 та 23 цього закону, тобто
споживач має право на відшкодування
завданих даними діями збитків, однак
закон не передбачає можливості
визнання недійсним у даному випадку
кредитного договору.

Твердження апелянта про те, що
умови кредитного договору, які
передбачають повернення кредиту в
іноземній валюті, є несправедливими, а
умови про дострокове повернення
кредиту та право банку в
односторонньому порядку підвищувати
процентну ставку є використанням
нечесної підприємницької практики і є
підставою відповідно до Закону України
"Про захист прав споживачів" для
визнання договору недійсним, колегія
суддів вважає безпідставними, так як
укладаючи договір, позичальник була
обізнана про можливість коливання
курсу долара і була попереджена про
валютні ризики під час виконання
зобов'язань за договором. Крім того,
позивачкою не було надано суду доказів
того, що вона не мала можливості
отримати у кредит грошові кошти у
гривні

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про
захист прав споживачів", забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Правочини, здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

- 4 -

Проте, апелянтом не зазначено, у чому
полягає нечесна підприємницька
діяльність банку при укладенні
кредитного договору. Позичальник була
обізнана з умовами кредитного договору
і мала можливість не підписувати
договір у разі не погодження з його
умовами.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив, що при укладенні кредитного
договору не були порушені вимоги
Закону України «Про захист прав
споживачів», а та обставина, що сторони
визначили кредит та зобов'язання по
кредитному договору в іноземній
валюті, не суперечить нормам
матеріального права, тому підстав для
визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки не має.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом першої
інстанції при постановлені рішення
правильно застосовані норми
матеріального права, не порушені норми
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду колегією
суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 4 лютого 2014р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: