КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа
№552/8801/13-ц
Провадження № 2/552/238/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.04.2014 року Київський районний суд м.
Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Коломієць А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтава
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Комунального підприємства «
Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради,
Управління комунальним майном м.
Полтави виконкому Полтавської міської
ради про визнання постійного місця
проживання, визнання членом сім'ї
наймача, зобов'язання відкрити
особовий рахунок та укласти договір
найму житлового приміщення та за
зустрічною позовною заявою
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1
в її інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення,-

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2013 року позивачі
звернулися до Київського районного
суду м.Полтави з позовною заявою про
визнання їхнього постійного місця
проживання, зобов'язання відкрити
особовий рахунок та укласти договір
найму житлового приміщення. Посилались
на те, що у 1969 році матері позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_4, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, надана у користування
жила кімната АДРЕСА_2 під нову
забудову. З 13 серпня 1969 року ОСОБА_4
була постійно прописана за вказаною
адресою, що підтверджується письмовим
доказом: пояснювальною запискою
начальника ГЖЕД №6 ОСОБА_5 на ім'я
начальника ГЖКУ за вих. № 6-04/1159 від 07.08.09
року. ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 і
її матір'ю згідно із свідоцтвом про
народження є ОСОБА_4 Нею був
зареєстрований шлюб з ОСОБА_6 та її
прізвище змінено на прізвище чоловіка.
Вона була постійно прописана з моменту
народження за спірною адресою, а з
01.04.1992 року зареєстрована за постійним
місцем проживання у кімнатах
НОМЕР_1-НОМЕР_2. Відповідно до рішення
Виконавчого комітету Київської
районної у м.Полтаві ради № 417 від 26.08.03
року «Про надання адрес» об'єднаним
кімнатам НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 загальною
житловою площею 41.1 кв.м. у житловому
будинку по АДРЕСА_1 в якій мешкає сім'я
ОСОБА_4, був наданий № НОМЕР_2. 06 квітня
2005 року шлюб між нею та ОСОБА_6
розірваний. ОСОБА_3 народився
ІНФОРМАЦІЯ_3 і з моменту народження був
постійно зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з
домової книги від 16.11.2012 року. ОСОБА_2,
народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та з 03.04.2007 року
також був зареєстрований за постійним
місцем проживання за вказаною адресою,
що також підтверджується витягом з
домової книги про склад сім'ї та
реєстрацію. Балансоутримувачем
житлового будинку АДРЕСА_3, який
ліквідований, але його
правонаступником є КП «ЖЕО №2»
Полтавської міської рай пояснювальній
записці за № 6-04/1159 від 07.08.2009 року
начальник ГЖЕД №6 м.Полтави визнав, що
ОСОБА_4 заселена у кімнату НОМЕР_1 в 1969
році та була там постійно прописана.
Тобто, цей факт доказуванню не
підлягає, як і те, що у 1970 році згідно
листа міського житлового управління
№499 від 15.04.70 року їй була виділена
квартира АДРЕСА_1. Рішенням Київської
районної у м.Полтаві ради №

303 від 14.07.2009 року відмінене рішення № 417
про надання об'єднаним кімнатам НОМЕР_1
і № НОМЕР_2 житловою площею 41.1 кв.м. №
НОМЕР_2, це змінило тільки нумерацію
кімнат, але вони як і раніше, постійно
проживали у спірному житлі за
вказаною адресою. Рішенням Виконавчого
комітету Полтавської міської ради
народних депутатів № 364 від 14.07.1982 року
«Про покращення житлових умов
мешканців житлового будинку по
АДРЕСА_1», житлове управління у
встановленому порядку повинно було
протягом 1982 року провести відселення
сімей, які самовільно зайняли квартири
маневрового фонду в будинку, але до
вказаної категорії осіб вони не
відносяться. Виходячи з п.2 вказаного
рішення житлове управління зобов'язане
покращити житлові умови проживаючим
мешканцям цього будинку, що
перебувають на квартирному обліку та
звільнені квартири передати
міськжитлоуправлінню під маневрений
фонд. Але їм житлові умови не
покращили і таким чином, виходячи з
змісту наведеного рішення, квартири
НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 не передавалися до
маневреного фонду. Жилі кімнати НОМЕР_1
та № НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1 є для них
єдиним житлом, іншого на умовах
договору найму або на праві приватної
власності в них немає. Згідно з
рішенням Київського районного суду
м.Полтави від 07.12.2010 року по цивільній
справі № 2-945/10 ГЖЕД № 6 м.Полтави
(правонаступник КП «ЖЕО № 2»
Полтавської міської ради) відмовлено у
виселенні їх із спірних кімнат. Оплата
за користування житлом проводиться
регулярно з 1969 року та з ними укладений
договір № 061505 на надання послуг в
утриманні будинків і споруд та
прибудинкової території, який
укладається задається з споживачем, що
є власником житлового будинку. Кімнати
НОМЕР_1-НОМЕР_2 не відносяться до
маневреного фонду, який не підлягає
приватизації згідно ст. 132-2 ЖК України,
підтверджує у своїх листах
балансоутримувач ГЖЕД №6 м.Полтави.
Просили, визнати за ними постійним
місцем проживання житлові кімнати
НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, загальною площею 41.1
кв.м., що знаходяться у житловому
будинку за адресою АДРЕСА_1. Зобов'язати
відповідачів КП «ЖЕО №2» укласти з ними
договір найму житла у кім. НОМЕР_1 та №
НОМЕР_2, загальною житловою площею 41.1
кв.м., що знаходиться у житловому
будинку за адресою: АДРЕСА_1 та
переоформити на ОСОБА_1 особові рахунки
на житлові кімнати НОМЕР_1 та № НОМЕР_2
по АДРЕСА_1.

17 березня 2014 року звернулись до
суду з заявою про про збільшення
позовних вимог. Просили, визначити
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 членом сім'ї
наймача кімнат НОМЕР_1-НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4. Визнати
постійним місцем проживання ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_2 кімнати
НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1.
Зобов'язати Комунальне підприємство
« Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради
укласти з ОСОБА_1 договір найму
житлового приміщення , а саме на
кімнати НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1 та відкрити ім'я ОСОБА_1
особовий рахунок на кімнати
НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1.

10 лютого 2014 року відповідач , КП
«ЖЕО №2» Полтавської міської ради,
звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1 в її
інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення з самовільно зайнятого
жилого приміщення та зняття з
реєстрації місця проживання.
Посилались на те, що відповідно до
Рішення двадцятої сесії шостого
скликання Полтавської міської ради
«Про питання житлово-експлуатаційних
підприємств «Полтавської міської
ради» від 16.03.2012 року будинок за
адресою: АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі КП «ЖЕО №2». Даний будинок є
маневреним фондом Полтавської міської
ради з 1962 року. Відповідно листа ВК
Полтавської міської ради № 02-35/1/5034 від
06.07.2009 року у кімнаті НОМЕР_1 жилою
площею 12,9 кв.м. проживала ОСОБА_1, а в
кімнаті № НОМЕР_2 жилою площею 16,5 кв.м.
мешкала ОСОБА_4, яка згодом самовільно
зайняла побутову кімнату № НОМЕР_2. У 2003
році рішенням райвиконкому Київської
районної у м.Полтаві ради особові
рахунки на кімнати НОМЕР_1 і № НОМЕР_2
загальною площею 41,1 кв.м. у житловому
будинку по АДРЕСА_1 об'єднані та їм
наданий № НОМЕР_2. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 померла, відповідно кімнату №
НОМЕР_2, яку вона займала слід вважати
вільною. Відповідач ОСОБА_1 після
смерті матері ОСОБА_4 з відповідним
проханням про надання їй в
користування кім. № НОМЕР_2 до органу
місцевого самоврядування не
зверталася. Просили, виселити ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із самоправно
зайнятого жилого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 кім. № НОМЕР_2, НОМЕР_2.
Зобов'язати Управління ДМС України в
Полтавській області зняти з реєстрації
місця проживання ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 кім. №
НОМЕР_2 та зареєструвати вказаних осіб
в кім. НОМЕР_1 даного будинку. Стягнути з
відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 на їх
користь витрати понесені на сплату
судового збору.

У судовому засіданні
представник позивачів підтримав
позовні вимоги, просив їх задовольнити
з підстав, що викладені у позовній
заяві.

Представник КП «ЖЕО №2»
Полтавської міської ради первісні
позовні вимоги не визнав, просив
відмовити в їх задоволенні, зустрічні
позовні вимоги підтримав, просив
задовольнити. Пояснив, що
відповідачі за зустрічними позовними
вимогами самоправно зайняли кімнати
№ НОМЕР_2, НОМЕР_2-а у будинку АДРЕСА_1
після смерті ОСОБА_4 у 2006 році, а тому
підлягають виселенню з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 116 ЖК України. Щодо
первісного позову пояснив, що з ОСОБА_1
укладений договір на утримання будинку
та прибудинкової території, а
постанова КМУ № 939 від 22.06.1998 року, яка
передбачала укладення з наймачами
договору найму житлового приміщення
втратила чинність на підставі
постанови КМУ № 560 від 12.07.2005 року . Саме
на підставі постанови КМУ № 560 від
12.07.2005 року з ОСОБА_1 укладений договір
на утримання будинку та прибудинкової
території. Також пояснила, що будинок
АДРЕСА_1 з 1962 року відноситься до
маневреного житлового фонду, а тому
укладення договору найму є
неможливим.

Представник Управління
комунальним майном м. Полтави
виконкому Полтавської міської ради
первісні позовні вимоги не визнала,
просила відмовити в їх задоволенні,
зустрічні позовні вимоги про виселення
просила задовольнити. Пояснила, що із
переписки між житловим органами
Полтавської міської ради вбачається,
що вказаний будинок з 1962 року
відноситься до маневреного фонду.
Однак офіційного рішення виконкому
про надання статусу будинку
маневреного фонду з 1962 року не
існує, бо таке рішення не приймалось
виконком Полтавської міської ради.
Єдине рішення, з якого вбачається, що
вказаний будинок відноситься до
маневреного фонду є рішення
Виконавчого комітету Полтавської
міської ради народних депутатів № 364
від 14.07.1982 року «Про покращення
житлових умов мешканців житлового
будинку по АДРЕСА_1». Також правовий
статус тимчасового житла на вказаний
будинок встановлений рішенням
Київського районного суду м. Полтави
від 07.12.2010 року у цивільній справі №
2-945/10 по справі за позовом ГЖЕД №6 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання такими, що
втратили право на користування жилим
приміщення, зняття з реєстраційного
обліку.

Представник третьої особи,
Полтавської міської ради, вважає, що
первісні позовні вимоги не можуть бути
задоволені, а зустрічні позовні вимоги
про виселення підлягають задоволенню.

Представник третьої особи,
виконком Київської районної у м.
Полтаві ради, орган опіки та
піклування, щодо первісних позовних
вимог покладається на суд, а проти
задоволення зустрічних позовних вимог
про виселення заперечував, пояснивши,
що у разі виселення відповідачів із
кімнати № НОМЕР_2 та НОМЕР_2-а будуть
суттєво порушені права малолітнього
ОСОБА_2, бо трьох осіб позивач пропонує
виселити у кімнату площею 12.3 кв.м

Заслухавши сторони, дослідивши
докази у справі суд приходить до
наступних висновків.

Встановлено, що 18.08.1969 року ОСОБА_4
для проживання була надана АДРЕСА_2 у
зв»язку зі знесенням житла (
бараку) , в якому вона проживала по
вулиці Духова в м. Полтава, що
підтверджується листом начальника
ГЖЕД №6 м. Полтави ( а.с. 20)

На підставі розпорядження
Полтавського житлового управління
від 15.04.1970 року ОСОБА_4 був
відкритий також особовий рахунок на к.
НОМЕР_2 у цьому будинку ( а.с.10).

Отже станом на 1969-1970 роки ОСОБА_4
отримала у постійне, безстрокове
користування НОМЕР_1-НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1.

Станом на 1969-1970 роки ЖК УРСР не
був прийнятий, а порядок надання
житлових приміщень визначений главою 25
ЦК України в редакції 1961 року,
яка виключена із ЦК України Указом
Президії Верховної ради УРСР 20.05.1985
року № 278-11.

Так ст. 315 ЦК України в
редакції 1963 року, яка була чинною
на час надання ОСОБА_4 спірного
житлового приміщення
передбачалось, що якщо будинок, в
якому знаходиться жиле приміщення,
надане за договором найму,
призначений до знесення в зв'язку з
відведенням земельної ділянки для
державних або громадських потреб,
договір найму жилого приміщення
розривається, причому наймачеві і
членам його сім'ї, незалежно від
часу проживання, а в будинках, що
належать громадянам на праві
особистої власності, наймачеві і
членам його сім'ї, які проживають в
будинку, що зноситься, не менше
одного року, надається інше жиле
приміщення

При відмові добровільно
пересилитися в надаване
приміщення виселення провадиться в
судовому порядку.

Інше жиле приміщення
виселюваному надається
державною, кооперативною або
громадською організацією, якій
відводиться земельна ділянка.

Таким чином надання ОСОБА_4
замість знесеного житла , в якому
вона проживала , іншого житла по
АДРЕСА_1 відповідало вимогам
діючого на той час законодавства , а
саме ст. 315 ЦК України в
редакції 1963 року, яка виключена із
Кодексу Указом Президії Верховної ради
УРСР 20.05.1985 року № 278-11.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_4
народилась дочка, позивач ОСОБА_1, яка
після народження проживала разом
з матір»ю у спірному житловому
приміщення та була зареєстрована у
ньому як член її сім»ї.

Статтею 283 ЦК України в редакції
1963, яка була чинною на той час
передбачалось, що: Нарівні з наймачем
жилого приміщення члени сім'ї
наймача,які проживають разом з ним,
набувають прав і обов'язків, що
випливають з договору найму.
Повнолітні члени сім'ї наймача
несуть солідарну з ним
відповідальність по зобов'язаннях, що
випливають з цього договору. До членів
сім'ї наймача відносяться дружина
наймача, їх діти і батьки. Інші родичі,
а також непрацездатні утриманці можуть
бути визнані членами сім'ї наймача,
якщо вони проживають разом
знаймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
цій статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в найнятому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач і члени його сім'ї.

Отже ОСОБА_1 з самого дня свого
народження поселилась , та була
зареєстрована , як член сім»ї наймача
спірного житлового приміщення і
проживає у ньому на час розгляду
справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 народила
сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 народила
сина ОСОБА_2, які також як члени сім»ї
наймача проживають і зареєстровані
у спірному житловому приміщенні.

Для позивачів спірне житлове
приміщення є єдиним постійним місцем
проживання , а не тимчасовим житлом, як
зазначають відповідачі по справі.

Із довідки ( витягу з домової
книги) ( а.с 24) вбачається, що особовий
рахунок на спірне житло відкритий на
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 зверталась до
балансоутримувача з вимогою відкрити
на її ім»я особовий рахунок та
укладення з нею договору найму, однак
їй відмовили.

Така відмова суперечить вимогам
ст.106 ЖК УРСР , яка передбачає , що
повнолітній член сім'ї наймача вправі
за згодою наймача та інших членів
сім'ї, які проживають разом з ним,
вимагати визнання його наймачем за
раніше укладеним договором
найму жилого приміщення замість
попереднього наймача. Таке ж
право у разі смерті наймача або втрати
ним права на жиле приміщення
належить будь-якому членові сім'ї
наймача. У разі відмови наймодавця у
визнанні члена сім'ї наймачем за
договором найму спір може бути
вирішено в судовому порядку.

Суд не приймає заперечення
відповідачів в тій частині, що спірне
житло належить до маневреного фонду
з 1962 року, і з цих підстав є неможливим
укладення договору найму житлового
приміщення.

