Єдиний унікальний номер 257/1355/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/3294/2014
Головуючий в 1 інстанції Лях М.Ю.
Доповідач Зайцева С.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого - судді Маширо О.П.,

суддів: Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у
Київському районі м. Донецька на
рішення Київського районного суду м.
Донецька від 27 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька про стягнення
моральної шкоди, завданої внаслідок
професійного захворювання,

В С
Т А Н О В И В:

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 27 лютого 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково, на користь
позивача з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька стягнуто на
відшкодування моральної шкоди 9 000 грн.

На дане рішення відділення виконавчої
дирекції Фонду подало апеляційну
скаргу.

Відповідач в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду, та
ухвалити нове - про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального і матеріального права.

При цьому відповідач посилається на те,
що відповідно до Закону України від
23.02.2007 р. № 717 - V «Про внесення змін до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» виключені норми, що
передбачають відшкодування Фондом
моральної шкоди. У зв'язку з чим,
відповідальність повинно нести
підприємство, а правові підстави для
стягнення з Фонду моральної шкоди
відсутні.

Зазначає, що для встановлення факту
заподіяння моральної шкоди необхідний
висновок відповідної МСЕК. На думку
відповідача, позивач не довів факту
завдання йому моральної шкоди.

Представник відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька, що діє за
довіреністю Русін В.С. , у судовому
засіданні апеляційного суду підтримав
доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник у судове
засідання апеляційного суду не
з'явилися , повідомлені про час та
місце розгляду справи шляхом отримання
25 березня 2014 року телефонограм
,зареєстрованих в журналі телефонограм
№ 1 за №№ 145,146 (а.с.50-51). Відповідно ч.2
ст.305 ЦПК України неявка сторін або
інших осіб,які беруть участь у
справі,належним чином повідомлених про
час і місце розгляду справи ,не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу по суті, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що правовідносини, які виникли між
сторонами в зв'язку з відшкодуванням
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
професійного захворювання,
регулюються Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999р.
(надалі Закон № 1105-XIV ) .

Судом першої інстанції по справі
встановлено, що ОСОБА_1 перебував у
трудових відносинах з ПАТ «Шахта ім.
А.Ф. Засядько» з 25 жовтня 1982 року по 29
жовтня 2002 року, працював у якості
гірника з ремонту гірничих виробок
підземний по 2 розряду з повним робочим
днем під землею, звільнений за ст. 38
КЗпП України, у зв'язку з переходом на
пенсію (а.с. 18-19).

Під час роботи на шахті позивач
захворів на професійне захворювання :
хронічна вертеброгенна попереково -
крижова радикулопатія в стадії
згасаючого загострення з помірним
лівостороннім корінцевим больовим
синдромом (а.с. 5-17).

Відповідно до акту № 119 розслідування
хронічного професійного захворювання
від 11 жовтня 2002 року (а.с. 20) причина
професійного захворювання ОСОБА_1 є
недосконалість технологічного
процесу. Низька ефективність засобів
пилоподавлення і індивідуальних
засобів для захисту органів дихання
від пилу.

Згідно МСЕК від 29 жовтня 2002 року
позивачу з 29 жовтня 2002 року
безстроково встановлена 3 група
інвалідності у зв'язку з
профзахворюванням та визначена
ступінь втрати професійної
працездатності 30%, протипоказана
робота в підземних умовах в контакті з
пилом, газами, в несприятливих
метеоумовах, важка фізична праця (а.с. 4).

Внаслідок професійного захворювання
пошкоджено здоров'я позивача, чим
завдано моральну шкоду, яка обумовлена
моральними та фізичними стражданнями з
приводу пошкодження здоров'я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя. Викладене є
підставою для відшкодування
позивачеві моральної шкоди
відповідачем у відповідності зі ст. 21
Закону «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

На період встановлення позивачу
стійкої втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням,
згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28
Закону № 1105-XIV, у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди.

Тобто суд обґрунтовано дійшов висновку
про те, що позивачу внаслідок
професійного захворювання заподіяна
моральна шкода, що полягає у душевних
стражданнях, які позивач поніс у
зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції
України та ст. 5 ЦК України, акт
цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

У зв'язку з чим, апеляційний суд не може
погодитися з доводами Фонду про
відсутність правових підстав для
відшкодування моральної шкоди,
оскільки страховий випадок стався до
набрання чинності нормативними актами,
на які посилається Фонд у апеляційній
скарзі (щодо зупинення виплати та
виключення норм про відшкодування
моральної шкоди).

Доводи щодо недоведеності позову у
зв'язку з відсутністю медичного
висновку про завдання позивачу
моральної шкоди не ґрунтуються на
вимогах ст. 57 ЦПК України, тому
апеляційний суд не може прийняти їх до
уваги.

Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», затвердженим
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 22 листопада 1995 року № 212, на
який посилається відповідач, на
медико-соціальні експертні комісії
дійсно покладено обов'язки
встановлення факту спричинення
моральної шкоди.

Такий обов'язок випливав з вимог ч. 3 ст.
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», яким до 20 березня 2007
року було передбачено, що моральна
шкода, заподіяна умовами виробництва,
яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування за заявою потерпілого з
викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 р. по справі №
1-9/2004 (справа про відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування) положення частини 3 статті
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» треба розуміти як
визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди, заподіяної
умовами виробництва, в окремому
випадку - лише у разі відсутності
втрати потерпілим професійної
працездатності.

В п. 4.1 рішення Конституційного Суду
України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 зазначено,
що моральна шкода потерпілого від
нещасного випадку на виробництві чи
професійного захворювання полягає,
зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає у
зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Як наслідок,
моральна шкода, заподіяна умовами
виробництва, спричинює порушення таких
особистих немайнових прав, як право на
життя, право на охорону здоров'я тощо.

За змістом ст.40 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі
настання стійкої втрати
працездатності, у тому числі виплати за
моральну шкоду, виникає в особи з дня
встановлення висновком МСЕК їй такої
стійкої втрати працездатності вперше.

При визначені розміру відшкодування
моральної шкоди суд приймає до уваги,
що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного
Закону ( в редакції від 23 вересня 1999
року) сума страхової виплати за
моральну шкоду не може перевищувати
двохсот розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої на день
виплати, незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу у зв'язку з професійним
захворюванням на підставі висновку
МСЕК від 29 жовтня 2002 року вперше
встановлена втрата професійної
працездатності,третя група
інвалідності, тому суд обґрунтовано
посилався на положення ст. ст. 21, 28, 34
Закону № 1105-XIV та дійшов висновку про
наявність факту завдання позивачу
моральної шкоди внаслідок
професійного захворювання і стягнув
на їх відшкодування з Фонду грошову
компенсацію.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
врахував стан здоров'я позивача, а саме,
що він на 30 % втратив професійну
працездатність у зв'язку з професійним
захворюванням під час дії норм Закону
№ 1105-XIV та визначив розмір моральної
шкоди в сумі 9 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір
моральної шкоди, визначений судом
першої інстанції, є розумним, виваженим
та справедливим. Виходячи з наведеного
та враховуючи конкретні обставини
справи, апеляційний суд вважає за
можливе погодитися з розміром
моральної шкоди, визначеної судом
першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
відповідача не обґрунтовані і не
спростовують висновків суду.

Усі доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження у суді, на
правильність висновків суду вони не
впливають, апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів,
внаслідок чого підстав для задоволення
апеляційної скарги і скасування
судового рішення немає.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307,308,315 ЦПК України,
апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Київському
районі м. Донецька - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 27 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий :

Судді: