Номер провадження 2/754/1017/14
РІШЕННЯ

Іменем України

04.04.2014 Деснянський районний суд м.
Києва в складі :

головуючого судді
Мальченко О.В.

при секретарі
Яремус-Байсановій А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства « ОТП Банк»
про визнання недійсним пункту
кредитного договору ,

в с т а н о в и в :

02.12.2013 р. позивач звернувся до
суду з позовом до відповідач про
визнання недійсним пункту 2
«Розмір та валюта кредиту»
кредитного договору № МL-020/043/2008 від
18.07.2008 р. , посилаючись на те , що
18.07.2008 р. між позивачем та ЗАТ « ОТП
Банк» , правонаступником якого є
ПАТ « ОТП «Банк» був підписаний
кредитний договір у пункті другому
якого зазначено про надання банком
позичальнику кредиту у валюті ,
розмір якого складав 71 050 дол.США .
Надання кредиту позивачу у валюті
було здійснено відповідачем з
навмисним введенням в оману , щодо
обставин , які впливають на вчинення
правочину. Зокрема відповідач не
надав позивачу інформацію про те ,
що він не мав цивільної
правоздатність фінансової установи
, не був уповноваженим банком щодо
надання фінансових послуг (операцій)
та не мав банківської та
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій .

В судовому засіданні
представник позивача заявлені
позовні вимоги підтримав з обставин ,
що викладені у позовній заяві .
Зазначив про те , що відповідно до
ст. 15 Закону України "Про захист прав
споживачів" споживач має право на
одержання необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію, що забезпечує
можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Банком було допущене
істотне порушення прав позивача , як
споживача фінансових послуг, через
невиконання банком вимог закону щодо
надання споживачу повної, своєчасної
та достовірної інформації про послугу,
що є предметом договору, у зв'язку з чим
позивач був позбавлений можливості
належним чином оцінити властивості
такої фінансової послуги (операції) та
можливі негативні для позивача
наслідки, що можуть настати внаслідок
її отримання. Спеціальним
нормативним актом , який регулює
відносини спеціальних суб»єктів -
учасників ринку фінансових послуг
є Закон України «Про фінансові
послуги та державне регулювання
ринків фінансових послуг» із
подальшими змінами , які були внесені
10.10.2013 р. до зазначеного Закону
щодо видів фінансових послуг .
Відповідно до вимог зазначеного
Закону відповідач не мав права
станом на 18.07.2008 р. надавати кредити
готівкою іноземною валютою фізичній
особі за відсутності генеральної
ліцензії ( з додатком ) . Право
надавати фінансові кредити
готівкою іноземною валютою
відповідач отримав лише 05 жовтня 2011
р. відповідно до генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій. Також в судовому засіданні
представник позивача зазначив про
те , що укладений між сторонами
кредитний договір не містить
необхідних реквізитів банку , як
фінансової установи , а саме номеру
та дати ліцензії на підставі якої
банк діяв в момент укладення
кредитного договору , що також
свідчить про введення позивача в
оману щодо обставин , які мали
істотне значення при укладенні
договору .

Представник відповідача в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала , надала заперечення , в
яких зазначила про те , що випадки і
порядок використання іноземної
валюти визначаються Законом України
« Про Національний банк України» ,
Декретом КМ України « Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю », Законом України « Про
банки та банківську діяльність ». До
підписання кредитного договору
від 18.07.2008 р. позивач був
повідомлений про всі його істотні
умови , свою обізнаність з умовами
договору та їх погодження
засвідчив власноручним підписом в
анкеті -заяві на отримання
іпотечного договору зазначив суму та
валюту грошових коштів , які бажав
отримати . 08.11.2006 р. ЗАТ « ОТП Банк»
отримало генеральну банківську
ліцензію № 191 на право здійснення
банківських операцій , визначених
частиною першою та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47
Закону України « Про банки і
банківську діяльність» , серед яких
передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями .
Заперечуючи проти позовних вимог по
суті , представник відповідача також
зазначила про те , що позивачем
пропущено строк позовної давності
та не ставиться питання про його
поновлення .

Вислухавши пояснення сторін ,
дослідивши матеріали справи , суд
приходить до висновку , що позовні
вимоги не підлягають задоволенню ,
виходячи з наступного .

Судом встановлено , що 18.07.2008
р. між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «
ОТП Банк» , правонаступником якого
на час розгляду справи є ПАТ « ОТП
Банк» був укладений кредитний
договір № МL-020/043/2008 , який
складався з двох частин ( а.с. 54- 57 ) .
Відповідно до п. 2 Кредитного
договору ( частина перша) Банк надає
Позичальнику кредит , а Позичальник
приймає його на наступних умовах :

- Розмір кредиту - 71 050 , валюта :
долар США ;

- Цільове використання кредиту : - на
оплату комісії Банку

- на
споживчі цілі ;

- Річна база нарахування процентів :
360 календарних днів у році ;

- Дата остаточного повернення кредиту
: 18 липня 2023 р..

Підписанню вищезазначеного
Кредитного договору передувало
заповнення позичальником 23.06.2008 р.
анкети-заяви , в якій останній
зазначив призначенням кредиту -
споживчі цілі та бажаною суму
кредиту - 71 050 дол. США ( а.с. 24 ) .
Також в зазначеній анкеті позивач
зазначив про те , що підписанням цієї
анкети -заяви він підтверджує , що
Банк надав йому в письмовій формі
та в повному об»ємі інформацію ,
передбачену п.2 ст. 11 Закону України «
Про захист прав споживачів».
Анкета-заява підписана позивачем
23.06.2008 р.

Відповідно до ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа (
кредитодавець ) зобов»язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на
умовах , встановлених договором , а
позичальник зобов»язується
повернути кредит та сплатити
проценти .

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків,.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Статтею 1055 ЦК України визначено,
що кредитний договір укладається в
письмовій формі.

З встановлених по справі
обставин вбачається , що кредитний
договір від 18.07.2008 р. № МL-020/043/2008
укладений між сторонами у письмовій
формі та

містить необхідні реквізити , які
ідентифікують відповідача як
фінансову установу , зокрема
найменування банку , адресу
місцезнаходження , ідентифікаційний
номер , МФО , тощо .

Посилання представника позивача
про відсутність в зазначеному
договорі номеру та дати ліцензії на
здійснення валютних операцій , як
ідентифікуючої ознаки фінансової
установи є необгрунтованим , оскільки
зазначена інформація не є
реквізитами фінансової установи та
ідентифікуючою ознакою останньої
відповідно до діючого законодавства
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК
України юридична особа може
здійснювати окремі види діяльності ,
перелік яких встановлюється законом
, після одержання нею спеціального
дозволу ( ліцензії ) .

Відповідно до ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у
випадках і в порядку , встановлених
законом .

Як вбачається з матеріалів
справи , на час укладення
вищезазначеного кредитного договору
, Закрите акціонерне товариство «
ОТП Банк» діяло на підставі
наступних , виданих 03.12.2001 р.
Національним Банком України
Акціонерному комерційному банку (
АКІБ ) « Райффайзенбанк Україна» (
згідно з рішенням позачергових
Загальних Зборів Акціонерів від 09
жовтня 2006 р. ( Протокол № 40)
Акціонерний комерційний банк «
Райффайзенбанк Україна» змінив свою
назву на Закрите акціонерне
товариство « ОТП Банк» ( а.с. 29 )
документів :

- Банківська ліцензія № 191 на
право здійснювати банківські
операції , визначені частиною
першою та пунктами 5-11 частини другої
статті 47 Закону України « Про банки і
банківську діяльність » ( а.с. 25) ;

- Дозвіл № 191-1 на право здійснення
операцій , визначених пунктами 1-4
частини другої та частиною
четвертою статті 47 Закону України «
Про банки і банківську діяльність » (
а.с. 26) ;

- Додаток до дозволу № 191-1 , який
містить перелік операцій , які має
право здійснювати Акціонерний
комерційний банк « Райффайзенбанк
Україна» ( а.с. 27 ) .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовою
послугою вважається надання коштів у
позику, в тому числі на умовах
фінансового кредиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг » в редакції від
15.12.2006 року, яка діяла на момент
укладення кредитного договору,
надавати фінансові кредити за рахунок
залучених коштів має право на підставі
відповідної ліцензії лише кредитна
установа.

Відповідно до Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг »
кредитною установою є фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право за рахунок залучених коштів
надавати фінансові кредити на власний
ризик.

Відповідач є фінансовою
(кредитною) установою, яка відповідно
до закону має право за рахунок
залучених коштів надавати фінансові
кредити.

Закон України «Про банки і
банківську діяльність» регулює
відносини, що виникають під час
заснування, реєстрації, діяльності,
реорганізації та ліквідації банків.

Випадки і порядок використання
іноземної валюти визначаються Законом
України «Про Національний банк
України» від 20.05.99 р. із подальшими
змінами та доповненнями та Декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.93 р. із
подальшими змінами та доповненнями ,
виданими відповідно до них
нормативними актами, якими передбачена
можливість здійснення розрахунків в
іноземній валюті при одержанні
комерційного чи банківського кредиту в
іноземній валюті і його погашенні.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону про
Національний Банк України зазначено,
що Національний банк діє як
уповноважена державна установа при
застосуванні законодавства України
про валютне регулювання і валютний
контроль. До компетенції Національного
банку у сфері валютного регулювання та
контролю належить, зокрема видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету
Національним банком України видаються
генеральні ліцензії комерційним
банкам на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Відповідно до ч. З ст. 47 ЗУ «Про
банки та банківську діяльність» на
підставі лише банківської ліцензії,
банки мають право здійснювати
банківську операцію щодо «Розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик»
(кредитування).

Листом від 07.12.2009 р. за №
13-210/7871-22612 Національний Банк України
повідомив територіальним
управлінням Національного банку
України , банкам України та їх
філіям , Асоціації українських
банків про правомірність
укладання кредитних договорів в
іноземній валюті , зокрема вказав про
те , що операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу ( генеральна ліцензія) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до пункту 2
статті 5 Декрету Кабінету Міністрів
України « Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».
Також в зазначеному листі
Національний банк України повідомив
, що уповноважені банки на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті .

У пункті 10 Постанови Пленуму ВССУ
від 30.03.2012 р. № 5 « Про практику
застосування судами законодавства
при вирішенні спорів , що виникають із
кредитних правовідносин» пленум
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і
кримінальних справ роз»яснив , що
банк , як фінансова установа ,
отримавши у встановленому законом
порядку ( статті 19, 47 ЗУ « Про банки і
банківську діяльність») банківську
та генеральну ліцензії на
здійсненні валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями ,
який до переоформлення Національним
банком України відповідних ліцензій
на виконання вимог пункту 1 розділу
ІІ Закону України від 15 лютого 2011
року № 3024-VI «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
регулювання діяльності банків» є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій , має право
здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті ( пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання ) .

18 липня 2012 р. Верховний Суд
України , розглянувши справу №
6-79цс12 , предметом якої був спір про
стягнення коштів за договором позики
, зробив правовий висновок про те ,
що Закон України « Про фінансові
послуги та державне регулювання
ринків фінансових послуг» є
спеціальним нормативним актом , який
регулює відносини спеціальних
суб»єктів - учасників ринку
фінансових послуг , і не поширюється
на всіх інших юридичних і фізичних
осіб - суб»єктів договору позики ,
правовідносини яких регулюються
нормами ст.ст. 1046-1048 ЦК України .

Посилаючись на вищезазначений
правовий висновок та норми Закону
України « Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» представник
позивача зазначав про те , що
відповідно до останніх відповідач не
маючи генеральної ліцензії ( з
додатком) не був уповноваженим
банком та не мав право на
здійснення валютних операцій .
Приховування такої інформації є
умислом в діях відповідача та
свідчить про відсутність наміру в
діях останнього щодо реального
настання наслідків правочину ,
введення позивача в оману , що є
підставою для визнання правочину
недійсним .

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи , спрямована
на набуття , зміну або припинення
цивільних прав та обов»язків .

Відповідно до п.5 ст. 203 ЦК
України правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків , що обумовлені ним
.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК
України якщо одна сторона правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин , які мають істотне
значення ( частина перша ст. 229 цього
Кодексу) , такий правочин визнається
судом недійсним .

Згідно з п.20 Постанови Пленуму
ВС України № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 р. правочин визнається
вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин , які
впливають на вчинення правочину .

Ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину .

Встановлені по справі обставини
та досліджені в судовому засіданні
докази в їх сукупності не дають суду
підстав вважати , що при укладені
між сторонами 18.07.2008 р. кредитного
договору відповідач вводив
позивача в оману щодо обставин , які
впливають на вчинення правочину , а
саме в частині правомірності
надання кредиту в іноземній валюті .

Виходячи з вищевикладеного , суд
приходить до висновку про
необгрунтованість та недоведеність
позовних вимог .

Відповідно до ст. 256 ЦК України ,
позовна давність - це строк , у межах
якого особа може звернутися до суду
з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу .

Так як за наслідками розгляду
справи суд дійшов висновку про
необгрунтованість вимог позову ,
заява представника відповідача про
застосування строку позовної
давності судом не віршується , як
самостійна підстава для відмови у
позові .

Оскільки суд відмовля позивачу
в задовлені позовних вимог ,
відповідно до ст. 88 ЦПК України
понесені ним витрати по сплаті
судового збору відшкодуванню не
підлягають .

На підставі викладеного ,
керуючись ст. ст. 10, 11,60,88, 212-215 ЦПК
України , суд

в и
р і ш и в :

В задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства « ОТП Банк» про
визнання недійсним пункту 2 «
Розмір та Валюта Кредиту»
кредитного договору № МL-020/043/2008 від
18.07.2008 р.- відмовити .

Рішення суду може бути
оскаржено до Апеляційного суду м. Києва
через Деснянський районний суд м. Києва
протягом 10-ти днів з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя :

.