Справа № 434/1092/13-ц
Провадження № 2/434/274/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
Артемівський районний суд міста
Луганська в складі: головуючого судді:
Головіної Т.М., при секретарі
Височиній А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду місті Луганську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ДП «Донецька
залізниця» в особі Луганського
будівельно-монтажного
експлуатаційного управління про
поновлення конституційних прав,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

Позивач посилаючись на те, що
відповідачем порушено його
конституційні права, що висловилося у
тому, що керівництво відповідача
примушувало його виконувати роботу,
яка не входила до його трудових
обов'язків, а саме - розвантажувати
вагони з цементом, прибирати територію
підприємства від сміття, чистити
каналізацію, підмінювати операторів
очисних споруд станції Родаково,
машиністів КНС; йому не оплачені роботи
у нічний час, вони компенсувались
відгулами; його заробітна плата не
відповідала обсягу і складнощам
виконуваної роботи; йому не оплачено
проїзд до навчального закладу та до
роботи; керівництво висловлювало на
його адресу погрози та здійснювало на
нього тиск; в 2012 році йому було
відмовлено у наданні переддипломної
практики на підприємстві та у
призначенні на посаду згідно
отриманої освіти; йому відмовлено у
підвищенні тарифного розряду; 16.12.2007
року о 08.15 год. ОСОБА_2 та ОСОБА_3
заподіяли йому тілесні ушкодження, від
яких він лікувався та які він вважає
виробничою травмою, оскільки отримав
їх прямуючи на роботу, коли оглядав
відкритий колодязь, що входило до його
трудових обов'язків, через два дні
після вказаної події він звернувся до
керівництва відповідача для
встановлення факту нещасного випадку
на виробництві, однак його заява
залишена без розгляду; при звільненні з
підприємства з ним не було проведено
повний розрахунок за робочі дні з 12 по 16
березня 2012 року, чим порушено його
честь та гідність, право на труд та
освіту, звернувся до суду з позовом,
який надалі доповнив (а.с.134), в якому
просить захистити його конституційні
права шляхом зазначення у рішенні суду
на те, які саме його права порушені
відповідачем, вказавши також порушені
статті закону; визнати виробничою
травму завдання йому тілесних
ушкоджень 16.12.2007 року , зобов'язати
відповідача скласти акт по факту
отриманої ним 16.12.2007 року травми;
зобов'язати керівництво відповідача:
виплатити йому заробітну плату за
відпрацьовані робочі дні з 12.03.2012 року
по 16.03.2012 року з розрахунку 100 грн. за
відпрацьований день; опублікувати
вибачення в газеті «Железнодорожник
Донбасса»; надати йому робоче місце
згідно отриманої ним освіти, здобутого
досвіду роботи та навичок; стягнути на
його користь моральну шкоду у сумі 40000
грн., яку вбачає у неправомірному
залученні до роботи , яка не входила до
його трудових обов'язків.

У судовому засіданні позивач на
позові наполягав, надав пояснення
аналогічні викладеним у позові, крім
того, суду пояснив, що не згоден з
наданим представником відповідача
графіком обліку робочого часу ,
оскільки він його не підписував;,
наполягав на тому, що його робочий день
розпочинався о 08.00 год. і злочин у
відношенні нього скоєно у робочий час;
просив поновити строк звернення до
суду з даним позовом, як пропущений з
поважних причин, посилаючись на те, що
звертався до різних інстанцій за
захистом порушеного права, на що було
витрачено значний час, тривалий час
лікувався, працював та навчався.

Представник відповідача позов
не визнав, посилаючись на те, що позивач
не повідомив підприємство про вказані
події, які мали місце 16.12.2007р., тому у
адміністрації відповідача на той час
були відсутні підстави для
розслідування даного нещасного
випадку; вважає, що отримані позивачем
16.12.2007р. о 08.15р. тілесні ушкодження не є
виробничою травмою, оскільки робочий
день позивача 16.12.2007р. розпочинався о
20.00 годині, а тілесні ушкодження він
отримав о 08.15 год. , тобто не в робочий
час; підприємство не несе
відповідальності за шкоду, яку не
завдавало; відмову позивачу у
призначенні на посаду згідно його
професії та рівня освіти суду пояснив
відсутністю на підприємстві посади за
кваліфікацією позивача; позивачем
пропущений строк звернення до суду з
даним позовом без поважних причин.

З пояснень сторін, з наданих
доказів встановлено наступне:

в 1989 році позивач закінчив
Ворошиловградський будівельний
технікум транспортного будівництва за
спеціальністю«Промислове та цивільне
будівництво» , йому присвоєно
кваліфікацію технік - будівельник , що
підтверджено копією диплому серії
НОМЕР_1 від 01.03.1989 року .

Постановою Слав»яносербського
районного суду Луганської області від
05.03.2009 року по кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч.2
ст. 125 КК України кримінальну справу
закрито у зв'язку із застосуванням до
обвинувачених ЗУ «Про амністію»; даною
постановою встановлені наступні факти:

16.12.2007 року приблизно о 08.15 год. на
пер. Деповський с. Родаково
Слав»яносербського району Луганської
області ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ґрунті
особистих неприязних стосунків і
виниклого конфлікту з ОСОБА_1
заподіяли останньому тілесні
ушкодження, а саме - ЗЧМТ, струс
головного мозку, закритий перелом
костей носу, які згідно висновку
судово-медичної експертизи № 281/295 від
03.10.2008 року віднесено до категорії
легких тілесних ушкоджень , що потягли
за собою короткочасний розлад здоров'я.

Згідно протокольної частини висновку
експерта № 281/295 від 04.11.2008 року, позивач
звернувся за медичною допомогою до
Зимогір»ївської міської лікарні, 17.
12.2007 року (з приводу побутової травми
від 16.12.2007р.) був оглянутий лор лікарем,
а 18.12.2007 року був госпіталізований до
відділкової лікарні ст. Луганськ;
18.12.2007 року йому відкрито лікарняний
лист.

Станом на час вказаних подій ОСОБА_1
перебував у трудових відносинах з
відповідачем; згідно графіку обліку
робочого часу, 16.12.2007 року його робочий
час розпочинався о 20.00год. Позивач
стверджує , що через два дні після
скоєння у відношенні нього злочину він
звернувся із заявою до адміністрації
відповідача про настання нещасного
випадку на виробництві, однак його
заява не була розглянута. Представник
відповідача дані фактичні обставини
категорично заперечує , вказуючи на те,
що позивач не повідомив підприємство
відповідача про вказані події, тому у
адміністрації відповідача на той час
були відсутні підстави для
розслідування даного нещасного
випадку. Медичні заклади не повідомили
також підприємство відповідача про
отримані позивачем травми, оскільки
вони визначені за ознаками побутових.

В 2011 році позивач закінчив
Донбаський державний технічний
університет і отримав базову вищу
освіту за напрямом підготовки
«Будівництво» та здобув кваліфікацію
бакалавра з будівництва, про що йому
видано диплом серії НОМЕР_2 від 30.06.2011
року.

01.08.2012 року позивач був
звільнений з підприємства з посади
слюсаря аварійно-відновлювальних
робіт каналізаційного господарства 4
розряду на підставі ст. 38 КЗпП України
(за власним бажанням) , згідно наказу №
45-ОС від 01.08.2012 року; в день звільнення з
позивачем проведено повний і
остаточний розрахунок .

З 01.09.2012 року позивач
навчається в Луганському державному
інституті житлово-комунального
господарства і будівництва на заочній
формі навчання за напрямом
«Гідротехніка(водні ресурси)», термін
його навчання закінчується 30.06.2015 року,
що підтверджено довідкою Луганського
державного інституту
житлово-комунального господарства і
будівництва від 12.09.2012 року № 276.

