Іванівський районний суд Одеської
Іванівський районний суд Одеської
Справа № 499/724/13-ц
Провадження № 2/499/24/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"27" березня 2014 р.
смт.
Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області у складі головуючого судді
Кравчука О.О., учасника цивільного
процесу секретаря судового засідання
Моторко О.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ у виді стягнення частини
вартості в грошовому виразі нерухомого
майна,

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та в
подальшому 27 березня 2013 року змінивши
позовні вимоги просила поділити майно
у виді стягнення з відповідача
пропорційно ідеальним часткам сторін
1/2 частину вартості в грошовому виразі
на суму 96754,5 гривен.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
просили задовольнити їх у повному
обсязі.

Відповідач та його представник
заперечували проти позову, в судовому
засіданні просили відмовити в
задоволені позовних вимог в повному
обсязі, надавши до суду письмові
заперечення (а.с.42-44).

Сторонам в ухвалі про відкриття
провадження у справі від 12 червня 2013
року роз'яснено, що вони зобов'язані
подати до суду усі наявні, належні та
допустимі докази й надано строк для
подання до суду доказів (а.с.27-28).

Суд забезпечивши сторонам сприяння
всебічному, повному з'ясуванню
обставин справи вирішив справу на
підставі наступних доказів наданих
сторонами.

23 жовтня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
уклали шлюб, який в подальшому, на
підставі рішення Іванівського
районного суду Одеської області від 10
грудня 2010 року між ними було розірвано
(а.с.7-9).

24 жовтня 2000 року в період шлюбу сторони
придбали житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
які розташовані в АДРЕСА_1 (а.с. 10-17).

За висновками судову
будівельно-технічної експертизи від 12
січня 2014 року №21-13 провести поділ
самовільно реконструйованого будинку
і самовільно зведених споруд
домоволодіння АДРЕСА_1 не
представляється можливим. Експертом
запропоновано варіант порядку
користування будинком (а.с. 95).

Сторони згоди на присудження одному з
подружжя грошової компенсації замість
частки у праві спільної сумісної
вартості не досягли. Відповідач
заперечував проти присудження з нього
такої грошової компенсації. Позивачем
не наведено доказів, що спільне
володіння і користування будинком є
неможливим. Відповідач зазначив, що не
чинить перешкод позивачу в спільному
володінні і користування будинком.

Встановивши зазначені обставини і
визначивши відповідно до них
правовідносини, суд вважає, що позовна
заява не підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

З вимог ч.1 ст.72 СК України вбачається,
що майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Частиною 4 ст.71 СК України передбачено,
що присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Таким чином, за змістом ст. 71 СК України,
ст.365 ЦК України майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому
необхідно брати до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації та подальше припинення
права особи на частку у спільному майні
можливе за умови попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За таких обставин вирішення питання
про поділ майна, в частині стягнення
грошової компенсації на користь
позивача без обов'язкової згоди
відповідача на такі дії є неможливим.

При цьому, суд виходь з того, що в
зв'язку з урахуванням рівності часток
сторін при поділі майна, відсутності
перешкод спільного володіння і
користування майном сторонами в даному
випадку можливість стягнення частини
вартості майна на користь другого з
подружжя обумовлена необхідною умовою
внесення коштів на депозитний рахунок
суду. Однак стороною такі кошти
внесені не були, матеріали справи не
містять даних про сплату стороною на
депозит суду відповідної грошової
суми, відповідач своєї згоди на виплату
позивачу такої компенсації не надавав,
а інших варіантів розподілу спірного
майна в натурі без порушення прав
будь-якої із сторін суд не вбачає.

Аналогічна правова позиція
підтверджується виходячи з практики
вирішення подібних питань Верховним
судом України.

Так, в п. 25 постанови Пленуму Верховного
суду України від 21 грудня 2007 №11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" пленум
роз'яснив, що вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5
ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за мови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі
не можуть бути реально поділені між
ними відповідно до їх часток, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального
поділу і залишає майно у їх спільній
частковій власності.

Крім того, в ухвалі від 16 лютого 2011 року
по справі № 6-25292св10 Верховний суд
України зазначив, що суд, стягуючи
компенсацію частки в майні подружжя,
повинен звернути увагу на те, що
присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе лише за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК
України), а матеріали справи повинні
містити дані про сплату на депозит суду
відповідної грошової суми.

Враховуючи, що позивач вимог про визнає
ідеальних часток подружжя щодо майна
без його реального поділу і
залишення майна у їх спільній
частковій власності не порушувала, суд
не може, у порушення вимог ст. 11 ЦПК
України, вийти за межі позовних вимог
та вчинити такі дій на власний розсуд.

Разом з тим, слід констатувати, що
позивач має право на поділ в рівних
частках без його реального поділу і
залишення майна у їх спільній
частковій власності сторін або у разі
досягнення сторонами згоди щодо
присудження грошової компенсації в
порядку визначеному законом за умови
звернення з належним позовом до суду.

Вирішуючи справу керуючись
процесуальними нормами суд зазначає,
що за ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних або юридичних
осіб, в межах позовних вимог та на
підставі поданих ними доказів.

З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставі своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Таким чином, виходячи з наведених
матеріальних та процесуальних норм,
суд вважає, що позовні вимоги позивача
є не обґрунтованими та не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ у виді стягнення
частини вартості в грошовому виразі
нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Іванівський районний суд
Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду апеляційної
скарги.

СуддяО. О. Кравчук