Справа №478/2037/13-ц 25.03.2014 25.03.2014 25.03.2014
Провадження №22ц/784/839/14
Головуючий в першій інстанції Біцюк
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Буренкової К.О., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_3,

представника відповідача
Глазкова А.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_3

на рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 28 січня
2014 року по справі за позовом

ОСОБА_5

до

приватного підприємства «Агротех»
Казанківського району Миколаївської
області (далі - ПП «Агротех»)

про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

18 листопада 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ПП «Агротех» про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки.

Позивач зазначав, що 15 квітня 2003 року
між ним та ОСОБА_6 було укладено договір
оренди належної йому на праві
власності земельної ділянки, загальною
площею 9,73 га, що розташована на
території Веселобалківської сільської
ради Казанківського району
Миколаївської області. Вказаний
договір було укладено строком на 10
років.

Посилаючись на те, що між ними не було
досягнуто згоди з усіх істотних умов, а
саме договір не містить обов'язкових
додатків, зокрема: плану (схеми)
земельної ділянки, кадастрового плану
земельної ділянки з відображенням
обмежень та встановлених сервітутів,
акту визначення меж в натурі, акту
приймання-передачі об'єкта оренди, що є
порушенням ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», просив визнати договір
недійсним. Крім того, позивач зазначив,
що договір не містить інформації про
об'єкт оренду - її площу та якісну
характеристику, кадастрового номеру
земельної ділянки та вказаний договір
є недійсним оскільки на час його
підписання ПП «Агротех» не існувало.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 28 січня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі. На
думку апелянта, рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача та представника
відповідача, дослідивши надані докази
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивачу на праві
приватної власності належить земельна
ділянка площею 9,73 гектарів, яка
розташована на території
Веселобалківської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області, переданої йому для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва (а.с. 10). За договором оренди
земельної ділянки, укладеного між
позивачем та ОСОБА_6 15 квітня 2003 року
строком на 10 років, відповідач
зобов'язаний сплачувати позивачу
орендну плату двічі на рік - 30% до 01
жовтня поточного року, 70% до 01 березня
наступного року та становить 1,5% від
вартості земельної ділянки, але не
менше від розміру, встановленого
чинним законодавством в грошовій
формі. Отримання орендної плати за цим
договором позивачем не оспорювалося.

17 березня 2007 року між позивачем та
ПП «Агротех» була укладена додаткова
угода до вказаного договору оренди
земельної ділянки, яка не була
зареєстрована у встановленому законом
порядку, але позивач не заперечував
проти її підписання саме з ПП
«Агротех».

Спірний договір оренди землі 26
лютого 2007 року був зареєстрований
Миколаївською регіональною філією
Центру державного земельного кадастру
і виконується сторонами до
теперішнього часу.

Правовідносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України та Законом України «Про оренду
землі» в редакції, чинними на час
укладання договору оренди землі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчиняться у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст. 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Статтею 93 Земельного кодексу України
передбачено, що право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

На час укладання спірного договору
оренди землі умови договору оренди
були визначені ч. 2 ст. 14 Закону України
№ 161 - ХІУ «Про оренду землі» від 06
жовтня 1998 року в редакції від 01 січня 2003
року (далі - Закон). Положенням ч. 2 ст. 14
Закону були визначені істотні умови
договору оренди землі:

- об'єкт оренди (місце розташування
та розмір земельної ділянки);

- термін дії договору;

- орендна плата (розмір,
індексація, форми платежу, терміни та
порядок внесення і перегляду);

- цільове призначення, умови
використання і збереження якості
землі;

- умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження і обтяження
щодо використання земельної ділянки;

- сторона (орендодавець чи
орендар), яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини;

- відповідальність сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, а також
порушення вимог статей 4 - 7, 9, 13, 15 цього
закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що
оспорюваний договір оренди земельної
ділянки та додаткова угода до нього,
укладені у письмовій формі, основний
договір пройшов відповідну державну
реєстрацію, позивач мав необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення позивача було
спрямоване на укладення договору
оренди.

Крім того, до договору оренди земельної
ділянки додано копію державного акту,
при складанні, видачі та реєстрації
якого було складено відповідні план та
схема земельної ділянки, кадастровий
план з відображенням обмежень
(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів (а.с.
10).

Також, зі змісту спірного договору
вбачається зазначення істотних умов
договору, зокрема об'єкт оренди (п. п. 1.1);
термін дії договору (п. п. 1.2); орендна
плата (п. 2); цільове призначення, умови
використання і збереження якості землі
(п. п. 1.2; 3.4.2; 3.4.3); умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві (п. 7.3);
існуючі обмеження і обтяження щодо
використання земельної ділянки (п. 1.4;
3.2.1); відповідальність сторін (п. 4).;
визначено план (схема) земельної
ділянки.

Наведене свідчить про те, що між
позивачем та відповідачем при
укладенні договору оренди земельної
ділянки погоджено всі зазначені
істотні умови, які були передбачені
Законом, який був чинним на час
укладання цього договору.

Проте, у спірному договорі відсутня
істотна умова щодо визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини.

Але, позивачем не зазначено та,
відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
не надано відповідних доказів про те,
які права та охоронювані законом його
інтереси порушені внаслідок не
зазначення в договорі вказаної
істотної умови. Крім того, при розгляді
справи не було встановлено факту
такого порушення, а формальне
порушення закону, є правовою підставою
для відмови в задоволенні позовних
вимог.

Така правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-94 цс 13, яка,
відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень та для
всіх судів України.

За такого, суд прийшов до
правильного висновку, що договір
оренди містить всі істотні умови, які
були узгоджені його сторонами,
укладений договір у встановленій
законом формі, а тому відсутні підстави
для визнання договору оренди недійсним
з цих підстав.

Також правильний висновок суду щодо
відсутності правових підстав для
визнання договору оренди землі
недійсним з підстав укладання цього
договору засновником ПП «Агротех» -
ОСОБА_6 до державної реєстрації цього
підприємства.

Так, відповідно до положень ст. 113
Господарського кодексу України (а
редакції від 16 січня 2003 року) приватне
підприємство є суб'єктом
господарювання. Порядок організації та
діяльності приватних підприємств
визначається цим Кодексом та іншими
законами.

Згідно ст. 135 Господарського кодексу
України, власник майна має право
здійснювати господарську діяльність в
організаційно-правових формах
господарювання, не забороненим
законом.

Тобто, ОСОБА_6, як власник майна і
засновник ПП «Агротех» мав право
укладати, як орендар, спірний договір
оренди землі, який в подальшому був
визнаний ПП «Агротех», як юридичною
особою для здійснення господарської
діяльності.

Крім того, ПП «Агротех» був визнаний в
якості орендаря і позивачем, який уклав
додаткову угоду до договору оренди
землі саме з ПП «Агротех».

Таким чином, докази, наявні в
матеріалах справи, свідчать про
виникнення у ПП «Агротех» права
користування спірною земельною
ділянкою на відповідній правовій
підставі.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що договір оренди на час його
реєстрації був нечинним, так як договір
набирає чинності після його реєстрації
є безпідставними.

Так, на час виникнення спірних
правовідносин (підписання договору та
його державної реєстрації) був чинним
Порядок державної реєстрації
договорів оренди землі, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 грудня 1998 року № 2073 (далі -
Порядок). Зазначеним Порядком
передбачено, що державна реєстрація
договорів оренди земельної ділянки є
певною процедурою, яка займає
визначений проміжок часу. Тобто,
підписання договору оренди та його
державна реєстрація можуть не
збігатися в часі.

Державна реєстрація договору оренди
землі є тільки підтвердженням того, що
державою визнається факт
волевиявлення сторін, який мав місце на
час підписання договору оренди, та у
зв'язку з яким виникає або припиняється
право оренди земельної ділянки.

Безпідставними також є посилання в
апеляційній скарзі і на те, що ОСОБА_6
фактично передав спірну земельну
ділянку в суборенду, так як зазначеною
обставиною позивач не обґрунтовував
свої вимоги та вона не була предметом
розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, що
рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права не заслуговують на увагу та
спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Казанківського районного суду
Миколаївської області від 28 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий Судді