Вважаючи свої трудові права
порушеними позивач в порядку ЗУ «Про
звернення громадян» звернувся до
Луганської прокуратури з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері Луганської області, яка його
заяву спрямувала до територіальної
державної інспекції з питань праці у
Луганській області (надалі ТДІзПП) за
належністю. За результатами проведеної
перевірки ТДІзПП встановлено, що заява
позивача щодо підвищення тарифного
розряду в Управлінні відсутня. На
виробниче навчання він не направлявся.
В штатному розписі відсутня вакансія
слюсаря аварійно-відновлювальних
робіт каналізаційного господарства 5
розряду; його заява щодо переведення на
посаду інженера в БМЕУ-5 ДП «Донецька
залізниця» в Управлінні відсутня.
Згідно табелів обліку використання
робочого часу за 2011-2012 роки позивач не
залучався до надурочних робіт, робіт у
вихідні та святкові дні. Права і
обов'язки слюсаря
аварійно-відновлювальних робіт
каналізаційного господарства 4 розряду
викладені в робочій інструкції,
затвердженою головним інженером
Луганського будівельно-монтажного
експлуатаційного управління Д.В.
Молочковим 12.02.2009 року, з якою позивач
ознайомлений 12.02.2009 року. Накази щодо
залучення позивача до інших робіт в
Управлінні відсутні. Заробітна плата
за час відпустки у зв'язку з навчанням
позивачу нарахована у відповідності з
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» зі змінами та доповненнями; за
шкідливі умови праці йому проводиться
доплата у розмірі 12% від нарахованої
заробітної плати, як це передбачено
атестацією робочого місця; остаточний
розрахунок з позивачем був здійснений
01.08.2012 року згідно платіжної квитанції
№ 94 від 01.08.2012 року, тобто в день
звільнення.

Аналізуючи надані сторонами
докази та даючи правову оцінку діям
сторін, суд дійшов наступних висновків:

щодо позовних вимог ОСОБА_1
про зобов'язання керівництво
відповідача виплатити йому заробітну
плату за відпрацьовані робочі дні з
12.03.2012 року по 16.03.2012 року з розрахунку 100
грн. за відпрацьований день та
вирішуючи питання чи мало місце
порушення таких трудових прав
позивача, як : примушування його до
виконання робіт, які не входили в
трудові обов'язки позивача; не
проведення з ним оплати за роботу у
нічний час; невідповідність його
заробітної плати обсягу і складнощам
виконуваної роботи; не оплата йому
проїзду до навчального закладу та до
роботи, суд дійшов наступних висновків:

статтями 31, 96,97,105 КЗпП України
встановлено, що оплата праці
працівників здійснюється за
погодинною, відрядною або іншими
системами оплати праці. Форми і системи
оплати праці, норми праці, розцінки,
тарифні сітки, ставки, схеми посадових
окладів, умови запровадження та
розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами,
установами, організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом. Основою організації оплати
праці є тарифна система оплати праці,
яка включає тарифні сітки, тарифні
ставки, схеми посадових окладів і
тарифно-кваліфікаційні характеристики
(довідники). Тарифна система оплати
праці використовується для розподілу
робіт залежно від їх складності, а
працівників - залежно від їх
кваліфікації та за розрядами тарифної
сітки. Вона є основою формування та
диференціації розмірів заробітної
плати. Працівникам, які виконують на
тому ж підприємстві, в установі,
організації поряд з своєю основною
роботою, обумовленою трудовим
договором, додаткову роботу за іншою
професією (посадою) або обов'язки
тимчасово відсутнього працівника без
звільнення від своєї основної роботи,
провадиться доплата за суміщення
професій (посад) або виконання
обов'язків тимчасово відсутнього
працівника. Розміри доплат за
суміщення професій (посад) або
виконання обов'язків тимчасово
відсутнього працівника встановлюються
на умовах, передбачених у колективному
договорі. Забороняється власнику або
уповноважений ним орган вимагати від
працівника виконання роботи, не
обумовленої трудовим договором.

Відповідно до ст. 219 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
оплачує працівникам, які навчаються у
вищих навчальних закладах з вечірньою
та заочною формами навчання, проїзд до
місця знаходження навчального закладу
і назад один раз на рік на настановні
заняття, для виконання лабораторних
робіт і складання заліків та іспитів - у
розмірі 50 відсотків вартості проїзду.

Статтями 47,116 КЗпП України на
власника підприємства покладено
обов'язок по виплаті працівнику в день
звільнення всіх сум , що належать йому
від підприємства.

Статтею 43 Конституції України
встановлено, що право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом і кожен має право
на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом.

Статтями 10,11,58,59,60 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини , на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд вважає не доведеним позивачем
жодним із засобів доказування
існування у відповідача перед ним
заборгованості по заробітній платі, що
йому не оплачені роботи у нічний час, що
його заробітна плата не відповідала
обсягу і складнощам виконуваної
роботи, що керівництво відповідача
примушувало його виконувати роботу,
яка не входила в його трудові обов'язки.
За даними фактами ТДІзПП, у межах
наданих повноважень, була проведена
перевірка, в ході якої не встановлено
порушення зазначених вище трудових
прав позивача і дані фактичні
обставини останній не спростував у
суді жодним доказом, тому такі
ствердження позивача суд вважає
надуманими.

Ствердження позивача про те, що йому не
оплачено проїзд до навчального закладу
та до роботи безпідставні, оскільки
позивачем не доведено, що з даним
питанням він звертався до
адміністрації підприємства, надавши
при цьому відповідні платіжні
документи, квитки, тощо, які б
підтверджували такі витрати та йому
було відмовлено в цьому; відшкодування
власником підприємства робітнику
витрат на проїзд до роботи
законодавством не передбачено.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що всі розрахункові суми
позивач отримав в день звільнення і
протилежного він не довів.

Стосовно позовних вимог
позивача про зобов'язання відповідача
надати йому робоче місце згідно
отриманої ним освіти, здобутого
досвіду роботи та навичок та надаючи
юридичну оцінку його ствердженням про
те, що йому було відмовлено у наданні
переддипломної практики на
підприємстві, у призначенні на посаду
згідно отриманої освіти, у підвищенні
тарифного розряду, суд робить такі
висновки:

статтею 43 Конституції України
закріплено право кожного на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Держава
створює умови для повного здійснення
громадянами права на працю, гарантує
рівні можливості у виборі професії та
роду трудової діяльності, реалізовує
програми професійно-технічного
навчання, підготовки і перепідготовки
кадрів відповідно до суспільних
потреб.

Відповідно до ст. ст. 96,201,204, 205,206 КЗпП
України, для професійної підготовки і
підвищення кваліфікації працівників,
особливо молоді, власник або
уповноважений ним орган організує
індивідуальне, бригадне, курсове та
інше виробниче навчання за рахунок
підприємства, організації, установи.
Теоретичні заняття і виробниче
навчання при підготовці нових
робітників безпосередньо на
виробництві шляхом індивідуального,
бригадного і курсового навчання
провадяться в межах робочого часу,
встановленого законодавством про
працю для працівників відповідних
віку, професій і виробництв. В період
виробничого навчання,
перекваліфікації або навчання іншим
спеціальностям працівники не можуть
використовуватись на будь-якій роботі,
що не стосується спеціальності, яка
вивчається ними. Робітникові, який
успішно закінчив виробниче навчання,
присвоюється кваліфікація відповідно
до тарифно-кваліфікаційного довідника
і надається робота відповідно до
набутої ним кваліфікації та
присвоєного розряду. Віднесення
виконуваних робіт до певних тарифних
розрядів і присвоєння кваліфікаційних
розрядів робітникам провадиться
власником або уповноваженим ним
органом згідно з
тарифно-кваліфікаційним довідником за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником).
Кваліфікаційні розряди підвищуються
насамперед робітникам, які успішно
виконують встановлені норми праці і
сумлінно ставляться до своїх трудових
обов'язків. Право на підвищення розряду
мають робітники, які успішно виконують
роботи більш високого розряду не менш
як три місяці і склали кваліфікаційний
екзамен.

Гарантії права громадян на працю
закріплені також ст. 5-1 КЗпП України,
які забезпечуються зокрема:
безплатним сприянням державними
службами зайнятості у підборі
підходящої роботи і працевлаштуванні
відповідно до покликання, здібностей,
професійної підготовки, освіти, з
урахуванням суспільних потреб;
наданням підприємствами, установами,
організаціями відповідно до їх
попередньо поданих заявок роботи за
фахом випускникам державних вищих
навчальних, професійних
навчально-виховних закладів;
безплатним навчанням безробітних
нових професій, перепідготовку в
навчальних закладах або у системі
державної служби зайнятості з виплатою
стипендії; правовим захистом від
необґрунтованої відмови у прийнятті на
роботу.

Статтею 19 Конституції
України визначено, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Стаття 55 Конституції України
гарантує захист прав і свобод людини і
громадянина судом.

З аналізу даних норм права
випливає, що повноваження по сприянню у
підборі підходящої роботи і
працевлаштуванню відповідно до
покликання, здібностей, професійної
підготовки, освіти за законом
делеговано Державній службі
зайнятості України. Усі громадяни
мають право на безоплатне сприяння
Державної служби зайнятості у
працевлаштуванні. До Служби можуть
звертатися всі незайняті громадяни,
які шукають роботу. Територіальні
(місцеві) служби зайнятості здійснюють
реєстрацію осіб, які звертаються за
сприянням у працевлаштуванні, за
місцем їхнього проживання, ведуть бази
даних про вільні робочі місця та
надають інформаційні послуги
громадянам. Враховуючи, що вирішення
питання щодо працевлаштування
громадян покладено на Державну службу
зайнятості України, підстав для
зобов'язання відповідача надати
позивачу робоче місце згідно отриманої
ним освіти, здобутого досвіду роботи та
навичок у судовому порядку не має.

Посилання позивача на статтю 42-1
КЗпП України , як на підставу
задоволення його позовних вимог про
зобов'язання відповідача
працевлаштувати останнього на
підприємство згідно отриманої освіти
та здобутих здібностей та навичок, суд
не бере до уваги, оскільки позивач був
звільнений з підприємства за власним
бажанням (ст. 38 КЗпП), тоді як дана норма
права розповсюджується виключно на
працівників з якими розірвано трудовий
договір з підстав, передбачених п.1 ст. 40
цього Кодексу; з часу звільнення
позивача минуло більше року;
підприємство відповідача не провадить
прийняття на роботу працівників
аналогічної з позивачем кваліфікації,
оскільки такі вакансії на ньому
відсутні.

Ствердження позивача про те, що в
2012 році йому було відмовлено у наданні
переддипломної практики на
підприємстві не доведені. Позивачем не
надано жодного доказу, що дане питання
ним було порушено перед керівництвом
та відповідач своєю відмовою обмежив
його в цьому праві з непередбачених
законом підстав, тому суд позбавлений
можливості дійти висновку про те, чи
мали місце взагалі такі обставини та з
яких причин.

Посилання позивача на те, що
йому було відмовлено у призначенні на
посаду згідно отриманої освіти, що йому
відмовлено у підвищенні тарифного
розряду, суд вважає безпідставними,
оскільки навчання позивача в
Донбаському державному технічному
університеті за напрямом підготовки
«Будівництво» не було виробничим; на
підприємстві відповідача відсутні
посади за кваліфікацією позивача, що
підтверджено листом ТДІзПП від20.09.12Р. №
2593/2. Питання кар'єрного зростання та
переведення працівників на інші посади
відносяться до виключної компетенції
керівників підприємств та вирішуються
ними з огляду на наявність відповідних
вакансій, на ставлення працівника до
роботи, його ділових та професійних
якостей, спроможності працювати на
відповідній посаді, тому є правом, а не
обов'язком власника підприємства.

Розглядаючи позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання отриманої ним
16.12.2007 року о 08.15 год. травми виробничою
, суд виходить з наступного:

порядок розслідування та ведення
обліку нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 25 серпня 2004 року
№1112, (який діяв на час заподіяння
позивачу тілесних ушкоджень (надалі
Порядок).

Згідно п.8,15 Порядку,
визнаються пов'язаними з виробництвом
нещасні випадки, пов'язані із
завданням тілесних ушкоджень іншою
особою під час виконання чи у зв'язку з
виконанням ним трудових (посадових)
обов'язків чи дій в інтересах
підприємства незалежно від порушення
кримінальної справи. Про кожний
нещасний випадок потерпілий або
працівник, який його виявив, чи інша
особа - свідок нещасного випадку
повинні негайно повідомити
безпосереднього керівника робіт чи
іншу уповноважену особу підприємства
і вжити заходів до подання
необхідної допомоги потерпілому.
Лікувально-профілактичний заклад про
кожне звернення потерпілого від
нещасного випадку без направлення
підприємства повинен протягом доби
повідомити власника підприємства, де
працює потерпілий, надсилаючи
екстрене повідомлення про кожного
потерпілого за встановленою формою.
Власник, одержавши повідомлення про
нещасний випадок, організує його
розслідування комісією. Комісія з
розслідування нещасного випадку
зобов'язана протягом трьох діб:
обстежити місце нещасного випадку,
опитати свідків і осіб, які причетні до
нього, та одержати пояснення
потерпілого, якщо це можливо;
розглянути і оцінити відповідність
умов праці вимогам нормативних актів
про охорону праці; установити
обставини і причини, що призвели до
нещасного випадку, визначити осіб, які
допустили порушення нормативних актів,
а також розробити заходи щодо
запобігання подібним випадкам; скласти
акт за формою Н-1 у п'яти примірниках і
передати його на затвердження
власникові. У разі відмови власника
скласти акт за формою Н-1 про нещасний
випадок чи незгоди власника,
потерпілого або особи, яка представляє
його інтереси, із змістом акта або з
приписом посадової особи органу
державного нагляду за охороною праці,
питання вирішується вищестоящим
органом державного нагляду за охороною
праці або в порядку, передбаченому
законодавством про розгляд трудових
спорів.

Аналізуючи дані норми
законодавства суд дійшов наступних
висновків:

нещасний випадок - це
випадок, який стався з людиною через
непередбачені обставини та умови,
внаслідок чого була завдана шкода
здоров'ю людини або наступила смерть
потерпілого;

нещасний же випадок на
виробництві - це несподівана та
незапланована подія, включаючи дії
умисного, насильницького характеру,
яка виникає внаслідок трудової або
пов'язаної з нею діяльності, що
призводить до травмування, хвороби або
смерті; виробничою є травма, яку зазнав
працівник на виробництві і яка
пов'язується з дією небезпечного
виробничого фактора.

Одним з головних критеріїв
для кваліфікації нещасного випадку як
такого, що стався на виробництві, є
місце, де він стався, тобто територія
підприємства ; нещасний випадок, який
стався за межами території, може
розглядатись як такий, що стався на
виробництві, якщо він стався під час
виконання працівником своїх службових
обов'язків, або якщо працівник діяв в
інтересах виробництва. Для деяких
професій, для яких за характером роботи
не застосовне поняття «територія», чия
діяльність пов'язана з пересуванням
між об'єктами обслуговування, основне
значення під час вирішення питання про
зв'язок нещасного випадку з
виробництвом має час пригоди. Для
працівників цих професій нещасний
випадок вважається пов'язаним з
виробництвом, якщо стався не тільки під
час роботи, але й у робочий час під час
прямування пішки, на громадському чи
особистому транспорті, якщо на те є
дозвіл роботодавця.

Не вважаються пов'язаними з
виробництвом ті нещасні випадки, що
сталися з працівниками внаслідок
заподіяння тілесних ушкоджень іншою
особою або вбивства працівника під час
з'ясування потерпілим особистих
стосунків, якщо з приводу цих дій є
висновок компетентних органів.

Всі нещасні випадки, що
сталися з працівниками на території
підприємства як у робочий час, так і до
чи після нього, поза підприємством під
час виконання завдання роботодавця
підлягають обов'язковому
розслідуванню у порядку, встановленому
Положенням. Про кожний нещасний
випадок свідок, працівник, який його
виявив, або сам потерпілий повинні
негайно повідомити безпосереднього
керівника робіт чи іншу уповноважену
особу підприємства. Це дуже важливо для
подальшого правильного визначення
обставин та причин нещасного випадку,
можливості використання методики
розслідування таких випадків. Тому
кожен працівник повинен виконувати цю
вимогу.

За результатами
розслідування вирішується питання
щодо взяття чи ні нещасного випадку на
облік. За підсумками розслідування
нещасного випадку, професійного
захворювання або аварії роботодавець
складає акт за встановленою формою,
один примірник якого він зобов'язаний
видати потерпілому або іншій
зацікавленій особі не пізніше трьох
днів з моменту закінчення
розслідування. У разі відмови
роботодавця скласти акт про нещасний
випадок чи незгоди потерпілого з його
змістом питання вирішуються посадовою
особою органу державного нагляду за
охороною праці, рішення якої є
обов'язковим для роботодавця і може
бути оскаржене у судовому порядку.
Відповідальність за своєчасне
розслідування та облік нещасних
випадків, а також за виконання заходів
по їх попередженню несе керівник
підприємства та начальники
підрозділів. Адміністрація несе повну
відповідальність тільки за нещасні
випадки, пов'язані з виробництвом.

Як було встановлено у судовому
засіданні , нещасний випадок 16.12.2007 року
трапився з позивачем не в робочий час,
не по дорозі на роботу і не під час
виконання ним трудових обов'язків, а у
вільний від роботи час, внаслідок
з'ясування з раніше знайомими йому
ОСОБА_2, ОСОБА_3 особистих неприязних
стосунків та виниклого з ними
конфлікту.

Ствердження позивача про те, що
травму він отримав по дорозі на роботу ,
що його робочий день розпочинався о 08.00
год. не знайшли підтвердження у
судовому засіданні, спростовані
графіком обліку робочого часу , згідно
якого його робочий час розпочинався о
20.00 год.

При цьому , суд відноситься
критично до посилань позивача на те, що
з графіком робочого часу він не був
ознайомлений, оскільки такі
ствердження позивача не є логічними та
об'єктивними - у такому би разі позивач
вчасно би не з'являвся на роботу,
порушуючи трудову дисципліну, що для
керівництва було б достатньою і
вагомою підставою для застосування
дисциплінарного стягнення, в тому
числі і такого , як звільнення у разі
системності порушень, що у даному
випадку судом не встановлено.

Ствердження позивача про те,
що даний випадок з ним стався під час
огляду колодязю, що входило в його
трудові обов'язки, не підтверджено
жодним із засобів доказування.

Таким чином, суд дійшов
висновку, що випадок, що стався з
позивачем 16.12.2007р. не підпадає під дію
Порядку, а отримана ним травма не є
виробничою.

При цьому, суд враховує також,
що вважаючи даний випадок виробничим,
позивач про нього повинен був
терміново повідомити безпосереднього
керівника чи іншу посадову особу , чого
не зробив. Посилання позивача на те, що
він повідомив про травму керівництво
через два дня, однак його звернення
залишилось без реагування не доведені,
представник відповідача даний факт
категорично заперечує, а позивач
належних доказів в обґрунтування
зазначених обставин не надав.

Акт про нещасний випадок
повинен бути складений, а
розслідування - проведене тільки при
існуванні тілесних ушкоджень, що
призвели до втрати працівником
працездатності на один робочий день чи
більше або до необхідності перевести
потерпілого на іншу (легшу роботу)
терміном не менш як на один робочий
день. Оскільки попередні вимоги
позивача щодо визнання нещасного
випадку таким, що пов'язаний з
виробництвом, встановлені судом, як
необґрунтовані, підстав для
зобов'язання відповідача скласти акт
про нещасний випадок, який відповідно
до контексту Положення, не є таким
випадком, немає. Позов ОСОБА_1 в цій
частині необґрунтований та
задоволенню також не підлягає.

Розглядаючи позов про
відшкодування позивачу моральної
шкоди у розмірі 40000 грн., суд не
знаходить підстав для його
задоволення, виходячи з наступного:

судом не встановлено порушення
трудових прав позивача в частині
залучення його до роботи, яка не
входила в його трудові обов'язки , в
чому позивач вбачає моральну шкоду, а
також порушення і інших перелічених
позивачем трудових прав, в тому числі і
таких немайнових прав, як честь та
гідність, тому в даному випадку немає
юридичних підстав для покладення на
відповідача обов'язку по відшкодуванню
позивачу моральної шкоди, передбачених
ст. 280,1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП
України, відповідно до яких підлягає
відшкодуванню моральна шкода, завдана
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права, або
моральна шкода, заподіяна винними
діями певної особи; відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відмовляючи позивачу у
задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди, суд не
бере до уваги припущення позивача про
те, що керівництво відповідача
висловлювало на його адресу погрози та
здійснювало на нього тиск , оскільки
позивач ні у судовому засіданні, ні у
позовній заяві не пояснив та не довів
яким чином йому погрожувало
керівництво та здійснювало на нього
тиск, у чому взагалі такі дії
виявлялися та у зв'язку з чим мали
місце, тому у суду не має підстав
вважати, що такі протиправні дії щодо
нього були вчинені відповідачем та
взагалі, що вони мали місце.

Оскільки судом не встановлено
порушення таких немайнових прав
позивача, як честь та гідність, підстав
для зобов'язання відповідача
опублікувати вибачення в газеті
«Железнодорожник Донбасса» не має.
Крім того, примусове вибачення, як
спосіб судового захисту честі та
гідності законом не передбачено.

Відповідно до ст. 233 КЗпП
України, працівник може звернутися с
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права. У разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Суд вважає, що позивачем
пропущено строк позовної давності щодо
всіх його вимог, окрім вимог про
стягнення заробітної плати. Посилання
позивача на те, що даний строк ним
пропущено з поважних причин, бо він
звертався до різних інстанцій за
захистом порушеного права, лікувався,
навчався та працював суд вважає
необґрунтованими, оскільки дані
обставини не є істотними , об'єктивно
непереборними, такими, що дійсно
перешкоджали йому вчасно звернутися до
суду з даним позовом.

Приймаючи до уваги, що судом
охороняється лише порушене право, а
вимоги позивача встановлені судом, як
необґрунтовані, суд вважає, що у позові
ОСОБА_1, не дивлячись на пропущення ним
без поважних причин строку позовної
давності звернення до суду, необхідно
відмовити за необґрунтованістю його
позовних вимог, а не за пропуском
строку звернення до суду.

На підставі статей 43,55 Конституції
України ст. 5-1, 31, 47,57,96,105, 116, 233, 173, 206, 237-1
КЗПП України, 16, 23,280,1167 ЦК України,
Порядком розслідування та ведення
обліку нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 25 серпня 2004 року
№1112, керуючись статтями 10, 11,58,59,60, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ДП
«Донецька залізниця» в особі
Луганського будівельно-монтажного
експлуатаційного управління про
поновлення конституційних прав,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди -
відмовити за необґрунтованістю
позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення
суду може бути подана протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Повний текст рішення суду
виготовлено 07 квітня 2014року.

Суддя
Т.М. Головіна