Відповідачі не надали доказів в
підтвердження того, що з 1962 року
спірне житло у будинку АДРЕСА_1
має статус маневреного фонду.

Із пояснень відповідача,
Управління комунальним майном міста
виконкому Полтавської міської ради
вбачається, що у 1962 році таке рішення
не приймалось, а єдине рішення про
надання житловим приміщенням у будинку
АДРЕСА_1 статусу маневреного фонду є
рішення Виконавчого комітету
Полтавської міської ради народних
депутатів № 364 від 14.07.1982 року «Про
покращення житлових умов мешканців
житлового будинку по АДРЕСА_1» ( а.с. 11).

Із цього рішення вбачається, що
воно прийняте з метою виконання
завдання по створенню маневреного
фонду з метою виконання рішення
виконкому обласної ради народних
депутатів від 1978 р. № 473 « Про заходи
по дальшому покращенню експлуатації
та ремонту житлового фонду».

Рішення Виконавчого
комітету Полтавської міської ради
народних депутатів № 364 від 14.07.1982 року
«Про покращення житлових умов
мешканців житлового будинку по
АДРЕСА_1» має такий зміст: «
1.Зобов»язати житлове управління (
начальник Рабінович С.Я.) у
встановленому законом порядку
протягом 1982 року провести відселення
сімей, які самовільно зайняли квартири
маневрового фонду в будинку по АДРЕСА_1.
2. Покращити житлові умови проживаючим
мешканцям цього будинку, що
перебувають на квартирному обліку
згідно законоположенням, звільнені
квартири передати ,
міськжитлоуправлінню під маневровий
фонд. 3Провести відселення. Провести
відселення постійно проживаючих сімей
згідно з додатком протягом 1983-1986
років.».

Будь-якого іншого офіційного
документу виконкому Полтавської
міської ради, яке містило б
рішення про наданню житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1
статусу маневреного фонду не існує .

Із аналізу змісту вказаного
рішення вбачається, що тільки у 1982 році
виконком Полтавської міської ради,
виконуючи рішення виконкому
обласної ради народних депутатів від
1978 р. № 473 « Про заходи по дальшому
покращенню експлуатації та ремонту
житлового фонду» почав створювати
маневрений фонд.

Рішення Виконавчого
комітету Полтавської міської ради
народних депутатів № 364 від 14.07.1982
року «Про покращення житлових умов
мешканців житлового будинку по
АДРЕСА_1» розподіляє склад
проживаючих у цьому будинку на осіб,
які самовільно зайняли житло, і їх
необхідно виселити із самовільно
зайнятого житла, і на осіб, які
постійно проживають у будинку та
перебувають на черзі на отримання
житла, яких необхідно відселити із
займаного житла, а звільнені ними
квартири передати під маневрений фонд.

Оскільки ОСОБА_4 та її сім»я, до
складу якої входила позивач ОСОБА_1 не
самовільно зайняли житлову площу у
цьому будинку, вони підлягали
відселенню з будинку з наданням іншого
житла.

Однак виконком Полтавської
міської ради не виконав своє рішення
№ 364 від 14.07.1982 року «Про
покращення житлових умов мешканців
житлового будинку по АДРЕСА_1» ,
не відселив сім»ю ОСОБА_4 із займаного
нею житла , не надав іншого житла, а
отже передача спірного житла,
відповідно до цього рішення, до
міськжитлоуправління під маневрений
фонд не відбулася.

Відповідачі не надали суду
жодного доказу (рішення чи акту про
передачу) про те, що спірні житлові
приміщення були передані до
житлових органів Полтавської міської
ради та їм наданий статус маневреного
фонду.

Отже станом на 1982 рік сім»я
ОСОБА_4, яка складалась із двох осіб
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживала та була
зареєстрована у житловому приміщенні,
яке було їм надано у постійне
безстрокове користування у зв»язку зі
знесенням їхнього житла.

Навіть та обставина, що
позивачі постійно зареєстровані у
спірному житловому приміщення
підтверджує те, що спірне житло не
відноситься до маневреного житлового
фонду, бо стаття 315 ЦК України в
редакції 1963 року , яка була чинною на
час надання цього приміщення у
користування ОСОБА_4 не передбачала
видачу спеціального ордеру на
маневровий житловий фонд, а відтак і
реєстрацію у такому житловому фонді.

Та обставина, що
спірне житлове приміщення надано
сім»ї ОСОБА_4 у постійне користування
підтверджується також і листом та
пояснювальною запискою начальника
ГЖЕД №6 м. Полтави від 18.08.2003 року (
а.с 20-22), з яких вбачається, що ОСОБА_4 та
її сім»я постійно проживають у
спірному житловому приміщенні та
Головне управління з питань
житлово-комунального обслуговування
населення надало дозвіл на
приватизацію і тільки подвійна
нумерація спірного житла стала
перешкодою для приватизації
квартири.

На час надання ОСОБА_4
спірного житлового приміщення , 1969-1970
роках діяв ЦК України в редакції 1963
року, Житловий кодекс України у 1969 році
прийнятий не був, а тому підстав для
застосування до вказаних
правовідносин, як наполягають
відповідачі , положення ст.
132-1 та ст. 132-2 ЖК України немає.

Матеріали справи мають
ухвалу судової колегії по цивільним
справам Полтавського обласного суду
від 24.03.1994 року, якою було скасоване
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 12.11.1993 року про виселення
ОСОБА_4, ОСОБА_1 із спірного житла без
надання іншого житлового приміщення та
направлення справи на новий розгляд.

У вказаній ухвалі зазначається,
що із довідки по маневреному фонду
станом на 01.01.1993 року вбачається, що
квартира житловою площею 12.4 кв.м.
значиться під номером НОМЕР_1 та
перебуває у постійному користуванні
відповідачів, як і квартира НОМЕР_2
житловою площею 16.5 кв.м, квартира
НОМЕР_1 житловою площею 12.2 кв.м.
значиться самовільно зайнятою з 1991
року, в той час по наявним в матеріалах
справи розрахунковим квитанціям
квартирна плата за цю квартиру ОСОБА_4
проводилась з 1977 року.( а.с. 16).

Отже навіть станом на 1993 рік
житловий орган Полтавської міської
ради, госпрозрахунковий відділ по
експлуатації житлового фонду місцевої
ради м. Полтави, при розгляді справи
про виселення відповідача та її
покійної матері надав до суду довідку
в якій підтвердив ту обставину, що
дві квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 площею 12.4
кв.м та 16.5 кв..м. перебувають у
постійному користуванні відповідачів
по тій справі.

А в подальшому позивач
відмовився від позовних вимог та
справа провадженням була закрита на
підставі ухвали Київського районного
суду м. Полтави 09.08.1994 року.

Враховуючи викладене суд
приходить до висновку про те, що спірне
житло, яке надавалось ОСОБА_4 у 1969-1970
роках у зв»язку зі знесенням раніше
займаного нею житла не відносились до
маневреного фонду, а надавалось їй
для постійного безстрокового
користування , на її ім»я був
відкритий особовий рахунок та на час
пред»явлення позивачами позову
правовий статус цього житла не був
змінений відповідно до рішення
Полтавської міської ради народних
депутатів № 364 від 14.07.1982 року «Про
покращення житлових умов мешканців
житлового будинку по АДРЕСА_1» , а тому
до вказаного житла , в межах заявлених
позовних вимог про відкриття особового
рахунку та укладення договору найму
судом застосовуються норми ЖК
України , які регулюють правовідносини
щодо житла, яке перебуває у
комунальній чи державній власності,
оскільки основний квартиронаймач
померла у грудні 2006 року під ЖК
України.

Не заслуговують на увагу
заперечення відповідача КП « ЖЕО №2»
Полтавської міської ради про те, що на
час вирішення спору відсутні підстави
для укладення із ОСОБА_1 договору найму
на спірне житло, оскільки постанова КМУ
№ 939 від 22.06.1998 року, яка передбачала
укладення з наймачами договору найму
житлового приміщення втратила
чинність на підставі постанови КМУ № 560
від 12.07.2005 року, яка є дійсною на
теперішній час і на підставі цієї
постанови повинен укладатись договір
на утримання будинків та прибудинкової
території.

Слід зазначити, що постанова КМУ,
на яку посилається представник
відповідача втратила чинність на
підставі постанови КМУ № 529 від
20.05.2009 року .

ч. 1 , 2 ст. 61 ЖК УРСР
передбачено, що користування жилим
приміщенням у будинках
державного і громадського житлового
фонду здійснюється відповідно до
договору найму жилого приміщення.

Типовий договір найму жилого
приміщення, правила користування
жилими приміщеннями, утримання
жилого будинку і придомової
території затверджуються Радою
Міністрів Української РСР.

Умови договору найму
жилого приміщення, що обмежують
права наймача та членів його сім'ї
порівняно з умовами,
передбаченими законодавством Союзу
РСР, цим Кодексом, Типовим договором
найму жилого приміщення та іншими
актами законодавства Української
РСР, є недійсними.

Отже чинний на час розгляду
справи ЖК України передбачає
укладення договору найму щодо
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду , а стаття 106 цього
Кодексу передбачає право на укладення
такого договору у разі смерті наймача
або втрати ним права на жиле
приміщення будь-якому членові сім'ї
наймача. У разі відмови наймодавця у
визнанні члена сім'ї наймачем за
договором найму спір може бути
вирішено в судовому порядку.

Стаття 47 Конституції України
закріпляє права громадян на
житло та визначає, що ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу України ніхто не може бути
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Як спосіб захисту своїх прав на
житло позивачі визначили визнання
їхнім постійним місцем проживання
кімнати НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1, визнання їх членами сім»ї
наймача ОСОБА_4, відкриття особового
рахунку та укладення договору найму
на вказане житло з ОСОБА_1

Суд приходить до висновку , що
права позивачів на житло порушене
відповідачами, оскільки вони не
визнають правомірність та підстави
поселення позивачів у спірне житлове
приміщення, не визнають їхнє право на
постійне місце проживання у цьому
житлі та тієї обставини , що спірне
житло є їхнім постійним місцем
проживанням, зазначаючи, що воно надано
їм для тимчасового проживання,
відмовили у відкритті особового
рахунку на житло та укладення договору
найму на нього та підлягають захисту у
судовому порядку , шляхом задоволення
первісних позовних вимог та
визнання ОСОБА_1, ОСОБА_3,
малолітнього ОСОБА_2 членом сім»ї
наймача кімнат НОМЕР_1-НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, визнання
їхнім постійним місцем проживання
кімнати НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1, зобов»язання
Комунального підприємства «
Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради
укласти з ОСОБА_1 договір найму
житлового приміщення , а саме на
кімнати НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1 та відкрити на ім»я
ОСОБА_1 особовий рахунок на кімнати
НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1.

Оскільки суд приходить до
висновку про задоволення первісного
позову, підстав для задоволення
зустрічних позовних вимог немає.

Більш того зустрічні позовні
вимоги не обґрунтовані та суперечать
матеріалам справи тіне можуть
задоволені ще із наступних підстав.

Рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 07.12.2010 року по
цивільній справі за позовом ГЖЕД №6 м.
Полтави, правонаступником якого є КП
«ЖЕО №2» Полтавської міської ради, до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання їх такими,
що втратили право на користування
жилим приміщенням встановлена
правомірність їх поселення у спірне
житлове приміщення, а тому посилання
КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради
про самовільне зайняття відповідачами
по зустрічному позову кімнат № НОМЕР_2
та НОМЕР_2-а спростовується цим
рішенням, а також ухвалою
судової колегії по цивільним справам
Полтавського обласного суду від 24.03.1994
року, якою було скасоване рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 12.11.1993 року, бо відповідно до вимог
ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд не приймає як доказ у
підтвердження зустрічних позовних
вимог наказ № 11 від 16 квітня 2013
року про розділення особових рахунків
на квартири № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 у
будинку АДРЕСА_1 , що виданий КП «ЖЕО №2»
Полтавської міської ради 16.04.2013 року
№ 81 ( а.с. 94) , який передбачає
розділення особових рахунків на ОСОБА_1
на квартиру НОМЕР_1 площею 12.2 кв.м та
кімнату № НОМЕР_2 особовий рахунок на
яку був відкритий на ОСОБА_4 з тих
причин, що: Матеріали справи не
містять жодного доказу про те, що
особові рахунки на квартири НОМЕР_1 та
№ НОМЕР_2 були відкриті на ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, на кожну окремо.

Із особового рахунку на спірні
квартири ( а.с. 12) вбачається, що він
відкритий на ОСОБА_4 , яка зареєстрована
в спірній квартирі з 13.08.1969 року , із
розпорядження начальника Полтавського
житлового управління від 15.04.1970 року
вбачається, що ОСОБА_4 ще була надана
квартира НОМЕР_2 у цьому будинку, що
свідчить про те, що ОСОБА_4 було надане
спірне жиле приміщення ще до того, як
народилась, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_1

Матеріали справи не містять
жодного доказу про те, що саме ОСОБА_1
та членам її сім»ї надавалась для
проживання квартира НОМЕР_1 та на
її ім »я відкривався особовий рахунок.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 25 ЦК
України цивільна правоздатність
фізичної особи припиняється у момент
її смерті, а тому наказ КП «ЖЕО №2»
Полтавської міської ради видало про
роз»єднання особових рахунків на
спірне житло , і відкриття особового
рахунку на померлу особу є
протиправним.

Більш того, рішення виконкому
Київської районної у м. Полтаві ради
про надання номеру об»єднаним
кімнатам - НОМЕР_2 та про скасування
цього рішення ( а.с. 92, 93) , містять
рішення тільки в частині надання
єдиного номеру спірному житлу, а не на
об»єднання чи роз»єднання особових
рахунків , що нібито були відкриті на
різних фізичних осіб, які не були
членами однієї сім»ї.

КП «ЖЕО №2» м. Полтави виконкому
Полтавської міської ради не надало
суду жодного доказу в підтвердження
того, що вказані рішення та відомості
про роз»єднання особових рахунків
були доведені до відома позивачів
за первісним позовом.

Та обставина, що ОСОБА_1
тимчасово перебуває на території
Італії, що встановлено витягом про
реєстрацію в Єдиному реєстрі
довіреностей ( а.с. 63), не є підставою
для виселення відповідачів по
зустрічному позову із спірного
житлового приміщення.

Не є також підставою для
виселення відповідачів і надані
позивачами за зустрічним позовом
відомості про те, що малолітній ОСОБА_2
не лікується у офіційних медичних
установах м. Полтави та не навчається
у державних навчальних закладах м.
Полтави. Він є малолітнім за віком, в
розумінні ЦК України , а тому тимчасово
перебуває разом з матір»ю в Італії,
яка відповідно до вимог СК України
зобов»язана виконувати відносно
нього належним чином батьківські
обов»язки.

КП «ЖЕО №2» Полтавської
міської ради надав план будинку
АДРЕСА_1 ( а.с. 156), з якого вбачається, що
кімнати № НОМЕР_2-а у цьому будинку
немає, а отже позовні вимоги в цій
частині взагалі є необґрунтованими.

Керуючись ст. 10, 11,60, 209, 213-215 ЦПК
України,-

В И Р І Ш
И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в своїх
інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ОСОБА_3,
малолітнього ОСОБА_2 членом сім»ї
наймача кімнат НОМЕР_1-НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4.

Визнати постійним місцем
проживання ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
малолітнього ОСОБА_2 кімнати
НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1.

Зобов»язати Комунальне
підприємство «
Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради
укласти з ОСОБА_1 договір найму
житлового приміщення , а саме на
кімнати НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1 та відкрити на ім»я
ОСОБА_1 особовий рахунок на кімнати
НОМЕР_1-НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічних
позовних вимог про виселення
відмовити.

Рішення може бути оскаржене
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя

Л.М. Васильєва