У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Маляренка А.В., Макарчука
М.А., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
Тячівського району в інтересах держави
до Тячівської районної державної
адміністрації, управління
Держземагенства у Тячівському районі,
ОСОБА_4, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 09 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор в інтересах
держави звернувся до суду з вказаним
позовом в якому просив суд визнати
незаконним і скасувати п. 1
розпорядження голови Тячівської
районної державної адміністрації від
22 жовтня 2008 року №656 та п. 11
розпорядження голови Тячівської
районної державної адміністрації від 30
березня 2009 року №259, визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну серії ЯЕ №433632 від 03 липня 2009
року, виданий на ім'я позивача та
скасувати державну реєстрацію
земельної ділянки і повернути її у
власність держави.

Вимоги обґрунтовував тим, що
відповідно до п. 1 розпорядження голови
Тячівської районної державної
адміністрації від 22 жовтня 2008 року №656
позивачу надано дозвіл на збір
матеріалів щодо передачі земельної
ділянки у її власність за межами
населеного пункту АДРЕСА_1, площею 0,217
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку.

Згідно із п. 11 розпорядження голови
Тячівської районної державної
адміністрації від 30 березня 2009 року №259
позивачу затверджено проект із
землеустрою та передано у власність
вказану земельну ділянку. На підставі
вказаного розпорядження позивач
отримала державний акт про право
власності на земельну ділянку серії ЯЕ
№433632 площею 0,2187 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку, що
розташована на АДРЕСА_1.

Вказував на те, що вказані
розпорядження прийняті з порушенням
вимог ст. ст. 38, 118, 122 ЗК України,
оскільки розпорядження землями
державної власності за межами
населених пунктів віднесено до
компетенції обласних, а не районних
рад. Таким чином, голова Тячівської РДА
під час видачі оспорюваних
розпоряджень вийшов за межі наданих
йому законодавством повноважень, а
тому зазначені розпорядження слід
визнати незаконними, як і державний акт
про право власності на земельну
ділянку, що був виданий на їх підставі.

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 08
серпня 2013 року відмовлено у
задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 09 жовтня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено в
повному обсязі.

Не погоджуючись із оскаржуваним
судовим рішенням апеляційного суду
скаржник звернувся із касаційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржуване судове рішення та залишити
в силі рішення суду першої інстанції як
помилково скасоване, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги апеляційний суд правильно
виходив з того, що позивачем при
зверненні з вказаним позовом до суду не
було пропущено строк позовної
давності, у зв'язку з тим, що про
порушенням інтересів держави
оспорюваним розпорядженнями йому
стало відомо за результатами перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства, про що складено акт від
10 грудня 2012 року, а з позовом позивач
звернувся в березні 2013 року, тобто в
межах трьохрічного строку встановлено
цивільним законодавством.

Крім того, враховуючи вимоги ст. ст. 116,
122 та п. 12 Перехідних положень ЗК
України апеляційний суд дійшов
правильних висновків про те що
відповідач, видаючи оспорювані
розпорядження вийшов за межі своїх
повноважень так як виключно до
компетенції обласних державних
адміністрацій відноситься питання
щодо передачі у приватну власність
земельних ділянок за межами населеного
пункту.

Таким чином, керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 09 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Маляренко А.В. Макарчук М.А.
Леванчук А.О.