Справа №577/330/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Разумова І. Є.Номер
провадження 22-ц/788/666/14 Суддя-доповідач -
Левченко Т. А. Категорія - 52
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Таран С. А., Собини О. І.,

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 18 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа:
Конотопський міськрайонний центр
зайнятості про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся з вищезазначеним
позовом, який мотивує тим, що з 16 травня
2013 року по 17 грудня 2013 року він працював
приймальником склад-склад у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на підставі
трудового договору, зареєстрованого
Конотопському міськрайонному центрі
зайнятості. В грудні 2013 року він
вирішив звільнитися з роботи, тому
подав відповідачеві заяву про
звільнення його за згодою сторін. 17
грудня 2013 року відповідач звільнив
його з роботи, але не за п. 1 ст.36 КзпП
України, як він просив у своїй заяві на
звільнення, а на підставі ст. 38 КзпП
України, за власним бажанням. При цьому
під час звільнення він не знав, що
зазначено в даній статті, бо не має
відповідних знань і працевлаштувався
вперше. Відповідач та працівник
Конотопського міськрайцентру
зайнятості теж не повідомили йому, що
трудовий договір розірваний на
підставі ст. 38 КзпП України. Після
звільнення в Конотопському
міськрайцентрі зайнятості при
постановці на облік йому було
повідомлено про те, що він буде
отримувати допомогу по безробіттю
тільки на 91 день перебування на обліку,
бо він звільнений з роботи за власним
бажанням. Відповідач фактично звільнив
його з власної ініціативи, до того ж в
порушення вимог ст. 38 КзпП України він
був звільнений наступного дня після
подачі заяви про звільнення. Внаслідок
незаконних дій ОСОБА_4 він залишився
без роботи та був позбавлений
можливості отримувати допомогу по
безробіттю. Тому просить суд поновити
його на роботі на посаді приймальника
склад - склад у ФОП ОСОБА_4, стягнути з
відповідача 2481 грн. 78 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
1000 грн. у відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням суду від 18 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову. В
доводах апеляційної скарги
посилається на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи. Він в
своїй заяві ФОП ОСОБА_4 просив
звільнити його за згодою сторін за п. 1
ст. 36 КЗпП України. Відповідачем не
надано доказів на підтвердження того,
що ОСОБА_3 виявляв ініціативу
звільнитись за власним бажанням на
підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Сама
процедура звільнення була для нього
стресом та розраховуючи на
добросовісність роботодавця, він
поставив свій підпис у трудовому
договорі щодо звільнення, вважаючи, що
звільняється за згодою сторін.

Позивач ОСОБА_3 належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, однак своїм правом участі в
судовому засіданні не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення ФОП ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5, вивчивши
матеріали справи і перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що
16 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ФОП
ОСОБА_4 було укладено трудовий договір,
зареєстрований в Конотопському
міськрайонному центрі зайнятості 16
травня 2013 року за № 6. Згідно цього
договору ОСОБА_3 було прийнято на
роботу за професією приймальник
склад-склад безстроково (а. с. 4-6).

В грудні 2013 року ОСОБА_3 виявив особисте
бажання звільнитися з роботи, яку він
виконував у відповідача.

17 грудня 2013 року в Конотопському
міськрайонному центрі зайнятості
трудовий договір розірвано сторонами
на підставі ст. 38 КЗпП України в зв'язку
зі звільненням ОСОБА_3 з роботи за
власним бажанням. Розірвання трудового
договору засвідчено підписами сторін в
трудовому договорі та в цей же день він
був знятий з реєстрації в
Конотопському міськрайонному центрі
зайнятості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
підстави для поновлення на роботі
позивача, який особисто без примусу
прийняв рішення про звільнення,
відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, так як
суд дійшов його правильно встановивши
фактичні обставини справи, з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом І групи; вихід
на пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

У разі, якщо роботодавець погоджується
на звільнення працівника в строк, про
який просить працівник, за відсутності
на це поважних причин, тобто, коли
сторони заздалегідь домовляються про
строк звільнення, то підставою
припинення трудового договору в цьому
випадку має бути п. 1 ст. 36 КЗпП (за
угодою сторін), за умови, що вони
домовилися про цю підставу. Потреба у
використанні п. 1 ст. 36 КЗпП України
з'являється насамперед у сторін
строкового трудового договору для його
дострокового припинення. Закон не
перешкоджає тому, щоб за угодою сторін
припинялися і трудові договори,
укладені на невизначений строк. Однак
практична потреба в цьому незначна.
Працівник має право в будь-який час
розірвати трудовий договір,
попередивши про це власника за два
тижні. Якщо працівник просить про
звільнення до закінчення зазначеного
двотижневого строку, власник може
погодитись на це. Але в такому разі
звільнення здійснюється з ініціативи
працівника, а не за угодою сторін.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 р. № 9 (з наступними змінами і
доповненнями), сама по собі згода
роботодавця задовольнити прохання
працівника про звільнення до
закінчення строку попередження не
означає, що трудовий договір припинено
за п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), якщо
не було домовленості сторін про таку
підставу його припинення. У цьому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП).

Таким чином, у розумінні положень ч. 1
ст. 38 КЗпП України попередження про
наступне звільнення є обов'язком
працівника, звільнення за заявою
працівника до закінчення строку
попередження, з дати звільнення,
визначеної працівником, є правом
роботодавця. Власник не вправі
звільнити працівника до закінчення
двотижневого строку після подачі
працівником заяви про звільнення,
тільки якщо працівник про це не
просить.

Пунктами 8-10 Порядку реєстрації
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю, затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 08 червня 2001 року №
260, передбачено, що у разі закінчення
трудового договору або припинення його
дії достроково, в трудовому договорі
фізична особа робить запис про
підстави його припинення з посиланням
на відповідні статті КЗпП України, про
що сторони сповіщають центр
зайнятості, який зареєстрував трудовий
договір.

Як під час розгляду справи судом першої
інстанції, так і в своїй апеляційній
скарзі позивач визнає ту обставину, що
він виявив особисте бажання
звільнитися з роботи в той строк, який
він фактично був звільнений. Своїми
підписами в трудовому договорі сторони
засвідчили: позивач - своє прохання на
звільнення з роботи за власним
бажанням до закінчення двотижневого
строку, а відповідач - свою згоду на
таке звільнення. В той же час
яких-небудь достовірних та належних
доказів, які б підтверджували, що він
просив звільнити його на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін),
позивач суду не надав. Крім того
трудовий договір між сторонами було
укладено на невизначений строк, а тому
підстава звільнення позивача за п. 1 ст.
36 КЗпП України в даному випадку не була
обов'язковою.

Встановивши, що рішення про звільнення
з роботи позивач прийняв особисто, без
будь-якого примусу чи тиску з боку
відповідача, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
його позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять нових даних, які б давали
підстави для скасування рішення суду,
яке є законним і обґрунтованим,
відповідає вимогам матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного
суд Сумської області від 18 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього часу
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -