АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3483/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Місюра К. В. Доповідач - Прозорова
М.Л. Категорія 32
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Каратаєвої Л.О.,
Козлова С.П.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Петропавлівського
районного суду Дніпропетровської
області від 20 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
"ДТЕК Павлоградвугілля" про
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку зі смертю чоловіка, -

В С Т А Н О
В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
лютого 2014 року та постановити нове
рішення по суті позовних вимог (а.с.37).

Рішенням Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
лютого 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку зі смертю чоловіка (а.с.31-32).

Як на підстави апеляційної скарги,
ОСОБА_2 посилається на те, що судом
порушені норми матеріального та
процесуального права, а також неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи (а.с.37).

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 30.12.1966 року позивач перебувала у шлюбі
з ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про одруження, виданого
30.12.1966 року (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання своїх
трудових обов'язків загинув ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 07.04.1994 року та актом
розслідування нещасного випадку на
виробництві форми Н-1 № 55 від
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8,9-10).

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
охорону праці" від 14.10.1992 року №2694-12
передбачено відшкодування власником
моральної шкоди, якщо небезпечні або
шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до вимог п.11 "Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я , пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків", затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.1993 року №472, зі змінами та
доповненнями, моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної шкоди чи
висновком медичних органів у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі, розмір якої
визначається в кожному конкретному
випадку на підставі: домовленості
сторін, рішення комісії по трудових
спорах, рішення суду. Розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 150 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат, тобто на
1999р. максимальний розмір моральної
шкоди складав 17 грн.х150 грн. = 2550 грн.

Відповідно до вимог п.38 "Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків", затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.1993 року №472, зі змінами та
доповненнями, право на відшкодування
шкоди виникає у потерпілого з моменту
встановлення МСЕК .

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" звертається увага на те, що
оскільки питання відшкодування
моральної шкоди регулюються
законодавчими актами, введеними у дію в
різні строки, суду необхідно в кожній
справі з'ясовувати характер
правовідносин сторін і встановлювати,
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин,
коли набрав чинності законодавчий акт,
що визначає умови і порядок
відшкодування моральної шкоди в цих
випадках, та коли були вчинені дії,
якими заподіяно цю шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ПАТ "ДТЕК
Павлоградвугілля" про відшкодування
моральної шкоди у зв'язку зі смертю
чоловіка, суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що
вищезазначеними нормативними
документами не передбачено право
членів сім'ї потерпілого на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої смертю потерпілого при
виконанні трудових обов'язків.

Відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР (1963
року) моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації
діяннями іншої особи, яка порушила їх
законні права, відшкодовується особою,
яка заподіяла моральну шкоду, якщо вона
не доведе, що моральна шкода заподіяна
не з її вини. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті
позовних вимог, характеру діяння особи,
яка заподіяла шкоду, фізичних чи
моральних страждань потерпілого, а
також інших негативних наслідків, але
не менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати.

Як роз'яснено у постанові Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (з наступними
змінами та доповненнями) спори про
відшкодування заподіяної фізичній
чи юридичній особі моральної
(немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема: коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції України або випливає з її
положень, у випадках, передбачених
статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим
законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди (наприклад, ст. 49
Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону
"Про авторське право і суміжні права"),
при порушенні зобов'язань, які
підпадають під дію Закону "Про захист
прав споживачів" чи інших законів,що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової ) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування
моральної шкоди регулюються
законодавчими актами, введеними в дію в
різні строки, необхідно в кожній справі
з'ясовувати характер правовідносин
сторін і встановлювати,якими правовими
нормами вони регулюються,чи допускає
відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин, коли набрав
чинності законодавчий акт, що визначає
умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках, та
коли були вчинені дії, якими заподіяно
моральну шкоду (п.5).

Пунктом 11 статті 2 "Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків", введених в дію 01
липня 1993 року Постановою Кабінету
Міністрів України № 472 від 23 червня 1993
року, передбачено, що розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 150 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" передбачено, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних), яких
зазнав позивач, характеру немайнових
втрат та з урахуванням інших обставин.

Згідно абзацу 2 пункту 3 розділу ХІ
Прикінцевих положень Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом, тобто до 01 квітня 2001 року,
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної та
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків.

Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", який набрав чинності 01
квітня 2001 року передбачено, що всі
питання які стосуються
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які призвели
до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві
розглядаються Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Тобто, підприємства, установи та
організації, які не відшкодували
матеріальної та моральної (немайнової)
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,
після набрання чинності Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", несуть
відповідальність перед потерпілими та
членами їх сімей лише в разі
заборгованості по даним виплатам.

В усіх інших випадках відповідальність
по соціальним виплатам перед
потерпілими та членами їх сімей несе
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України.

Суд першої інстанції на вимоги закону
не звернув уваги, не врахував чи може
відповідач - ПАТ "ДТЕК
Павлоградвугілля" відповідати за таким
позовом і чи є відповідач тією
зобов'язаною особою відповідно до норм
матеріального права, характеру спірних
правовідносин, на підставі яких ОСОБА_2
просить позов задовольнити; чи є
підстави для застосування вимог ст. 33
ЦПК України.

Разом з тим, враховуючи, що у справі
вимагається збирання або додаткова
перевірка чи оцінка доказів, обставини
справи встановлені судом не повно, не
уточнені позовні вимоги, апеляційний
суд позбавлений процесуальної
можливості притягнути Фонд до участі у
справі або направити справу на новий
судовий розгляд, а також враховуючи що
судом першої інстанції відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, то
колегія суддів вважає за необхідне
рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не
позбавлена можливості на звернення до
суду з відповідним позовом з
урахуванням ст. 83 ЦК України (1963 року) та
"Прикінцевих та Перехідних положень" ЦК
України, який набув сили з 01.01.2004 року,
де зазначено щодо цивільних відносин,
які виникли до набрання чинності цим
Кодексом, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обовєязків, що виникли або продовжують
існувати після набранням ним чинності

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Судді: