Справа №521/336/14-ц
Провадження №2/521/3250/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

за секретаря -
Бобрешова Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на
розгляді цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову сторона
позивача вказує, що в 2010 році між ОСОБА_1
- з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої
сторони, був укладений договір позики,
відповідно до умов якого позикодавець
ОСОБА_1 передала позичальникові ОСОБА_2
грошову суму в розмірі 15800,00 гривень,
яку останній у повному обсязі
зобов'язався повернути не пізніше 23
жовтня 2010 року.

Однак як зазначає позивач, не зважаючи
на взяті на себе зобов'язання, до
теперішнього часу ОСОБА_2 суму
позичених грошей не повернув, у зв'язку
з чим ОСОБА_1 звернулась до суду.

Справа вже розглядалась судом. Так,
згідно заочного рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 19 липня
2011 року заявлений позов був
задоволений. Але за заявою сторони
відповідача ухвалою Малиновського
районного суду міста Одеси від 14 січня
2014 року вказане заочне рішення
скасовано та призначено справу до
розгляду в загальному порядку.

При новому розгляді справи заявлені
вимоги та правове обґрунтування позову
стороною позивача не змінювались.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не
з'явилась, але надала суду заяву про
підтримання заявлених вимог з
клопотанням про розгляд справи за
відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2
ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, повідомлявся судом про
розгляд даної цивільної справи,
причини нявки суду не відомі, але брав
участь в судових засіданнях по справі,
заперечував проти заявлених вимог.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін, дослідивши письмові
докази, які були представлені суду,
надавши правовідносинам, що виникли
між сторонами по справі, належну
правову оцінку, суд приходить до
висновку про задоволення заявленого
позову - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 05 вересня 2010 році між
ОСОБА_1 - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з
іншої сторони, був укладений договір
позики, відповідно до умов якого
позикодавець ОСОБА_1 передала
позичальникові ОСОБА_2 грошову суму в
розмірі 15800,00 гривень, яку останній у
повному обсязі зобов'язався повернути
не пізніше 23 жовтня 2010 року.

Проте, як свідчила сторона позивача,
відповідач до теперішнього часу
основну суму позики не повернув.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. При цьому, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629
ЦК України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками. Разом з тим, на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З урахуванням даних норм закону, а
також на підставі встановлених фактів
по справі, суд прийшов до висновку, що
між сторонами виникли позикові
правовідносини, що підтверджується
змістом розписки.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як встановив суду, відповідач до
теперішнього часу основного
зобов'язання не виконав.

Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд приходить
до обґрунтованого висновку, що
позичальник прострочив виконання
зобов'язання з повернення суми позики.

Відповідно до ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі
недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі ця сума
погашає вимоги кредитора у такій
черговості, якщо інше не встановлено
договором: 1) у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; 2) у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; 3) у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

Зважаючи на таку регламентацію
виниклих між сторонами по справі
правовідносин, суд погоджується з
позицією позивача, що основна сума
боргу становить 15800,00 гривень.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

У зв'язку із задоволенням позову суд
вважає обґрунтованим стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 понесені судові
витрати: суму оплаченого державного
мита (судового збору) у розмірі 158,00
гривень; суму оплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму заборгованості за договором
позики у розмірі 15800,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму оплаченого державного мита
(судового збору) у розмірі 158,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму оплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: