Єдиний унікальний номер 260/7755/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1462/2014
Головуючий в 1 інстанції Шестопалова
Доповідач Ларіна Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Зінов'євої
А.Г.

суддів Ларіної
Н.О., Азевича В.Б.

при секретарі
Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у
Ленінському районі м. Донецька на
рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 28 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Ленінському
районі м. Донецька про відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 28 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволено частково:
стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Ленінському
районі м. Донецька на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Зазначене рішення оскаржив відповідач,
в апеляційній скарзі просив рішення
суду першої інстанції скасувати,
ухвалити нове, яким позовні вимоги
залишити без задоволення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, зазначає, що ОСОБА_1 знаходиться
на обліку у Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві у зв'язку з встановленням
стійкої втрати працездатності у
розмірі 40 % з 23 червня 2004 року терміном
на 1 рік у зв'язку з професійним
захворюванням - хронічна
радикулопатія, з 22 червня 2005 року
позивачу зменшено відсоток втрати
професійної працездатності до 30 % з
переоглядом через 1 рік, з 23 червня 2006
року ОСОБА_1 підтверджено 30 % втрати
професійної працездатності ще на 1 рік,
а з 29 вересня 2007 року йому встановлено 25
% втрати професійної працездатності на
2 роки, з 18 жовтня 2010 року по теперішній
час втрата професійної працездатності
по хронічній радикулопатії, згідно
висновку МСЕК, зменшена до 20 %, 40 % за
сукупністю (профзахворювання 2008 року).
Страхові виплати позивачу призначені
відділенням виконавчої дирекції Фонду
у м. Вугледар з його середнього
заробітку перед складанням акту за
формою П-4, який станом на 11 червня 2004
року складав 1015 грн. 95 коп. Розмір
щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 на
теперішній час становить 1274 грн. 97 коп.
Крім того, він отримав одноразову
допомогу загальною сумою 50 780 грн.

Також зазначає, що на момент
встановлення стійкої втрати
працездатності ОСОБА_1 одержував
пенсію у зв'язку з професійним
захворюванням, на теперішній час
одержує пенсію за віком на пільгових
умовах. Відповідно до висновку МСЕК,
позивачу встановлено потребу у
медикаментозному та
санаторно-курортному лікуванні. За
весь період знаходження на обліку
ОСОБА_1 оплачено лікування на загальну
суму 24 383 грн. 54 коп. У 2010 році позивача
забезпечено путівкою до санаторію
„Гурзуфський" вартістю 9870 грн.

Крім того, вказує, що після звільнення з
шахти ім. Горького у 2005 році ОСОБА_1
періодично продовжував працювати на
роботах не пов'язаних з його
захворюванням, з останнього місця
роботи звільнився 12 серпня 2010 року.

На думку апелянта, позивачем не надано
письмових доказів, які б
підтверджували моральні страждання,
також відсутні докази, які б
підтверджували порядок розрахунку
розміру моральної шкоди. Зазначає, що з
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили витрату
працездатності" виключено норми щодо
обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання України виплачувати
грошову суму за моральну шкоду
потерпілому внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання. Вважає,
оскільки ОСОБА_1 отримав травму на
виробництві, то заподіяна йому шкода
випливає з трудових правовідносин і
повинна відшкодовуватися
роботодавцем, що не створив безпечних
умов праці.

Крім того, зазначає, що позивачем при
подачі позову порушено тримісячний
строк позовної давності, оскільки
позивачу довідкою МСЕК встановлено
втрату працездатності у 2004 році,
виплати позивачу зроблено у 2004 році, а
звернувся він до суду у 2013 році.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційного суду доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
її задовольнити,рішення суду скасувати
у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Позивач в судове засідання
апеляційного суду не з'явився, про дату,
час та місце слухання справи
повідомлений належним чином,
телефонограмою від 30 січня 2013 року, до
суду надіслав заяву з клопотання про
розгляд справи за його відсутністю,
тому на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
справу розглянуто за відсутністю
позивача.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
правильно визначив правовідносини, які
виникли між сторонами, надав їм
відповідну оцінку і обґрунтовано
частково задовольнив позовні вимоги.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах
з «Шахта ім. М. Горького» ВО
«Донецьквугілля», що підтверджується
трудовою книжкою (а.с. 22-24). Відповідно
до наказу № 580к від 01 жовтня 1982 року
його було прийнято на роботу гірничим
робочим підземним з повним робочим
днем у шахті. Наказом № 1007 від 29 вересня
1983 року ОСОБА_1 переведено гірничим
робочим очисного забою підземним з
повним робочим днем у шахті. За власним
бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП
України, наказом № 1205 від 11 жовтня 1991
року його було звільнено. Наказом № 585/к
від 05 червня 1995 року ОСОБА_1 знов
прийнято на «Шахту ім. М. Горького»
гірничим робочим очисного забою 5-го
розряду. Наказом № 150к від 25 серпня 2004
року переведено черговим
електрослюсарем з ремонту обладнання
поверхні на дільниці технологічного
комплексу. За власним бажанням,
відповідно до ст. 38 КЗпП України,
наказом № 98/к від 23 вересня 2005 року його
було звільнено.

