Номер провадження 22-ц/775/3128/2014
Головуючий в 1 інстанції Леонов О.С.
Доповідач Ларіна Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Зінов'євої А.Г.

суддів
Ларіної Н.О., Азевича В.Б.

при секретарі
Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у
Кіровському районі м. Донецька на
рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 13 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Кіровському
районі м. Донецька про визнання дій
неправомірними та стягнення моральної
шкоди, заподіяної в результаті
ушкодження здоров'я на виробництві, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 13 грудня 2013 року позовні
вимоги задоволено частково: стягнуто з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровському
районі м. Донецька на користь ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди 10 500 грн.;
у задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Зазначене рішення оскаржив відповідач,
в апеляційній скарзі просив рішення
суду першої інстанції скасувати,
оскільки воно не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, зазначає, що Законом України
„Про внесення змін до Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", що набрав чинності 30
березня 2007 року, виключено ч. 3 ст. 34, яка
передбачала право потерпілого на
відшкодування моральної шкоди,
Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 08 жовтня 2008 року зазначені
зміни визнав такими, що відповідають
Конституції України, оскільки цим
громадянам надано право
відшкодовувати моральну шкоду за
рахунок власника або уповноваженого
ним органу (роботодавця). Крім того, у
пп. 7 п. 3 прикінцевих положень Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності"
передбачено, що відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01 січня 2008 року.
Вказує, що законодавством передбачено
перелік послуг та виплат, які
здійснюються Фондом, і у разі настання
страхового випадку Фонд їх виплачує
застрахованому чи особам, які мають
право на це, зазначені положення не
містять норм, які визначають або
регулюють процедуру відшкодування
шкоди застрахованим особам в разі
настання страхового випадку, який не
передбачений чинним законодавством.
Закон не визначає порядок надання,
умови та обчислення розміру страхових
виплат на відшкодування моральної
шкоди, заподіяної умовами виробництва,
встановлення судом такого обов'язку
надає можливість особам вимагати від
Фонду виплат, розмір яких може довільно
встановлюватися потерпілим, та таке
рішення не врегульовує процедури
такого відшкодування. Зазначає, що
прибуткова частина бюджету Фонду
формулюється у розрахунку лише за
видатки, передбачені законодавством,
тому ухвалення економічно
необґрунтованого рішення практично
унеможливлює здійснення Фондом
страхових виплат, які встановлені
Законом і є обов'язковими, та може
призвести до розбалансування бюджету
Фонду. Фонд, у зв'язку з тим, що бюджетом
на 2014 рік не встановлено такого пункту
як виплати на відшкодування моральної
шкоди, не має можливості виплатити
додаткові грошові кошти постраждалим
за заподіяння їм моральних страждань.

Вважає, що саме підприємство, на якому
працював позивач і є заподіювачем
шкоди, у тому числі і моральної, тобто
дії або бездіяльність роботодавця,
який не виконував вимоги охорони праці
призвели до того, що позивач отримав
ушкодження здоров'я, а як слідство і
втрату професійної працездатності, і
можливі моральні страждання.
Враховуючи викладене, апелянт не є
належним відповідачем, тому суд першої
інстанції повинен був визнати
відповідачем підприємство, на якому
позивачу була завдана шкода і яке винно
у її завданні.

Крім того, на думку апелянта, суд
ухвалив рішення на підставі обставин,
які не були доведені, повно і всебічно
з'ясовані у судовому засіданні, а саме,
вважає, що позивачем не доведений факт
заподіяння моральної шкоди, його
характер, причинний зв'язок між
професійним захворюванням та
моральною шкодою, а також розмір
моральної шкоди. Відповідно до
первинного висновку МСЕК, при огляді
ОСОБА_1 факт заподіяння моральної шкоди
у зв'язку з отриманням професійного
захворювання не встановлений, також
відсутні медичні дані про перенесені
стресові, депресивні й інші негативні
прояви в стані здоров'я, на час огляду
змін у психоемоційному стані не
виявлено, а первинна медико-соціальна
комісія, проаналізувавши стан здоров'я
позивача не визначила потребу у
додаткових видах допомоги, що при
дійсно тяжких випадках
профзахворювання обов'язково
вказується у виписках з акту огляду
МСЕК.

Зазначає, що позивач отримує від
відповідача всі належні страхові
виплати з 06 грудня 2005 року.

Також вказує, що доведення факту
заподіяння моральної шкоди позивачу
можливе на підставі доказів, до яких
належить і висновок експертизи, про що
апелянтом було заявлено відповідне
клопотання, у задоволенні якого
безпідставно та необґрунтовано було
відмовлено судом.

Представник апелянта в судовому
зсіданні апеляційного суду доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
її задовольнити, рішення суду
скасувати, постановити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог у
повному обсязі.

Представник позивач в судовому
засіданні апеляційного суду доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
її відхилити, рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Згідно ст. 308 ч. 1 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу по суті, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що правовідносини, які виникли між
сторонами в зв'язку з відшкодуванням
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
ушкодженням здоров'я на виробництві,
регулюються Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
(надалі Закон № 1105-XIV від 23 вересня 1999
року).

На період встановлення позивачу
стійкої втрати працездатності за
професійним захворюванням, згідно з п.
п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 Закону №
1105-XIV від 23 вересня 1999 року у разі
настання страхового випадку Фонд
соціального страхування у
встановленому законодавством порядку
зобов'язаний виплатити потерпілому
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння йому цієї
шкоди. З наведеного апеляційний суд
приймає критично доводи апеляційної
скарги щодо відсутності правових
підстав для стягнення з відповідача на
користь позивача сум на відшкодування
моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 з 08 серпня 1991 року працював на ВП
„Шахта ім. О.О. Скочинського" ДП „ДВЕК",
з повним робочим днем в шахті, у
шкідливих та небезпечних умовах.

15 листопада 2005 року позивача було
звільнено з роботи згідно п. 2 ст. 40 КЗпП
України за станом здоров'я (а.с. 11).

Згідно довідки Донецького
міжрайонного МСЕК № 2 серії ДОН-04 № 056242
від 14 грудня 2005 року та серії ДОН-05 №
211074 від 14 грудня 2005 року, ОСОБА_1
встановлено 35 % втрати професійної
працездатності з 06 грудня 2005 року
безстроково, встановлена 3 група
інвалідності безстроково внаслідок
профзахворювання та визначена потреба
у додаткових видах допомоги, такі як
медикаментозне та санітарно-курортне
лікування (а.с. 7-8).

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків (професійним
захворюванням) позивачу завдана
моральна шкода, відшкодувати яку
зобов'язаний відповідач.

Місцевий суд обґрунтовано дійшов
висновку про те, що позивачу внаслідок
отримання професійного захворювання
заподіяна моральна шкода, яка полягає у
душевних стражданнях, які позивач
отримав у зв'язку з ушкодженням
здоров'я.

Даний висновок відповідає положенням
ст. 23 ЦК України та рішенню
Конституційного Суду України від 27
січня 2004 року №1-9 рп/2004 згідно з яким,
моральна шкода потерпілого від
нещасного випадку на виробництві чи
професійного захворювання полягає,
зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, які він поніс у
зв'язку з отриманням професійного
захворювання. Як наслідок, моральна
шкода, заподіяна умовами виробництва,
спричинює порушення таких особистих
немайнових прав, як право на життя,
право на охорону здоров'я тощо.

Виходячи з викладеного, не
заслуговують на увагу доводи Фонду
стосовно того, що позивач не надав
доказів завдання йому ушкодженням
здоров'я моральної шкоди, зокрема не
надав суду медичного висновку на
підтвердження цього факту, оскільки
також не відповідають вимогам п.3 ст.34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», згідно з яким
моральна (немайнова) шкода
відшкодовується потерпілому за його
заявою з викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів лише у тому випадку, коли
потерпілому не була спричинена втрата
професійної працездатності.

Апеляційний суд не може погодитися з
доводами Фонду про відсутність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди, оскільки страховий
випадок стався до набрання чинності
нормативними актами, на які
посилається Фонд у апеляційній скарзі
(щодо зупинення виплати та виключення
норм про відшкодування моральної
шкоди), тому що відповідно до ст. 58 ч. 1
Конституції України та ст. 5 ЦК України,
акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

За змістом ст.ст. 1, 21, 28, 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», які
діяли на час виниклих правовідносин, на
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
покладено обов'язок відшкодовувати
застрахованим особам моральну шкоду
за наявності факту заподіяння йому
цієї шкоди. Зазначені норми не містять
яких-небудь інших додаткових умов щодо
відшкодування моральної шкоди. Доводи
апеляційної скарги про відсутність
наявності факту заподіяння позивачу
моральної шкоди спростовуються
матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем отримане професійне
захворювання, встановлене висновком
МСЕК від 14 грудня 2005 року, за яким
позивачу вперше встановлено 35% втрати
професійної працездатності, третя
група інвалідності.

В зв'язку з чим, суд обґрунтовано
посилався на положення ст. ст. 21, 28, 34
Закону № 1105-XIV та дійшов висновку про
наявність факту завдання позивачу
моральної шкоди внаслідок виробничої
травми та стягнув з відповідача на її
відшкодування грошову компенсацію.

Доводи апеляційної скарги про те, що
роботодавець не забезпечив належні
умови праці позивачу, тому сам він
повинен нести відповідальність за
моральну шкоду наслідок трудового
каліцтва, не ґрунтуються на законі.

Визначаючи розмір грошового
відшкодувався моральної шкоди з Фонду,
суд урахував, що професійним
захворюванням позивачу завданий
фізичний біль, він не може вести
звичайний спосіб життя, що призвело до
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагає від нього додаткових
зусиль для організації свого життя й з
дотриманням вимог ч.3 ст.34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» а
саме, що позивач на 35% втратив
професійну працездатність та
враховуючи стан здоров'я позивача,
вимоги розумності і справедливості
стягнув компенсацію у розмірі 10 500 грн.
та навів в рішенні відповідні мотиви
стягнення мольної шкоди саме такого
розміру.

Доводи апеляційної скарги щодо
виплатою Фондом передбачених законом
виплат, апеляційний суд приймає
критично, оскільки проведення таких
виплат як і визначення розміру таких
виплат у поточному бюджетному
законодавстві не позбавляє
відповідача обов'язку виплати
зазначених сум на відшкодування
моральної шкоди за судовим рішенням.

Виходячи з наведеного та враховуючи
конкретні обставини справи,
апеляційний суд вважає за можливе
погодитися з вказаним розміром
компенсації моральної шкоди.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального або процесуально права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Кіровському
районі м. Донецька відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 13 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: