Головуючий суду 1 інстанції - Закопайло
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 1222/1025/12
Провадження № 22ц/782/470/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області

в складі: головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Заіки В.В., Пащенко Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Попаснянського
районного суду Луганської області від
11 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2012 року позивачка звернулась
до суду з позовом до відповідача.
Посилаючись на правові підстави своїх
вимог, просила визнати спільним
сумісним майном подружжя наступне
майно:

- трактор «Білорусь» МТЗ-80, державний
номер НОМЕР_1, вартістю 30 000 грн.;

- причеп до трактору вартістю 4 000 грн.;

- плуг вартістю 2 000 грн.;

- культиватор вартістю 2 000 грн.;

- автомобіль ВАЗ 210994-20, державний номер
НОМЕР_2, вартістю 30 000 грн.;

- скутер «Сузукі» вартістю 1 500 грн.;

- мопед «Вайпер», вартістю 1 000 грн.;

- двоспальне ліжко вартістю 1 000 грн.;

- холодильник «Норд» вартістю 1 000 грн.;

- кухонну стінку, яка складається з
мийки, 2-х столів тумб, пеналу, трьох
навісних шаф, вартістю 2 500 грн.;

- кухонний кут, до якого входять стіл,
кут, два табурети, вартістю 600 грн.;

- корпусну стінку, до якої входять шафа
для одягу, пенал, дві шафи під посуд,
тумба з полицями, вартістю 3 000 грн.;

- морозильну камеру вартістю 2 000 грн.;

- комп'ютерний стіл з тумбою вартістю 500
грн.;

- тюнер та супутникову антену вартістю
700 грн.;

- мікрохвильову піч вартістю 600 грн.,

- пральну машину «Індезит» вартістю 3 000
грн.;

- шафу для передпокою вартістю 1 000 грн.;

- телевізор «LG», 32 дюйми у діагоналі,
вартістю 4 500 грн.

Позивачка просила визнати з нею право
власності на ? частку зазначеного
майна, а також поділити між нею та
ОСОБА_3 зазначене рухоме майно у рівних
частках наступним чином. Їй в рахунок ?
частки виділити:

- плазмовий телевізор «LG» вартістю 4 500
грн.,

- морозильну камеру вартістю 2 000 грн.,

- пральну машину «Індезит» вартістю 3 000
грн.,

- мікрохвильову піч вартістю 600 грн.,

- корпусну стінку (вартістю 3 000 грн.,

- комп'ютерний стіл з тумбою вартістю 500
грн.,

- автомобіль ВАЗ 210994-20 державний номер
НОМЕР_2 вартістю 30 000 грн.,

а решту вказаного рухомого майна
позивачка просила залишити
відповідачеві, стягнувши з нього на її
користь різницю у вартості майна в сумі
1 000 грн.

Крім того, позивачка просила визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя квартиру АДРЕСА_2,
зареєстровану на праві власності за
відповідачем, визнати за нею право на ?
частку квартири, яку залишити в натурі
відповідачеві, стягнувши з останнього
на її користь вартість ? частки
квартири відповідно до оцінки
судово-будівельної експертизи.

Уточнивши надалі позовні вимоги,
позивачка просила визнати об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя вказану квартиру та визнати
за нею право власності на ? частку
квартири, а також стягнути з
відповідача на її користь понесені нею
судові витрати (а. с. 117 т. 2).

У своїх запереченнях на позовну заяву
(а.с.126 т. 1, 174-175 т.2) відповідач позовні
вимоги позивачки визнав частково, у
зв'язку з чим запропонував свій варіант
поділу спільного майна подружжя,
згідно з яким просив залишити йому

- автомобіль ВАЗ 210994-20 д/н НОМЕР_2
вартістю 30 000 грн.,

- тюнер та супутникову антену вартістю
700 грн.,

- скутер «Сузукі» вартістю 1500 грн.

та стягнути з нього на користь
позивачки грошову компенсацію у
розмірі 5 850 грн., а позивачці виділити
решту рухомого майна, окрім
сільськогосподарської техніки.

Відповідач зазначив, що трактор
«Білорусь», причеп до трактору, плуг,
культиватор та квартиру за вказаною
вище адресою не є спільним майном
подружжя, оскільки це майно було
придбано ним до шлюбу з позивачкою. В
квартирі дійсно був зроблений ремонт, а
також був вимощений плиткою двір,
встановлені ворота і огорожа. Однак всі
ці покращення не призвели до
подорожчання квартири. Спірний трактор
був придбаний під час шлюбу з
позивачкою за 5000 грн., але за кошти,
отримані від продажу за 25 000 грн.
трактора, який він мав до шлюбу.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано за нею право власності на
автомобіль ВАЗ 210994-20, державний номер
НОМЕР_2, з припиненням права власності
на нього ОСОБА_3 Виділено позивачці у
постійне користування в рахунок ?
частки спільного майна подружжя: мопед
«Вайпер», плазмовий телевізор «LG»,
морозильну камеру, пральну машину
«Індезит», мікрохвильову піч, корпусну
стінку, комп'ютерний стіл з тумбою;
виділено ОСОБА_3 у постійне
користування в рахунок ? частки
спільного майна подружжя: скутер
«Сузукі», двоспальне ліжко,
холодильник «Норд», кухонну стінку,
кухонний кут, тюнер та супутникову
антену, шафу для пер6едпокою. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову
компенсацію замість її ? частки у праві
спільної сумісної власності у розмірі
234 грн.

У задоволені інших позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено за
необґрунтованістю. Стягнуто з
відповідача на користь позивачки
частину понесених нею судових витрат у
розмірі 1 528,46 грн., а також на користь
держави судовий збір у розмірі 399,62 грн.

Позивачка, не погодившись з вказаним
рішенням, подала апеляційну скаргу,
якою просить скасувати це рішення як
незаконне, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з висновками суду, що не відповідають
обставинам справи. Новим рішенням вона
просить поділити спільно нажите нею та
відповідачем майно в рівних частках,
виділивши їй рухоме майно: мопед
«Вайпер», плазмовий телевізор,
морозильну камеру, пральну машинку
«Індезит», мікрохвильову піч, корпусну
стінку, комп'ютерний стіл з тумбою, а
також автомобіль ВАЗ 210994- 20, державний
номер НОМЕР_2, припинивши право
власності на нього ОСОБА_3 Крім того,
просить стягнути з відповідача на її
користь ? частку вартості виконаних з
поліпшення спірної квартири, що
належить відповідачеві. Останньому
просить залишити решту рухомого майна,
а також грошову компенсацію від
проданої ним сільгосптехніки.

Відповідач також звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, та новим
рішенням просить залишити позивачці
мопед, двоспальне ліжко, холодильник,
кухонну стінку, кухонний кут, корпусну
стінку, морозильну камеру, комп'ютерний
стіл, мікрохвильову піч, пральну
машинку, шафу для передпокою, плазмовий
телевізор. Йому просить залишити
автомобіль, супутникову антену з
тюнером, скутер, стягнувши з нього на
користь позивачки різницю у вартості
майна в сумі 5 850 грн. Просить виключити
з розділу трактор, причеп, плуг,
культиватор та квартиру.

Апелянт ОСОБА_2 та її представник у
судове засідання не з'явились. Однак
вони належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи, про що
свідчить заява, яка була надіслана
факсом 20.03.2014 р. апелянтом ОСОБА_2, в якій
вона просить розглянути справу без її
участі та без участі її представника
ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_5, обговоривши
доводи апеляційних скарг, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню, а апеляційна скарга
ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не у повній мірі
відповідає вказаним вимогам закону.

Судом у справі правильно встановлено
та не заперечуються сторонами наступні
фактичні обставини справи. З 31.10.2003 р.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
фактичних шлюбних відносинах, 10.08.2004 р.
між ними був зареєстрований шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження, виданим Білогорівською
селищною радою (а. с. 13 т. 1). Згідно з
рішенням Попаснянського районного
суду від 23.08.2012 р. шлюб між позивачкою та
відповідачем було розірвано та 09.11.2005 р.
видано свідоцтво про розірвання шлюбу
відділом РАЦС Попаснянського РУЮ
Луганської області (а. с. 14, 107 т. 1). Від
шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6, 2004 р.
н., який проживає з позивачкою.

У сторін відсутні суперечки щодо того,
що спільним майном подружжя є скутер
«Сузукі» вартістю 1 500 грн., мопед
«Вайпер» вартістю 1000 грн., двоспальне
ліжко вартістю1 000 грн., холодильник
«Норд» вартістю 1 000 грн., кухонна стінка
вартістю 2 500 грн., кухонний кут
вартістю 600 грн., корпусна меблева
стінка вартістю 3 000 грн., морозильна
камера вартістю 2 000 грн., комп'ютерний
стіл з тумбою вартістю 500 грн., тюнер та
супутникова антена вартістю 700 грн.,
мікрохвильова піч вартістю 600 грн.,
пральна машина «Індезит» вартістю 3 000
грн., шафа для передпокою вартістю 1 000
грн., плазмовий телевізор «LG» вартістю 4
500 грн.

Стосовно спірного автомобіля ВАЗ 210994-20
вартістю 30 000 грн., що знаходиться у
тимчасовому користуванні рідного сина
відповідача від першого шлюбу ОСОБА_7,
який мешкає, за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 59
т.1), відповідач під час розгляду справи
судом першої інстанції зазначав, що мав
до шлюбу з позивачкою інший автомобіль,
грошові кошти від продажу якого
частково витратив на внесок для
придбання в кредит спірного
автомобіля. Проте у апеляційній скарзі
не заперечує, що спірний автомобіль є
спільним його та позивачки майном.

Зазначена позивачкою у позові вартість
вказаного вище майна, у т. ч. автомобіля,
відповідачем не оспорювалась.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд керувався приписами ч. 1 ст.
60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 69, ст. 71 Сімейного
кодексу України, роз'ясненнями у п. п. 23
та 25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.20007 р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя».

Відмовляючи позивачці в поділі
квартири, суд вважав, що її не можна
визнати об'єктом спільної сумісної
власності, оскільки квартира
подарована відповідачеві до шлюбу, а
розмір виконаних покращень, на які
посилалась позивачка, не перевищує 50%
вартості домоволодіння. Натомість
судом була визначена грошова
компенсація вартості ? частки
виконаних покращень у спірному
домоволодінні, що склала 20 108,50 грн., на
отримання якої від відповідача суд
визнав право позивачки.

Крім того, виходячи з того, що позивачка
має право на ? частки у вартості
трактора «Білорусь», судом була
визнано право позивачки на отримання
від відповідача компенсації вартості
цієї частки трактора, яка визначена
судом в розмірі 13 025,50 грн.

Судом у оскаржуваному рішенні було
визнано недоведеним придбання під час
спільного подружнього життя сторін
причепа до трактора, плуга та
культиватора.

Посилаючись на те, що жодною із сторін
попередньо не було внесено відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, суд першої інстанції виходив з
необхідності поділу майна в натурі. У
зв'язку з цим, враховуючи те, що
відповідач після припинення шлюбних
відносин без згоди позивачки
розпорядився трактором «Білорусь»
МТЗ-80, продавши його своїй рідній
сестрі, чого не заперечував відповідач,
суд визнав за можливе виділити в натурі
позивачці спірний автомобіль, оскільки
вартість проданого трактора
враховується при поділі у частку майна,
виділеного відповідачеві.