Також судом першої інстанції з акту від
30 березня 2004 року обслідування
робочого місця гірничого робочого ГРОЗ
та санітарно-гігієнічної
характеристики умов праці ОСОБА_1
встановлено, що в умовах впливу
шкідливих факторів, важкої фізичної
праці та вимушеного положення тіла,
недосконалості засобів малої
механізації та їх недостатності при
виконанні трудомістких робіт позивач
пропрацював майже 18 років. Внаслідок
тривалої праці на шахті ОСОБА_1 отримав
виробниче захворювання: хронічна
вертеброгенна попереково-крижова
радикулопатія в стадії затихаючого
загострення з помірним больовим
м'язово-тонічним синдромом, що
встановлено актом розслідування
професійного захворювання за формою П-4
від 11 червня 2004 року (а.с. 8). Відповідно
до виписки з амбулаторної карти, ОСОБА_1
з 1995 року перебуває на диспансерному
обліку у невропатолога з приводу
зазначеного профзахворювання (а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи,
актом огляду у МСЕК № 033457 від 23 червня
2004 році позивачу ОСОБА_1 первинно з 23
січня 2004 року встановлено втрату
професійної працездатності 40 % за
професійним захворюванням - хронічна
вертеброгенна попереково-крижова
радикулопатія із переосвідченням 23
червня 2005 року та визначена потреба в
медикаментозному та санаторному
лікуванню.

Згідно довідки МСЕК серії ААА ОСОБА_1 03
лютого 2011 року встановлена втрата
професійної працездатності 40 %
безстроково, з яких 20 % втрати
професійної працездатності у зв'язку
із вказаним захворюванням, визначена
потреба в медикаментозному лікуванні,
група інвалідності не визначена (а.с. 6).

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
право на відшкодування моральної шкоди
у позивача виникло з 23 червня 2004 року,
причинний зв'язок між професійним
захворюванням та втратою
працездатності ОСОБА_1 підтверджено
документально медично-соціальної
експертною комісією. З наданих
позивачем документів (а.с. 10-21)
вбачається, що внаслідок ушкодження
ним здоров'я у зв'язку з виконанням
трудового обов'язку він був змушений
проходити лікування, приймати медичні
препарати, у зв'язку з чим змінився
образ його життя, що потребує від нього
додаткових зусиль для його
організації. Наведені докази свідчать
про те, що ушкодження здоров'я,
пов'язане з виконанням позивачем
трудових обов'язків, заподіює позивачу
фізичні і моральні страждання, обмежує
його можливість вести звичайний йому
спосіб життя, що, зокрема, встановлено
висновком МСЕК про встановлення
позивачу втрати професійної
працездатності.

З зазначеним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки в розглядаючи справу по суті,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що правовідносини, які
виникли між сторонами в зв'язку з
відшкодуванням моральної шкоди,
заподіяної внаслідок професійного
захворювання, регулюються Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 року (надалі Закон № 1105-XIV).

На період встановлення позивачу
стійкої втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням,
згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28
Закону № 1105-XIV, у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди.

Тобто суд обґрунтовано дійшов висновку
про те, що позивачу внаслідок цього
професійного захворювання заподіяна
моральна шкода, що полягає у душевних
стражданнях, які позивач поніс у
зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції
України та ст. 5 ЦК України, акт
цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

У зв'язку з чим, апеляційний суд не може
погодитися з доводами Фонду про
відсутність правових підстав для
відшкодування моральної шкоди,
оскільки страховий випадок стався до
набрання чинності нормативними актами,
на які посилається Фонд у апеляційній
скарзі (щодо зупинення виплати та
виключення норм про відшкодування
моральної шкоди).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу у зв'язку з отриманими на
виробництві травмами на підставі
висновку МСЕК від 23 червня 2004 року
позивачу вперше встановлена втрата
професійної працездатності, тому суд
обґрунтовано посилався на положення
ст. ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV та дійшов
висновку про наявність факту завдання
позивачу моральної шкоди внаслідок
професійного захворювання і стягнув на
її відшкодування з Фонду грошову
компенсацію.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
врахував стан здоров'я позивача, а саме,
що він на 40 % втратив професійну
працездатність у зв'язку з зазначеними
травмами на виробництві під час дії
норм Закону № 1105-XIV та визначив розмір
моральної шкоди в сумі 10 000 грн., тому
доводи апеляційної скарги позивача про
неврахування віку позивача та його
стану, апеляційний суд не сприймає до
уваги.

Виходячи з наведеного та враховуючи
конкретні обставини справи,
апеляційний суд вважає за можливе
погодитися з розміром моральної шкоди,
визначеної судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо
отримання позивачем одноразової
допомоги, пенсійних виплат,
медикаментозного лікування та
продовження трудової діяльності до
серпня 2010 року, апеляційний суд приймає
критично, оскільки отримання позивачем
зазначених виплат не позбавляє його
права отримання від відповідача виплат
по відшкодуванню моральної шкоди у
зв'язку із ушкодженням здоров'я.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення позивачем тримісячного
строку позовної давності, апеляційний
суд приймає критично, оскільки
відповідно до п.1 ч.1 ст. 268 ЦК України на
вимогу, що випливає із порушення
особистих немайнових прав позовна
давність не поширюється.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не обґрунтовані і не спростовують
висновків суду. При встановлені
зазначених фактів і постановленні
рішення судом першої інстанції не
порушено норм процесуального права та
правильно застосовано норми
матеріального права, тому підстави для
скасування рішення суду відсутні.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313-315
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Ленінському
районі м. Донецька відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 28 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: