Справа № 342/2150/13-ц
Провадження № 22-ц/779/776/2014
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р.М. Р.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої-судді: Шалаути
Г.І.,

суддів: Ковалюка Я.Ю.,
Мелінишин Г.П.,

секретаря: Вилки І.В.,

з участю сторін: апелянта
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат
на повнолітню дитину, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Городенківського районного суду від 25
лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з вказаним позовом, який мотивувала
тим, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3,
який розірвано у лютому 1996 році. За час
шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка досягла повноліття,
однак продовжує навчатися в
Івано-Франківському національному
технічному університеті нафти і газу
на контрактній основі заочно, що
підтверджується довідкою з місця
навчання від 22.09.2013 року. Згідно
договору про підготовку
спеціаліста-бакалавра, вона
зобов»язана сплачувати за навчання
дочки 2621 грн. за семестр та інші
витрати, пов»язані з навчанням, які
разом з оплатою за навчання вважає
додатковими, пов»язаними з розвитком
розумових здібностей дитини, в яких
повинен брати участь відповідач як
батько дитини. Оскільки дочка
розпочала навчання у вересні 2011 року,
то нею сплачено за весь період навчання
по даний час 15729 грн. Зсилаючись на ст.185
СК України просила стягнути половину
понесених нею додаткових витрат на
дочку у розмірі 7864 грн, пов»язаних з її
навчанням у ВУЗі з відповідача.

Рішенням Городенкіського районного
суду від 25 лютого 2014 року в позові
ОСОБА_2 відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2, подала
апеляційну скаргу, в якій, зсилається
на порушення судом норм процесуального
та матеріального права, зокрема на
неповне, не всестороннє дослідження
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам, не
застосування судом норми ст.185 СК
України, в якій зазначено, що батько
зобов»язаний брати участь у додаткових
витратах на дитину, що викликані
особливими обставинами. При цьому
закон не містить будь-яких обмежень,
пов»язаних з матеріальною
спроможністю батька нести ці витрати.
Не дивлячись на це, суд при
обґрунтуванні рішення взяв за основу
довідку проте, що відповідач отримує
13.86 грн. за догляд за перестарілим
дідом. Суд не взяв до уваги те, що дід
отримує пенсію, якою розпоряджається
відповідач в той час, як дочка немає
самостійного доходу. В судовому
рішенні також зазначено, що кошти, які
нею оплачені за навчання не є
додатковими витратами на дитину, що не
відповідає дійсності. Дочка зверталася
з позовом до відповідача про стягнення
аліментів на своє утримання на час
навчання, однак рішенням
Городенківського районного суду від
21.01.2014 року їй відмовлено. Суд не дав
оцінки тому, що відповідач отримує
доходи від підприємницької діяльності,
зареєструвавши свою дружину як
підприємця, яка здійснює торгівлю
продуктами харчування, отримує дохід,
який відповідач приховує, щоб не
допомагати дочці.

Апелянт також зсилається на ст.59 Закону
України "Про освіту", згідно якої батьки
несуть однакову відповідальність за
виховання, навчання та розвиток дитини
та зобов»язані постійно дбати про
дітей, створювати умови для розвитку їх
природних здібностей та сприяти
здобуттю ними світи у ВУЗах.
Посилаючись на наведене, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну
скаргу підтримала, просила її
задовольнити. Відповідач заперечив
проти задоволення апеляційної скарги,
зазначивши, що рішення суду є законним
та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши їх доказами, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Статтею 6 СК України законодавець
визначив, що правовий статус дитини має
особа до досягнення нею віку18 років.

Ст.ст.150,180 покладають обов»язок на
батьків піклуватися про здоров»я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток та матеріально
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття, незалежно від їх
матеріального становища.

Ст.185 цього ж кодексу покладає
обов»язок батьків брати участь у
додаткових витратах на дитину,
викликаних особливими обставинами:
розвитком її здібностей, її хворобою чи
каліцтвом.

Питання щодо надання матеріальної
допомоги повнолітнім дітям, які
досягли 18 років, але продовжують
навчання і не мають самостійного
доходу врегульовано окремою статтею 198
СК України. Згідно цієї норми права
підставою виникнення у батьків(батька
чи матері) обов»язку утримувати
повнолітню дитину є сукупність таких
юридичних фактів: родинний зв»язок
батьків і дітей, непрацездатність
повнолітніх дочки чи сина(денна форма
навчання, інвалідність тощо), потреби
дітей у наданні такої допомоги,
наявність у батьків можливості
надавати таку матеріальну допомогу.
Сукупність зазначених обставин
утворює юридичний склад, необхідний і
достатній для виникнення зазначеного
аліментного зобов»язання. За
відсутності хоча б одного із вище
наведених факторів, аліментне
зобов»язання з утримання батьками
своїх повнолітніх дітей не виникає.

Доводи апелянта про те, що навчання
дочки у ВУЗі на заочній контрактній
формі навчання є особливою обставиною,
пов»язаною з розвитком розумовим
здібностей дитини, а оплата за таке
навчання є додатковими затратами,
необхідними розвитку таких здібностей
та врегульовано ст.185 СК України не є
обґрунтованими.

В контексті ст.185 СК України навчання
повнолітніх дітей у ВУЗі, не слід
вважати особливою обставиною, оскільки
навчання у ВУЗах, здійснюється, як
правило, а не як особливість на
контрактній основі згідно угоди,
підписаної між керівником ВУЗу та
одним з батьків чи обома батьками, які
розраховуючи на свої можливості,
беруть обов»язок здійснювати оплату за
таке навчання, яке не слід вважати
особливою обставиною. Однак, якщо
наприклад для здобуття такої освіти на
контрактній формі, залежно від
спеціальності та фаху, необхідно
придбати дороговартісний засіб, без
якого здобуття освіти неможливе навіть
на контрактній основі (музичний
інструмент, комп»ютер, мольберт,
столярний інструмент, зварювальний
апарат тощо), то такі витрати можна
розцінювати як додаткові для розвитку
особливих здібностей дитини. Сама по
собі оплата позивачкою за навчання
дочки на контрактній формі навчання не
є додатковою витратою, оскільки
випливає із взятих нею зобов»язань по
договору 3ГЗКз-11-0095 про підготовку
бакалавра, який вона уклала як замовник
з ректором Івано-Франківського
національного технічного університету
нафти і газу 13.07.2011 року, взявши
зобов»язання проводити оплату за весь
період навчання з 01.09.2011 року по 30.06.2015
року у сумі 20972 грн.(а.с.9). Питання про
вступ дочки до ВУЗу на контрактну форму
навчання позивачка з відповідачем не
узгоджувала, укладення договору про
оплату за навчання з відповідачем теж
не погоджувала, ним зазначений договір
не підписаний, а тому питання про
стягнення з нього половини оплати за
навчання із умов зазначеного договору
чи інших угод не випливає .

Колегією встановлено, що відповідач
має іншу сім»ю та має на утриманні 2-х
неповнолітніх дітей, яких зобов»язаний
утримувати, незалежно від матеріальної
спроможності, чого позивачка не
заперечує, також не заперечує, що
відповідач в даний час не працює,
здійснює догляд за дідом похилого віку.
Доказів про те, що відповідач має
матеріальну спроможність надавати
матеріальну допомогу повнолітній
дочці нею не представлено.

З огляду на викладене, колегія
суддів не знаходить доводи апеляційної
скарги обґрунтованими і приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам норм
процесуального та матеріального права
та підстав для його скасування не
вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Городенківського
районного суду від 25 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання законної сили.

Судді
Г.І. Шалаута

Я.Ю. Ковалюк

Г.П. Мелінишин