АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2631/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Врона А. О. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк»

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 19 грудня
2013 року

у цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
сплативши судовий збір, відповідно до
вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених
позовних вимог позивач посилається на
ті обставини, що згідно кредитного
договору № б/н від 17 травня 2006 року
відповідачу було надано кредит у
розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36,00 % річних, на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає дії картки. Однак,
зобов'язання за кредитним договором
відповідач не виконав, станом на 31
серпня 2013 року заборгованість за
кредитним договором склала - 22100 грн. 37
коп, з якої: - 6006 грн. 68 коп. -
заборгованість за кредитом; - 14565 грн. 10
коп. - заборгованість зі сплати
процентів за користуванням кредитом; -
500 грн - штраф (фіксована частина); - 1028
грн. 59 коп. - штраф (процентна складова).
Саме зазначені вимоги та з урахуванням
сплаченого судового збору, просили
задовольнити.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 19 грудня
2013 року у задоволенні позову -
відмовлено.

У апеляційній скарзі представник
позивача просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги, з тих
підстав, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що 17 травня 2006 року між
сторонами укладений кредитний договір,
на підставі якого відповідачу було
надано кредит у розмірі 5000грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну карту зі сплатою 36,00
% на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом, за користування кредитом.
З матеріалів справи вбачається, що
сторони укладали правочин у формі
підписання заяви про надання
відповідачу банківських послуг у
вигляді платіжної картки
"Універсальна", яка використовується
для ініціалізації перерахунку коштів з
рахунку платника з метою оплати
товарів та послуг, перерахунку коштів
на рахунки інших осіб (п.2 Умов та Правил
надання банківських послуг).
Невід'ємною частиною укладеного
договору є додатки до нього і, зокрема,
Умови та Правила надання банківських
послуг, з якими відповідач був
ознайомлений, про що свідчать його
підписи під відповідним текстом
вищевказаної заяви. Платіжну картку
банк видав 19 травня 2006 року.

Дійсно, позивач свої зобов'язання за
договором виконав, відповідач
зобов'язання за кредитним договором не
виконав, станом на 31 серпня 2013 року
заборгованість за кредитним договором
склала - 22100грн. 37 коп, з якої: - 6006 грн. 68
коп. - заборгованість за кредитом; - 14565
грн. 10 коп. - заборгованість зі сплати
процентів за користуванням кредитом; -
500 грн - штраф (фіксована частина); - 1028
грн. 59 коп. - штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про відмову в
позові, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем пропущений
трирічний строк для звернення до суду з
позовом, оскільки термін дії кредитної
картки сплинув у 2007 році.

Так, відповідно до п.9.12 Умов та
правил надання банківських послуг,
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін.

В ході розгляду справи встановлено,
і зазначене не заперечувалось
сторонами, що термін виконання
зобов'язань відповідає терміну дії
кредитної картки і при цьому не
заперечувалось, що нова картка не
перевипускалась.

Статтею 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 256 ЦК України визначено
поняття позовної давності, згідно з
якою це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки,
спеціальна позовна давність в один рік
встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України
відносно неустойки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України
передбачено, що за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання починається зі спливом
строку виконання кредитного договору.

Разом з тим із настанням певної
події, яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач, отримавши кредитні грошові
кошти, належним чином не виконав
зобов'язання за кредитним договором
щодо повернення коштів, сплати
відсотків та комісії за користування
грошовими коштами, у зв'язку з чим і
виникла заборгованість, що
підтверджується розрахунком
заборгованості, доданого до позову, а
тому, право позивача на отримання цих
коштів було порушено.

Однак, колегія суддів вважає, що
доводи апелянта про те, що у
відповідності до п.9.12 Умов та правил
надання банківських послуг, за яким
кредитний договір діє на протязі 12
місяців з моменту його підписання та
вважається пролонгованим на той же
самий строк, якщо ні одна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору не можуть
врахуватись, оскільки, п. 9.12 зазначених
умов визначає кінцевий строк дії
договору, а не строк виконання
зобов'язання. Крім того, у п.5.4 Правил
користування платіжною карткою,
визначено, що строк погашення кредиту у
повному обсязі, проводиться не пізніше
останнього дня місяця вказаного на
платіжній картці. Тобто, умова договору
про надання кредитного ліміту на
платіжну картку про те, що строк дії
картки не визначений, не свідчить про
те, що цей договір не має строку
виконання.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції вірно встановлено, що
остання транзакція за платіжною
карткою відповідача, тобто поповнення
карткового рахунку, було здійснено
позичальником 23.07.2009 року.

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до
суду із даним позовом - 10.10.2013 року,
тобто з пропуском трирічного строку
для пред'явлення позову.

Відповідач, відповідно до вимог ч.3
ст.257 ЦК України подав заяву про
застосування строків позовної
давності, однак, позивачем не ставилось
перед судом питання про поновлення
пропущеного строку позовної давності.

Інших строків позовної давності ані
кредитним договором, ані умовами
надання банківських послуг, не
передбачено, хоча, статтею 259 ЦК України
передбачено необхідність укладення
договору про збільшення строку
позовної давності у письмовій формі.

Крім того, згідно з п. 31 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" № 5 від 30
березня 2012 року зазначено, що
враховуючи положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
"Про захист прав споживачів", суди мають
виходити з того, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Посилання апелянта щодо
неправильного застосування судом норм
матеріального та процесуального права
не можна взяти до уваги.

Колегія суддів не вбачає порушень
судом першої інстанції норм права та
підстав для скасування рішення суду і
задоволення апеляційної скарги.

Рішення від 19 грудня 2013 року суду
першої інстанції відповідає вимогам
норм матеріального, процесуального
права, встановленим обставинам і
матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків у
рішеннях суду, протирічать вимогам
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, матеріалам справи,
зводяться до переоцінки доказів по
справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні
обставини справи, судове рішення
відповідає вимогам норм матеріального
і процесуального права і тому, колегія
апеляційного суду вважає, що згідно до
ст. 308 ЦПК України правових підстав для
скасування рішення від 19 грудня 2013 року
колегія суддів не вбачає, а тому, доводи
апеляційної скарги підлягають
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції від 19 грудня 2013 року
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 19 грудня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді