Єдиний унікальний № 371/2088/13-ц
21 березня 2014 року м.
Миронівка № 371/ 2088 / 13-ц
Миронівський районний суд Київської
головуючого судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
позивач звернулась до суду з вказаним
позовом, обґрунтовуючи заявлені вимоги
тим, що за договором купівлі - продажу
земельної ділянки від 18 серпня 2006 року
придбала у відповідача земельну
ділянку площею 1706 квадратних метрів,
яка розташована на території АДРЕСА_1,
цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд. Купівлю - продаж вчинено за
під час укладання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
запевнила, що вона являється єдиним
власником вказаної земельної ділянки,
прав щодо неї у третіх осіб немає.
06 серпня 2013 року колегією суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області
прийнято рішення, яким визнано
недійсним укладений нею договір
купівлі-продажу вказаної земельної
ділянки. Відповідач вказане судове
рішення не оскаржувала, відповідно
погодилась з тим, що не мала правових
підстав продавати земельну ділянку,
право на яку набула з порушенням норм
чинного законодавства.

Відповідач як продавець зобов'язана
була попередити її про права третіх
осіб на товар, що продається. Фактично
вона сплатила кошти за товар, який був
вилучений за рішенням суду, а тому
відповідно до положень ст. 661 ЦК України
відповідач повинна відшкодувати
завдані збитки у виді коштів, сплачених
за договором в сумі 53415,00 грн.

Будучи добросовісним покупцем
земельної ділянки, вона втратила товар,
який придбавала за договором, та
сплачені за товар кошти, з вини
відповідача змушена протягом 4-х років
відстоювати своє право на придбану
земельну ділянку в судах, що завдало їй
моральної шкоди. Вона була принижена,
зазнала душевних страждань. Просила
стягнути з відповідача 25000 гривень
моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач
підтримала заявлені вимоги, в їх
обґрунтування послалася на обставини,
викладені у поданій до суду заяві.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, про день та час слухання
справи повідомлялася за
зареєстрованим в установленому
порядку місцем проживання, причини
неявки суду не відомі.

Зважаючи на ті обставини, що будучи
належним чином повідомленою про
розгляд справи, відповідач повторно не
з'явилася до суду, доказів поважності
причини неявки в судове засідання не
надала, враховуючи правила ст.ст. 157, 169
ЦПК України, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для відкладення
розгляду справи та можливість
вирішення справи у відсутності
відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
дослідивши надані нею документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, прийшов до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню.

Позивач обґрунтувала заявлений позов
нормами статей 659 та 661 ЦК України. Таку
кваліфікацію спірних правовідносин
суд вважає невірною та визначає, що на
спірні правовідносини поширюється
стаття 216 ЦК України.

Згідно положень ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони 18 серпня 2006 року уклали договір
купівлі - продажу земельної
ділянки, за яким позивач придбала у
відповідача земельну ділянку площею 1706
квадратних метрів, яка розташована на
території АДРЕСА_1 та має цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.
Купівлю - продаж вчинено за кошти в сумі
53415,00 гривень. Договір посвідчено
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу та
зареєстровано в реєстрі за № 7828.

Рішенням колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 06 серпня 2013 року
укладений сторонами 18 серпня 2006 року
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, розташованої по АДРЕСА_1
визнано недійсним. Рішення набрало
чинності з моменту проголошення.

При розгляді справи було встановлено,
що відповідач набула права власності
на земельну ділянку, розташовану по
АДРЕСА_1 з порушенням чинного
законодавства.

Зазначені обставини підтверджуються
рішенням колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 06 серпня 2013 року,
яке набрало чинності з моменту
проголошення.

Вказані встановлені обставини є
обов'язковими для суду відповідно до
положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
якою передбачено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Сторони виконали умови недійсного
правочину, зокрема, була проведена
оплата за проданий товар. Згідно
пунктів 3 і 4 укладеного сторонами
договору купівлю - продаж земельної
ділянки вчинено за кошти в сумі 53415,00
гривень, які відповідач отримала від
позивача до підписання договору,
відповідач як продавець земельної
ділянки підтвердила факт проведення
розрахунку за товар, що став предметом
договору купівлі-продажу.

Вчинення таких дій за нікчемним
правочином або правочином, визнаним
судом недійсним, не має під собою
правової підстави, а відтак набуло
ознак неправомірності. Тому за
недійсним правочином кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні в
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Вказані встановлені обставини та
наведені правові норми свідчать про
обґрунтованість вимог позивача про
відшкодування коштів, сплачених нею за
договором, визнаним судом недійсним.

Двостороння реституція є загальним
наслідком недійсності правочину, який
настає незалежно від наявності вини
сторін правочину в тому, що правочин є
недійсним. У тих випадках, коли
визнанню правочину недійсним сприяла
вина однієї із сторін, двостороння
реституція може супроводжуватися
додатковими негативними наслідками
для винної сторони.

Частиною 2 ст. 216 ЦК України передбачено,
що в разі, якщо у зв'язку із вчиненням
недійсного правочину другій стороні
або третій особі завдано збитків та
моральної шкоди, вони підлягають
відшкодуванню винною стороною.

Відшкодування збитків та моральної
шкоди, завданої у зв'язку із вчиненням
недійсного правочину, здійснюється
винною стороною за загальними
правилами, встановленими для
зобов'язань, що виникають із факту
заподіяння шкоди.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Цивільно-правова відповідальність,
передбачена ч. 2 ст. 216 ЦК України, не
настає за відсутності складу
правопорушення.

Позивач не довела суду ті обставини, що
визнанню правочину недійсним сприяла
вина відповідача як сторони договору
купівлі-продажу, а тому підстави для
відшкодування моральної шкоди
відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вказане правило, з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сплачений судовий
збір у сумі 534 гривні 15 копійок.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 22, 23,
216, ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 15,
57- 60, 64, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 294, 296 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 53415
гривень матеріальної шкоди та 534 гривні
15 копійок понесених судових витрат,
всього 53949 гривень 15 копійок.

Решту вимог залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Миронівський районний суд
Київської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя підпис
Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя
Л.О. Капшук