Провадження № 2/427/341/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2014 року

Свердловський міський суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Бабенко С.Ш.,

при секретарі Горбачові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Свердловська Луганської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» (третя особа
на стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
ОСОБА_2) про захист прав споживача та
визнання кредитного договору
недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про
захист прав споживача та визнання
кредитного договору недійсним. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що 20.03.2008р. між ним і
відповідачем укладено кредитний
договір №234-08-ПК про надання кредиту у
розмірі 15000 грн і встановлено термін
користування кредитом до 19.03.2011р., того
ж дня між позивачем, відповідачем та
третьою особою було укладено договір
поруки №553/08, відповідно до якого третя
особа виступила поручителем перед
відповідачем за своєчасне та повне
виконання позивачем своїх зобов'язань
за кредитним договором №234-08-ПК.
Позивач вважає, що умови кредитного
договору №234-08-ПК від 20.03.2008р. не
відповідають діючому законодавству, а
саме ст.203 ЦК України і тому є
нікчемними в силу ст.215 ЦК України.

Позивач зазначає, що п.4.7 договору
передбачена сплата позивачем
щомісячної комісійної винагороди за
надання кредитних ресурсів у розмірі
262,50 грн, яка, на його думку, є
прихованими процентами, які банк
додатково стягує як винагороду за
використання кредитних ресурсів та
порушують вимоги Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
порушують принцип рівності сторін по
договору. Крім того, зазначає, що
положення п.4.9 договору є
несправедливими і такими, що порушують
принцип рівності сторін за договором,
оскільки передбачене у цьому пункті
право банку збільшувати в
односторонньому порядку процентну
ставку до 36% річних у разі непогашення,
несвоєчасного погашення або погашення
не у повному обсязі трьох поспіль
щомісячних платежів, що є, на думку
позивача неустойкою. Також, позивач
вказує, що керуючись п.п.2.1, 4.9, 6
договору, відповідач у судовому
порядку намагається стягнути з нього
додатково (окрім стягнутих за рішенням
Свердловського міського суду по справі
№2-2105 від 12.10.2009р.) по кредитному
договору суму 23839,41 грн, яка складається
з суми строкової заборгованості по
відсоткам 6708,15 грн, суми строкової
заборгованості по комісії 7350,00 грн,
пені за прострочення заборгованості по
кредиту, відсоткам та комісії 16489,41 грн
і розмір винагороди за використання
кредиту значно перевищує суму кредиту,
що є несправедливим для позивача.

На підставі викладеного позивач
просить визнати кредитний договір
№234-08-ПК від 20.03.2008р. недійсним із
застосуванням наслідків його
недійсності та зобов'язати сторони
повернути другій стороні все, що вони
одержали на виконання цього правочину.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 заявлені позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
підтвердила обставини, викладі у
позові, надала правове обґрунтування
заявлених позовних вимог, наполягає на
задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явилася, звернулася до
суду з заявою про розгляд справи за її
відсутністю, надала суду письмові
заперечення на позовну заяву, в яких
зазначила, що приписи Закону України
про захист прав споживачів не
застосовуються до відносин, що
виникають між сторонами під час
виконання кредитного договору, а
застосуванню підлягає спеціальне
законодавство в системі кредитування.
Також вказала, що на підставі положень
ч.1 ст.55, ч.14 ст.47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» плата
за користування банківськими
грошовими коштами та плата за послуги з
технічної операції оформлення та
надання кредиту за своєю правовою
суттю є різними видами обов'язкових
платежів за кредитними договорами.
Також посилається на текст ухвали ВССУ
з розгляду цивільних і кримінальних
справ в частині відмови у прийнятті до
уваги аргументів касаційної скарги,
аналогічних викладеним у позові.
Просить у задоволенні позову відмовити
у повному обсязі за необґрунтованістю.

Третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_2, у судове
засідання не зявився, належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи судом, про що свідчить
повідомлення Свердловського
відділення Укрпошти від 24.03.2014р., у
зв'язку з чим суд розглянув справу за
його відсутністю.

Виходячи з положень ст.ст.11,60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд, перевіривши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.03.2008р. між
ОСОБА_1 (позичальник) та ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» (у подальшому
перейменовано на ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит») (банк) укладено кредитний
договір №234-08-ПК. Предметом договору,
відповідно до розділу 2, є надання
банком позичальнику в тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості, платності
Кредитних ресурсів в сумі 15000,00 грн, з
оплатою по процентній ставці 0,0001
проценту річних.

Відповідно до положень п.3.2 договору,
позичальник зобов'язався повністю
повернути кредитні ресурси, отримані
за цим договором, до 19.03.2011 р. Згідно
положень п. 3.3 договору позичальник
зобов'язався щомісячно, в термін з 1 по 10
число кожного місяця, здійснювати
погашення заборгованості за
кредитними ресурсами в розмірі 416,67 грн
та нарахованими процентами відповідно
до графіку зниження розміру
заборгованості (Додаток №1, який є
невід'ємною частиною цього договору).

За положеннями п.4.7 договору,
позичальник щомісяця, в строк з 1 по 10
число кожного місяця, сплачує
комісійну винагороду за надання
кредитних ресурсів у розмірі 262,50 грн. У
зазначений термін сплачується
комісійна винагорода за попередній
календарний місяць. Комісійна
винагорода сплачується позичальником
щомісячно, за весь період до моменту
повного виконання позичальником
зобов'язань по поверненню кредитних
ресурсів.

Також, положеннями п.4.9 договору
передбачено, що сторони підписанням
цього договору домовилися, що у випадку
непогашення, несвоєчасного погашення
або погашення не в повному обсязі трьох
поспіль щомісячних платежів по
погашенню позичкової заборгованості
та/або процентів за користування
кредитними ресурсами та/або щомісячних
комісійних винагород, за користування
кредитними ресурсами застосовується
процентна ставка у розмірі 36% річних та
подальше нарахування процентів
проводиться за вказаною новою
процентною ставкою, починаючи з
одинадцятого числа місяця, в якому
позичальник не сплатив або несвоєчасно
сплатив або сплатив не в повному обсязі
третій поспіль вищезазначений платіж.
При цьому позичальник підписанням
цього договору підтверджує, що для
вказаного вище застосування нової
процентної ставки не вимагається
підписання сторонами будь-яких інших
додаткових документів, крім цього
договору. У випадку, якщо протягом
наступних шести місяців після дати
початку дії нової процентної ставки,
вказаної у цьому пункті договору,
позичальник здійснив погашення
простроченої заборгованості, що
виникла у позичальника перед банком за
цим договором, та не припускався
випадків непогашення або
несвоєчасного погашення або погашення
не в повному обсязі щомісячного
платежу по погашенню позичкової
заборгованості та/або процентів за
користування кредитними ресурсами
та/або щомісячної комісійної
винагороди, позичальник має право
письмово клопотати перед банком про
подальше (після спливу зазначених 6
місяців) нарахування процентів за
процентною ставкою в розмірі,
визначеному п.4.1 цього договору.

Розділом 6 договору «Відповідальність
позичальника» передбачено, що за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів
позичальник сплачує банку пеню з
розрахунку 1% від простроченої суми за
кожний день прострочення. Зазначена
пеня сплачується у випадку порушення
позичальником строків платежів,
передбачених п. 3.2, 3.3, 3.5, 4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8
цього договору, а також будь-яких інших
строків платежів, передбачених цим
договором. Сплата пені не звільняє
позичальника від зобов'язання сплатити
проценти за весь час фактичного
користування кредитними ресурсами. За
ненадання позичальником банку у
встановлені цим договором терміни
будь-яких документів, обов'язок надання
яких передбачено цим договором, а також
за неповідомлення позичальником банку
про факти, зазначені у п.5.3 цього
договору, позичальник сплачує банку
штраф у розмірі 10% від загальної суми
отриманих кредитних ресурсів.

У забезпечення виконання позивачем по
справі умов кредитного договору
№234-08-ПК між відповідачем та третьою
особою було укладено договір поруки
№553/08 від 20.03.2008р.

У зв'язку з порушенням позивачем та
третьою особою умов кредитного
договору №234-08-ПК та договору поруки
№553/08 від 20.03.2008р. відповідач звернувся
до суду з позовом про стягнення
заборгованості. Заочним рішенням
Свердловського міського суду
Луганської області від 12.10.2009р. по
справі №2-2105 позов задоволено, стягнуто
з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь
ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
заборгованість по кредитному договору
№234-08-ПК від 20.03.2008р. за основним боргом -
10398,35 грн, заборгованість зі сплати
процентів - 297,42 грн, заборгованість зі
сплати щомісячної комісії - 738,00 грн,
пеня за прострочення сплати основного
боргу та щомісячної комісії - 1126,73 грн,
усього - 12560,50 грн. Зазначене рішення
було виконано у повному обсязі, про що
свідчить постанова про закінчення
виконавчого провадження №19475723 від
25.02.2013р.

Як вбачається з додатку до заперечення
відповідача на позовну заяву, та це
підтверджено в суді представником
позивача, зазначене рішення було
залишено без змін як судом апеляційної
(ухвала апеляційного суду Луганської
області від 31.07.2013р.), так і касаційної
інстанцій (ухвала ВССУ України від
28.11.2013р. по справі №6-37682св13).

Крім того, судом встановлено, що 19.11.2012р.
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» подано до
Свердловського міського суду
Луганської області позов до ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитними договорами №234-08-Пк та
№235-08-ПК від 20.03.2008р. Зокрема, за
кредитним договором №234-08-ПК банк
просить стягнути з відповідача та
третьої особи солідарно
заборгованість у сумі 23839,41 грн, яка
складається з суми строкової
заборгованості по процентам - 6708,15 грн,
суми строкової заборгованості по
комісії 7350,00 грн, пені за прострочення
заборгованості по кредиту, відсоткам
та комісії - 16489,41 грн.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК
України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК
України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Згідно з вимогами ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч.1
ст.530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст.1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2
ст.1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також в
ч.1 ст.611, ч.2-4 ст.612, ч.1,2 ст.220 ЦК України,
які передбачають відповідальність
боржника.

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Таким чином, викладена у п.4.9 договору
умова щодо того, що у випадку
непогашення, несвоєчасного погашення
або погашення не в повному обсязі трьох
поспіль щомісячних платежів по
погашенню позичкової заборгованості
та/або процентів за користування
кредитними ресурсами та/або щомісячних
комісійних винагород, за користування
кредитними ресурсами застосовується
процентна ставка у розмірі 36 % річних та
подальше нарахування процентів
проводиться за вказаною новою
процентною ставкою, починаючи з
одинадцятого числа місяця, в якому
позичальник не сплатив або несвоєчасно
сплатив або сплатив не в повному обсязі
третій поспіль вищезазначений платіж є
не неустойкою, як зазначає позивач, а
правовим наслідком порушення
позичальником умов зобов'язання -
зміною умов зобов'язання.

Крім того, п.28 Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» передбачено,
що не є односторонньою зміною умов
договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК
зміна розміру фіксованої процентної
ставки залежно від зміни обставин
кредитного ризику (неукладення
договору страхування, припинення
договору застави/іпотеки тощо), якщо в
кредитному договорі визначено
обставини, за якими застосовується
інша фіксована процентна ставка, та її
розмір. Тому викладені у пункті 2 позову
аргументи позивача спростовано чинним
законодавством.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України
процентна ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною. Тип
процентної ставки визначається
кредитним договором. Розмір процентів,
тип процентної ставки (фіксована або
змінювана) та порядок їх сплати за
кредитним договором визначаються в
договорі… Фіксована процентна ставка
є незмінною протягом усього строку
кредитного договору. Встановлений
договором розмір фіксованої
процентної ставки не може бути
збільшено банком в односторонньому
порядку. Умова договору щодо права
банку змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною.

При вирішенні питання щодо
правомірності підвищення кредитною
установою процентної ставки суд за
умовами кредитного договору визнає, що
сторонами в п.4.9 договору погоджена
процедура зміни договору шляхом
прийняття позичальником пропозиції
кредитора про зміну умов договору у
випадку прострочення з оплати суми
кредиту і процентів за користування
кредитом згідно погодженого сторонами
графіка платежів, коли кредитодавець
має право змінювати процентну ставку в
0,0001% на ставку 36% річних до моменту
повного погашення простроченої
заборгованості, тобто зміни процентної
ставки у кредитному договорі визначені
шляхом максимального розміру
збільшення процентної ставки. Оскільки
цей договір сторонами підписаний без
застереження, позивач при укладенні
договору був обізнаний щодо умов
договору, зазначений договір виконаний
відповідачем у справі в повному обсязі
та частково позивачем у справі, та не
змінений та не скасований у
встановленому законом порядку, він є
дійсним та таким, що підлягає виконанню
позивачем згідно умов цього договору.

За таких обставин викладені в п.4.9
Кредитного договору умови договору не
є односторонньою зміною умов договору
та не суперечать вимогам ст.1056-1 ЦК,
оскільки зміна розміру фіксованої
процентної ставки у зв'язку з
простроченням сплати суми кредиту та
процентів в кредитному договорі
обґрунтована настанням відповідних
обставин, за якими застосовується інша
фіксована процентна ставка 36%.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч.2
ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК
України).

У той самий час, згідно із ст.536 ЦК
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

За положеннями ст.61 Конституції
України ніхто не може бути двічі
притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема,
ст.ст.536, 549 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що проценти та
неустойка є різними правовими
інститутами, обмеження можливості
одночасного застосування яких законом
не встановлена.

Умовами договору, а саме п.6.1,
передбачено застосування пені як виду
цивільно-правової відповідальності за
порушення позичальником строків
погашення кредиту, процентів за
користування ним та комісійної
винагороди.

Твердження позивача стосовно того, що
п.6 є несправедливою умовою договору,
тому що у разі застосування банком пені
з позивача стягується сума, що значно
перевищує розмір отриманого кредиту та
сплачених процентів не приймається
судом з огляду на те, що позивач при
укладенні договору був ознайомлений з
умовами договору й у разі незгоди з
ними мав змогу відмовитися від його
підписання.

Твердження відповідача стосовно того,
що приписи Закону України про захист
прав споживачів не застосовуються до
відносин, що виникають між сторонами
під час виконання кредитного договору,
а застосуванню підлягає спеціальне
законодавство в системі кредитування,
судом до уваги не приймаються, оскільки
це спростовується рішенням
Конституційного Суду України від 10
листопада 2011р. №15-рп/2011 у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення
положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11,
частини восьмої статті 18, частини
третьої статті 22 Закону України «Про
захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з положеннями частини
четвертої статті 42 Конституції
України.

Положеннями частин 1,2 ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
встановлено, що продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В частинах 3,4 ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
наведено окремі несправедливі умови
договору, перелік яких не є вичерпним.
При цьому п.4 ч.1 ст.21 Закону встановлено,
що для цілей застосування цього закону
та пов'язаного з ним законодавства про
захист прав споживачів права споживача
вважаються в будь-якому разі
порушеними, якщо порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач.

Конституційний Суд України у рішенні
по справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного
тлумачення положень другого речення
преамбули Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від
11.07.2013р. виходить з того, що вимога про
нарахування та сплату неустойки за
договором споживчого кредиту, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині 3 статті 509 та частинах 1,2 статті
627 Кодексу засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права. Наявність у кредитора
можливості стягувати із споживача
надмірні грошові суми як неустойку
спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Проте, Конституційний суд не вказує, що
такі положення кредитних договорів є
недійсними чи нікчемними. Натомість, у
зазначеному рішенні вказано, що захист
від цих зловживань базується на
положеннях законодавства, зокрема,
частині 3 статті 551 Кодексу, відповідно
до якої розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

За практикою судів загальної
юрисдикції України істотними
обставинами в розумінні вказаних
положень Кодексу вважаються, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, а й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Тому, суд вважає за необхідне
зазначити, що позивач у разі незгоди з
вимогами банку про стягнення пені у
розмірі, що значно перевищує суму
отриманого кредиту та нарахованих
процентів, має можливість захищати
свої права шляхом застосування ст.551 ЦК
України, а також права на подання заяви
про застосування позовної давності.

Стосовно вимог позивача про визнання
недійсними положень п.4.7 щодо сплати
комісійної винагороди за надання
кредитних ресурсів у розмірі 262,50 грн
щомісячно на підставі того, що ці
платежі є «прихованими процентами»,
слід зазначити, що дійсним
законодавством України не передбачено
таке поняття як «приховані проценти»,
тому зі змісту позовної заяви та
пояснень представника позивача в
судовому засіданні не зрозуміло,
положеннями яких нормативно-правових
актів позивач керується при
застосуванні цього поняття.

Вимоги позивача про застосування
наслідків недійсності кредитного
договору №234-08-ПК від 20.03.2008р. та
зобов'язання сторін повернути все
одержане за договором не підлягають
задоволенню з огляду на відмову у
задоволенні вимог щодо визнання
договору недійсним.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає, що оскарження
позивачем ОСОБА_1 заочного рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 12.10.2009р. по
справі №2-2105/09 в апеляційному та
касаційному порядку вже після його
виконання, а також подання цього позову
про визнання кредитного договору
№234-08-ПК від 20.03.2008р. недійсним
спрямовано на навмисне затягування
розгляду справи за позовом ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитними договорами №234-08-ПК та
№235-08-ПК від 20.03.2008р. та свідчить про
зловживання ОСОБА_1 своїми
процесуальними правами.

На підставі ст.ст. 509, 510, 530, 536, 549, 626, 629,
1048, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.47,55 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» ст.ст.18,21 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
керуючись ст.ст. 6-10,11,15,60,88,212-215,223,294 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» про захист
прав споживача та визнання кредитного
договору недійсним відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення
ухвалені в нарадчий кімнаті та
проголошені в судовому засіданні
28.03.2014р. Рішення суду у повному обсязі
складено 01.04.2014р.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий
С.Ш.Бабенко