Шляхом взаємозаліку коштів, виходячи
із вартості виділеного кожній із
сторін майна, суд першої інстанції
визначив, що відповідач має сплатити
позивачці грошову компенсацію в
розмірі 234 грн. до вартості належної їй
? частки у спільному майні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині визнання спільним майном
подружжя скутера «Сузукі» вартістю 1 500
грн., мопеда «Вайпер» вартістю 1000 грн.,
двоспального ліжка вартістю1 000 грн.,
холодильника «Норд» вартістю 1 000 грн.,
кухонної стінки вартістю 2 500 грн.,
кухонного кута вартістю 600 грн.,
корпусної меблевої стінки вартістю 3 000
грн., морозильної камери вартістю 2 000
грн., комп'ютерного стола з тумбою
вартістю 500 грн., тюнера та супутникової
антени вартістю 700 грн., мікрохвильової
печі вартістю 600 грн., пральної машини
«Індезит» вартістю 3 000 грн., шафи для
передпокою вартістю 1 000 грн.,
плазмового телевізора «LG» вартістю 4 500
грн., автомобіля ВАЗ 210994-20 вартістю 30 000
грн.

Обгрунтованим є висновок суду також в
частині визнання спільним майном
подружжя трактора «Білорусь» МТЗ-80,
державний номер НОМЕР_1. Вартість
трактора у 26 051 грн. встановлена
висновком судової автотоварознавчої
експертизи (а. с. 100 - 107 т. 2), що сторонами
не оспорюється.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що
трактор не є спільним майном подружжя,
колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідач посилався на те, що спірний
трактор був придбаний під час шлюбу з
позивачкою, але за кошти отримані від
продажу за 25 000 грн. трактора, який він
мав до шлюбу; за спірний трактор він
заплатив лише 5 000 грн. Належних доказів
того, що на придбання спірного трактора
було витрачено саме грошові кошти від
продажу іншого трактора, відповідач не
надав, що обґрунтовано зазначено судом
у оскаржуваному рішенні. В судовому
засіданні у суді апеляційної інстанції
сам апелянт ОСОБА_3 визнав, що трактор,
який він мав до шлюбу з позивачкою, був
ним проданий вже після придбання
спірного трактора.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо того, що
судом у оскаржуваному рішенні занижено
вартість трактора, а саме зазначено
його вартість у 26 000 грн. замість
встановленої експертом вартості у 26 051
грн., а також занижено вартість
виконаних покращень у спірному
домоволодінні, а саме зазначено 40 127
грн. замість правильної суми 40 217 грн.,
не заслуговують на увагу. Із змісту
оскаржуваного рішення вбачається, що
при визначенні вартості спільного
майна подружжя трактор враховувався за
вартістю у 26 051 грн., а ? частка його
вартості - 13 025,50 грн. (а. с. 198 абзац 2, а. с.
200 абзац 5). Так само із змісту
оскаржуваного рішення вбачається, що
суд виходив з того, що вартість
виконаних покращень становить саме 40 217
грн., а ? частка цієї суми - 20 108,50 грн. (а.
с. 199 абзац перший та другий). При
визначенні загальної вартості
спільного майна подружжя у останньому
абзаці на а. с. 200 та у першому абзаці а.
с. 201 вартість трактора вказана
помилково 26 000 грн., а вартість
виконаних покращень у спірному
домоволодінні помилково на а. с. 201
вказана 40 127 грн. Однак визначена судом
вартість спільного майна подружжя у 118
617 грн. у останньому абзаці на а. с. 200
використана судом, як вбачається із
змісту на а. с. 201, лише для визначення
судового збору, та не вплинула на
визначення судом належної позивачці
частки у спільному майні подружжя та
частки у вартості виконаних покращень
у спірному домоволодінні.

Погоджується колегія суддів з
висновками суду першої інстанції щодо
недоведеності позовних вимог
позивачки про придбання за час шлюбних
відносин причепа до трактора вартістю 4
000 грн., плуга вартістю 2 000 грн.,
культиватора вартістю 2 000 грн.

Доводами апеляційної скарги позивачки
ОСОБА_2 висновки суду першої інстанції
в цій частині не спростовано. Апелянт,
посилаючись на показання свідків зі
свого боку, які дали пояснення на
підтвердження її доводів про придбання
вказаної сільгосптехніки під час її
шлюбу з відповідачем, сама ж зазначає,
що інші свідки, з боку відповідача,
давали протилежні пояснення в цій
частині.

Крім того, колегія суддів вважає
обґрунтованим виділення позивачці
спірного автомобіля ВАЗ 210994-20,
державний номер НОМЕР_2, з визнанням за
нею права власності на нього та з
припиненням права власності на цей
автомобіль ОСОБА_3

Вимога апелянта про залишення йому в
натурі спірного автомобіля зі
стягненням на користь позивачки
компенсації її частки колегією суддів
не приймається,оскільки грошова сума
відповідачем з цією метою на
депозитний рахунок суду не вносилась,
що обґрунтовано зазначив суд у
оскаржуваному рішенні, тому єдино
правильним у цій частині був виділ
автомобіля саме позивачці, із
врахуванням того, що до майна,
виділеного відповідачеві, віднесено
вартість проданого ним трактора.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з висновками суду в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ?
частки вартості виконаних робіт з
поліпшення квартири АДРЕСА_2 та
частково погоджується з доводами
апелянта ОСОБА_3 в цій частині.

У справі встановлено, що спірна
квартира з господарськими будівлями та
спорудами була подарована
відповідачеві ОСОБА_3 за договором
дарування від 29.11.2002 р., посвідченим
приватним нотаріусом ОСОБА_8 (а. с. 17, 86 т.
1).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної ПП «Істім» 05.02.2013 р., ринкова
вартість будинку (квартири), будівель
та споруд станом на час проведення
експертизи склала 122 170 грн., вартість
виконаних покращень у домоволодінні -
112 456 грн. Згідно з висновком експертизи
виконані покращення по відношенню до
ринкової вартості домоволодіння
станом на момент проведення експертизи
збільшились на 68 787 грн., що у
відсотковому вимірі становить 56,3% від
ринкової вартості домоволодіння.
Відповідно виконані покращення
відносно вартості ? частки квартири
склали 34 304 грн., що у відсотковому
виразі становить 52,8% (а. с. 9 - 93, т. 2).

Апелянт ОСОБА_3 вважає проведений у
спірній квартирі ремонт поточним
(«косметичним», як він його визначив у
апеляційній скарзі),оскільки
перебудова квартири не здійснювалась,
площа квартири та поверховість не
збільшилась. Апелянт, посилаючись на
приписи ст. 151, ч. 1 ст. 156 Житлового
кодексу України, вважає, що позивачка
як члени сім'ї власника квартири,
проживаючи у спірній квартирі, повинна
була зберігати житло, проводити
поточний та капітальний ремонти,
зобов'язана була брати участь у
витратах по утриманню квартири і
прибудинкової території та проведення
ремонту. Про понесені витрати на ремонт
позивач документів не надала.

Апелянт ОСОБА_3 не згоден з висновком
судової будівельно-технічної
експертизи, посилаючись на наступні
доводи. На його думку, перед
проведенням експертизи експерт
Кришталь Є.І. не бу ла попереджена про
кримінальну відповідальність за
завідомо неправдивий висновок та за
відмову без поважних причин від
виконання покладених на неї обов'язків,
оскільки про це не зазначено у висновку
експерта, що передбачено у
обов'язковому порядку ч. 4 ст. 147 ЦПК
України. За таких обставин апелянт
вважає, що висновок експерта повинен
бути визнаний судом недійсним і не може
використовуватися як доказ. Крім того
апелянт зазначає, що у експертизі
вказані, як виконані, роботи, які
фактично не виконувались, вказано
матеріали, які фактично не
використовувались, замість фактично
використаних; не враховано те, що при
ремонті використовувались матеріали,
які вже були раніше у використанні. У
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції апелянт ОСОБА_3 зазначив, що
ремонтні роботи він виконував сам,
тобто не витрачав гроші на оплату
роботи, натомість, у висновку
експертизи оцінено вартість ремонтних
робіт. Висновки судової експертизи не
від повідають дійсним витратам на
ремонт. Ним та його представником, як
зазначив апелянт ОСОБА_3, суду першої
інстанції було заявлено клопотання про
проведення додаткової експерти,
натомість йому у цьому було відмовлено.

Колегія суддів встановила, що дійсно у
висновку судової будівельно-технічної
експертизи не зазначено про
кримінальну відповідальність експерта
за ст. ст. 384, 385 КК України. Натомість, з
ухвали про призначення цієї експертизи
(а. с. 136 - 139 т. 1) вбачається, що експерта
попереджено про кримінальну
відповідальність за вказаним статтями
Кримінального кодексу України.

Разом з тим, не погоджуючись з
висновками суду першої інстанції щодо
задоволення позову в частині стягнення
на користь позивачки з відповідача ?
частки вартості виконаних робіт з
поліпшення квартири, колегія суддів
виходить з наступного.

Позивачкою в цій частині було заявлено
позовні вимоги про визнання спірної
квартири об'єктом спільної сумісної
власності подружжя у відповідності до
ст. 62 Сімейного кодексу України у
зв'язку із здійсненням за період шлюбу
поліпшень, внаслідок яких квартира
істотно збільшилась у своїй вартості, а
також про визнання за нею права
власності на ? частку квартири.

Натомість позовних вимог про стягнення
витрат на виконання робіт з поліпшення
квартири позивачкою заявлено не було.
Такі вимоги мають інший предмет позову,
регулюються іншими нормами
матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу
України встановлено, що члени сім'ї
власника будинку (квартири) зобов'язані
дбайливо ставитися до жилого будинку
(квартири). Повнолітні члени сім'ї
власника зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються
в судовому порядку суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог.

Як вбачається із змісту роз'яснень
Верховного Суду України в абзаці 5 п. 4
постанови Пленуму №7 від 04.10.1991 р. «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», члени сім'ї власника жилого
будинку якщо вони приймали участь
лише у будівництві підсобних
будівель (літньої кухні, сараю, тощо)
і підсобних приміщень або коли їх
затрати на ремонт жилого будинку
перевищували покладений на них ст. 156 ЖК
обов'язок, вправі вимагати не визнання
права власності на будинок, а
відшкодування своїх затрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вийшов
за межі позовних вимог позивачки,
вирішивши питання про задоволення
вимог, які нею не заявлялись.

Як встановлено ч. 3 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Оцінюючи висновок проведеної у справі
судової будівельно-технічної
експертизи, колегія суддів виходить з
наступного.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкту в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення. При цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них , а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчив би про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Як вбачається з висновку судової
будівельно-технічної експертизи (а. с. 10
- 93 т. 2), при встановленні ринкової
вартості спірної квартири було
використано лише підхід порівняння
аналогів продажу. Натомість не було
встановлено вартість спірної квартири
станом на час вирішення спору в стані,
що існував до поліпшення. Так, з
висновків експертизи видно, що площа
квартири в результаті виконаних робіт
не збільшилась. В квартирі мало місце
деяке перепланування підсобних
приміщень, перепланування жилих кімнат
не здійснювалось. Чи вплинуло це на
зміну вартості жилого будинку, з
висновку експертизи визначити не
можна.

Судом першої інстанції було
постановлено на вирішення експерта
питання щодо вартості спірного
домоволодіння на момент підписання
договору дарування, дійсної вартості
домоволодіння станом на дату оцінки, а
також питання визначення, у скільки
разів збільшилась вартість спірного
домоволодіння за період з 29.11.2002 р. до
дня проведення експертизи. У разі
некоректності вказаних питань експерт
міг запропонувати уточнити їх
формулювання чи зазначити про
неможливість дати відповідь на питання
у такій редакції. Натомість, експертом
було на свій розсуд змінено поставлено
питання із зміною їх змісту. В
результаті відсутнє визначення
вартості спірного домоволодіння

в стані, що існував до поліпшення, як
станом на 2002 рік, так і станом на час
проведення експертизи.

За вказаних обставин колегія
суддів вважає, що висновок проведеної у
справі судової будівельно-технічної
експертизи із зазначених вище підстав
не може бути визнаний об'єктивним
доказом на підтвердження позовних
вимог позивачки, отже, докази у
вказаній частині є недоведеними.

Суд першої інстанції, як
вбачається із змісту оскаржуваного
рішення, не задовольнив позовні вимоги
позивачки щодо визнання спірної
квартири об'єктом спільної сумісної
власності подружжя у відповідності до
ст. 62 Сімейного кодексу України та щодо
визнання за нею права власності на ?
частку квартири, але в резолютивній
частині рішення це не зазначив. Отже,
колегія суддів вважає за необхідне
вирішити питання про відмову позивачці
у задоволенні цих вимог у зв'язку з
недоведеністю.

Оскаржуване рішення в частині
задоволення вимог щодо стягнення на
користь позивачки з відповідача ?
частини вартості виконаних робіт з
поліпшення спірної квартири, що
враховано в мотивувальній частині
рішення при визначенні належної
позивачці грошової компенсації до
вартості ? частки у спільному майні
подружжя, підлягає скасуванню оскільки
такі вимоги позивачкою не заявлялись
та не повинні були вирішуватись судом.
Це не позбавляє позивачку звернутися
до суду з такими вимогами у порядку
цивільного судочинства.

Виходячи з викладеного, без врахування
вартості виконаних робіт з поліпшення
спірної квартири, вартість спільного
майна подружжя сторін у справі
становить 78 951 грн., а вартість ? частки -
39 475,50 грн.

Вартість виділеного позивачці майна:
автомобіля та іншого рухомого майна, з
чим, як було зазначено вище, погодилась
колегія суддів, становить 44 100 грн. (30 000 +
14 100). Вартість майна, що залишається
відповідачеві, з урахуванням вартості
проданого ним на свій розсуд спірного
трактора, становить 34 851 грн.

Різниця у вартості виділеного майна в
сумі 4 624,50 грн. за таких обставин має
бути стягнена з позивачки на користь
відповідача.

Враховуючи, що висновок судової
будівельно-технічної експертизи не
приймається за висновками
апеляційного суду як об'єктивний доказ
на підтвердження вимог позивачки,
колегія суддів вважає, що з відповідача
не підлягають стягненню ці витрати
позивачки. Також не підлягають
стягненню витрати позивачки на оплату
судового збору в сумі 190,71 грн., яка була
стягнена оскаржуваним рішенням,
оскільки в частині позовних вимог
позивачки відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції і ухвалює нове
рішення або змінює рішення, якщо
порушено має місце неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів, задовольняючи частково
апеляційну скаргу ОСОБА_3, змінює
оскаржуване рішення та скасовує його в
частині, як було зазначено вище, а
апеляційну скаргу ОСОБА_2, якою
висновки суду першої інстанції не
спростовуються, відхиляє.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Попаснянського районного суду
Луганської області від 11 січня 2014 року
змінити.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову
в частині стягнення на її користь з
ОСОБА_3 ? частини вартості виконаних
робіт з поліпшення квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію ? частки у праві
спільної сумісної власності подружжя в
розмірі 4 624,50 грн.

Скасувати рішення в частині стягнення
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених
судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: