Справа № 167/1292/13-ц Провадження №
22-ц/773/336/14 Головуючий у 1 інстанції:
Сіліч І.І. Категорія: 45 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Веремчук Л.М.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

третьої особи - нотаріуса
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, - ОСОБА_4, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- приватний нотаріус Рожищенського
районного нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору дарування
земельної ділянки та державного акта
на право власності на земельну ділянку
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1
на рішення Рожищенського районного
суду Волинської області від 13 січня 2014
року,

встановила:

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
зазначивши, що 29 серпня 2008 року ОСОБА_4
подарував йому житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами за адресою:
АДРЕСА_1.

12 лютого 2009 року ОСОБА_1 30/100 частин
вищевказаного будинковолодіння
подарував ОСОБА_4, який в свою чергу 03
липня 2009 року передарував їх ОСОБА_3

03 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було також укладено договір дарування
земельної ділянки, за яким ОСОБА_4
подарував ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,085 га для обслуговування
житлових і господарських будівель та
ведення особистого підсобного
господарства, яка розташована за тією ж
адресою, що й вищезгаданий житловий
будинок, - АДРЕСА_1.

На підставі даного договору дарування
земельної ділянки 04 жовтня 2011 року
Іванчицівською сільською радою
Рожищенського району відповідачу
ОСОБА_3 було видано державний акт серії
ЯК № 295652 на право власності на земельну
ділянку площею 0,25 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд за
вищевказаною адресою.

Покликаючись на ту обставину, що
згаданий договір дарування земельної
ділянки вчинений ОСОБА_4 внаслідок
помилки та з порушенням вимог ст.120 ЗК
України, ст.377 ЦК України, ОСОБА_1 просив
визнати його недійсним, а також визнати
недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯК №295652 від 04.10.11.

Рішенням Рожищенського районного суду
Волинської області від 13 січня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в
якій, покликаючись на неповне
з'ясування обставин, які мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
порушення судом норм процесуального
права, просив скасувати вищевказане
рішення суду та ухвалити нове рішення
про задоволення позову.

В ході апеляційного розгляду даної
справи позивач та його представник
апеляційну скаргу підтримали із
зазначених у них підстав, тоді як
відповідач та треті особи просили
відхилити апеляційну скаргу з огляду
на безпідставність наведених у них
доводів та залишити без змін рішення
суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, а також доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга відповідача підлягає до
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач не довів суду обставин,
на які він посилався, як на підставу
своїх вимог та не залучив до участі в
справі в якості співвідповідача другу
сторону оспорюваного правочину ОСОБА_4

Однак, з такими висновками суду не
можна погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено і
це об'єктивно підтверджується наявними
у справі письмовими доказами, що 29
серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Рожищенського районного нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_7, за
яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 житловий
будинок з господарськими та побутовими
будівлями і спорудами за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.5).

12 лютого 2009 року ОСОБА_1 подарував 30/100
частин вищевказаного житлового
будинку та надвірних будівель ОСОБА_4,
який в свою чергу 03 липня 2009 року
передарував їх своїй дочці ОСОБА_3 (а.с.7,
8).

03 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було також укладено договір дарування
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Рожищенського
районного нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5, реєстровий
№ 1016, за яким ОСОБА_4 подарував
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,085 га
для обслуговування житлових і
господарських будівель та ведення
особистого підсобного господарства,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.9).

На підставі даного договору дарування
земельної ділянки 04 жовтня 2011 року
Іванчицівською сільською радою
Рожищенського району відповідачу
ОСОБА_3 було видано державний акт серії
ЯК №295652 на право власності на земельну
ділянку площею 0,25 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд за
вищевказаною адресою.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (в
редакції , чинній на час укладення
спірного правочину) до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначено, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Аналогічна за змістом норма закріплена
і в ч.1 ст.377 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи, на
момент укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
договору дарування житлового будинку
від 29 серпня 2008 року земельна ділянка
площею 0,85 га, в тому числі: 0,25 для
обслуговування будинку та 0,60 га для
ведення особистого підсобного
господарства, належала на праві
власності дарувальнику ОСОБА_4 на
підставі державного акта на право
приватної власності на землю сері IV-ВЛ
№029666 від 29.10.96.

А оскільки договір дарування житлового
будинку від 29 серпня 2008 року взагалі не
містив умов про перехід до набувача
права власності на земельну ділянку, на
якій знаходився подарований житловий
будинок, то у відповідності з вимогами
ч.1 ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України
до ОСОБА_1, як до набувача будинку,
перейшло на підставі згаданого
правочину також і право власності на
частину земельної ділянки, яка
безпосередньо зайнята даним житловим
будинком, господарськими та побутовими
будівлями і спорудами, а також на
частину земельної ділянки, яка
необхідна для їх обслуговування.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України правом
розпоряджатися майном наділений
виключно його власник.

Таким чином, на момент укладення між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спірного договору
дарування земельної ділянки від 03
липня 2009 року ОСОБА_4 вже не являвся
власником всієї земельної ділянки,
призначеної для обслуговування
житлового будинку, а тому не мав права
її відчужувати ОСОБА_3

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3, 5, 6 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що укладений 03 липня 2009 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування
земельної ділянки є недійсним в
частині відчуження земельної ділянки
площею 0,25 га, призначеної для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно, недійсним є також і
державний акт серії ЯК № 295654 від 10
листопада 2011 року на право власності на
вищевказану земельну ділянку, виданий
на підставі згаданого договору
дарування Іванчицівською сільською
радою Рожищенського району Волинської
області на ім'я ОСОБА_3

Суд першої інстанції залишив поза
увагою наведені вище норми закону і не
дав належної правової оцінки наявним у
справі доказам та встановленим на
підставі їх фактичним обставинам
справи, внаслідок чого помилково та з
порушенням норм матеріального та
процесуального права дійшов висновку
про недоведеність заявленого ОСОБА_1
позову.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_1 з підстав,
наведених вище.

При цьому колегія суддів вважає, що
всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України
позивачем не доведено ту обставину, що
договір дарування земельної ділянки
був укладений ОСОБА_4 під впливом
помилки.

Натомість, як пояснила суду третя особа
нотаріус ОСОБА_5, дарувальник ОСОБА_4
чітко виражав свій намір подарувати
дочці ОСОБА_3 саме всю належну йому
земельну ділянку, а не її певну частину.
Такі пояснення нотаріуса узгоджуються
також зі змістом письмової заяви
дружини ОСОБА_4 про надання згоди на
відчуження останнім даної земельної
ділянки.

Відтак, передбачені законом підстави
для визнання недійсним вищевказаного
договору дарування земельної ділянки і
в частині відчуження земельної ділянки
площею 0,6 га, призначеної для ведення
особистого підсобного господарства,
відсутні, а тому в цій частині позову
слід відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову,
колегія суддів на підставі ч.ч.1, 5 ст.88
ЦПК України стягує з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 358 (триста п'ятдесят вісім) грн. 30
коп. судового збору, сплаченого
останнім за позовну заяву та
апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Рожищенського районного суду
Волинської області від 13 січня 2014 року
в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
земельної ділянки та державного акта
на право власності на земельну ділянку
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки від 03 липня 2009 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Рожищенського районного нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_5,
реєстровий № 1016, в частині дарування
земельної ділянки площею 0,26 га,
призначеної для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 295654, виданий 10 листопада 2011
року Іванчицівською сільською радою
Рожищенського району Волинської
області на ім'я ОСОБА_3.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 358
(триста п'ятдесят вісім) грн. 30 коп.
судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді