Номер провадження № 22-ц/785/2702/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Колмакові В.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 24 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а:

20.12.2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, просив визнати право
власності на 2/3 частини трикімнатної
квартири, загальною площею 110, 8 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за
ОСОБА_2, визнати за ним право власності
на легковий автомобіль Тойота-Камрі, 2002
року випуску, сірого кольору, державний
номер НОМЕР_1, стягнути з відповідачки
на його користь грошову компенсацію у
розмірі 350710,65 грн., замість його частки
у праві спільної часткової власності
подружжя на нерухоме майно, а саме на: 1/3
частини, трикімнатної квартири,
загальною площею 110,8 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
стягнути з відповідачки на його
користь судовий збір.

22.03.2013 року він доповнив вимоги про
поділ майна вимогами про розірвання
шлюбу, укладеного між ним та ОСОБА_2 06
вересня 1996 року, запис № 215, посилався
на обставини, які перешкоджають
подальшому спільному життю із
відповідачкою, зникнення почуттів
взаємної поваги, на фактичне
припинення шлюбних відносин з вересня
2007 року. В решті вимоги позову про
визнання права власності на майно
залишилися незмінними.

Позовні заяви від імені ОСОБА_3 були
підписані представником ОСОБА_4 на
підставі ордеру.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 24.12.2013 року позов ОСОБА_3
задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3
та ОСОБА_2, що був зареєстрований
Відділом реєстрації актів
громадянського стану Жовтневої
райадміністрації виконкому Одеської
міськради народних депутатів 06.09.1996 р.,
про що зроблений актовий запис № 215.
Після розірвання шлюбу відповідачці
залишено прізвище «ОСОБА_2». Поділено
спільне майно подружжя, виділене у
власність ОСОБА_2 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 110,8 кв.м.
Виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль
марки Тойота Камрі, 2002 року випуску,
сірого кольору, державний номер НОМЕР_1.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію різниці часток
майна в розмірі 335428, 33 грн. та судові
виграти в розмірі 3219 грн., а всього
стягнуто 338647,33 (триста тридцять вісім
тисяч шістсот сорок сім грн., 33 коп.)
гривень.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області 25.03.2014 року в зв'язку з відмовою
ОСОБА_3 від частини вимог про розподіл
майна - визнання права власності на
частину квартири АДРЕСА_1, на
автомобіль марки Тойота Камрі, 2002 року
випуску, стягнення компенсації
скасоване рішення суду в зазначеній
частині, провадження у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл
майна закрито.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, залишити
позов без розгляду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
підтримала доводи скарги, підтвердила,
що з червня 2007 року вони із позивачем
спільно не проживають, однак
заперечувала проти розірвання шлюбу,
посилаючись на не вирішення майнового
спору з приводу сумісного майна, до
вирішення якого ОСОБА_3 повинен
перебувати із нею у шлюбі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 наполягав на
неможливості розірвання шлюбу, не
з'ясування судом часу та фактичних
причин його розірвання, проте
заперечував право з'ясувати ці
обставини в суді апеляційної
інстанції, оскільки позовна заява від
імені ОСОБА_3 була подана
представником, без належних
повноважень і тому розгляду не
підлягала.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної
скарги категорично заперечував,
пояснив, що наполягає на розірванні
шлюбу, втратив почуття любові та поваги
до відповідачки, не проживає із нею
спільно з вересня 2007 року, фактично
створив іншу сім'ю і має намір в ній
підтримувати подружні стосунки. Крім
того, від поділу майна відмовився в
судовому засіданні, і тому і з цих
підстав перешкод для розірвання шлюбу
не має.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 вважав
апеляційну скаргу безпідставною,
пояснив, що доводи про відсутність у
нього повноважень є необґрунтованими і
його довіритель особисто брав участь у
справі про розірвання шлюбу.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі, що посвідчено
свідоцтвом про одруження 06.09.1996 р.,
виданим Відділом реєстрації актів
громадянського стану Жовтневої
райадміністрації виконкому Одеської
міськради народних депутатів, про
реєстрацію шлюбу зроблений актовий
запис № 215.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх
дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітню доньку
ОСОБА_8

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що збереження
шлюбу неможливе, з вересня 2007 року
сторони припинили шлюбні та сімейні
відносини, відповідачка також раніше
зверталася із позовом про розірвання
шлюбу.

Висновок суду відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ст.112 СК України суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову про розірвання
шлюбу, бере до уваги наявність іншої
малолітньої дитини, дитини - інваліда
та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_8
підтвердила, що з червня 2007 року вони із
позивачем спільно не проживають, такі
самі обставини про час припинення
шлюбних та сімейних стосунків вона
повідомляла у позовній заяві про
розірвання шлюбу, яку подавала до
Приморського районного суду м.Одеси в
липні 2007 року (а.с.210-211), про те, що в
червні 2007 року ОСОБА_3 залишив сім'ю і
став проживати в іншій, вказувала в
уточненій позовній заяві в 2008 році
(а.с.212), а також зустрічній позовній
заяві у справі №2-7522/10 (а.с.216), Крім того,
такі обставини підтверджені нею
безпосередньо у апеляційній скарзі, в
якій вона посилалася на фактичне
проживання позивача із іншою жінкою,
користування ними спільно майном.

На не проживанні сумісно і не
підтриманні подружніх стосунків з
вересня 2007 року із ОСОБА_2 наполягав
ОСОБА_3, відтак таку обставину як
припинення подружніх стосунків з 2007
року слід вважати встановленою.

Таким чином, доводи скарги про не
встановлення судом часу припинення
шлюбних відносин є необґрунтованими.

Отже, фактичне не проживання сторін
сумісно протягом шести років, їх
неприязні стосунки, що видно з
матеріалів справи, негативна оцінка
моральної поведінки ОСОБА_3 з боку
іншої сторони, що вказує на відсутність
до нього поваги, спір з приводу майна і
не вирішення цього питання мирним
шляхом, та, з іншого боку, наполягання
позивача на тому, що він не бажає
перебувати у шлюбі через втрату
почуттів, посилання на створення ним
фактично іншої сім'ї, спростовують
доводи апеляційної скарги про
можливість збереження шлюбу і
неврахування цієї обставини судом
першої інстанції.

Виходячи з викладеного, та зважаючи на
принцип добровільності шлюбу,
передбачений ст.24 СК України, доводи
апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду
вимогам закону не ґрунтуються на
законі.

Щодо доводів про порушення норм
процесуального права під час вирішення
справи в суді першої інстанції, то
колегія суддів виходить з наступного.

Пряма заборона на подання позовної
заяви представником про розірвання
шлюбу в законодавстві відсутня, а
застереження щодо можливості
застосування норм про представництво у
сімейних відносинах визначено
Постановою Пленуму Верховного Суду
України.

Так, відповідно до п.15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
шлюб, розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» сімейне законодавство не
передбачає можливості розірвання
шлюбу представником одного з подружжя
або їх обох за довіреністю останніх, а
правила ЦК про представництво,
довіреність і доручення на ці
правовідносини не поширюються.

Отже, в пункті постанови йдеться про
неможливість розірвання шлюбу без
особистої участі подружжя, яке
відбувається в судовому засіданні, за
наслідками якого судом ухвалюється
рішення, і розірвання шлюбу лише за
участі представників не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи,
підтверджено записом судового
засідання від 24 грудня 2013 року, ОСОБА_3
та ОСОБА_2 особисто брали участь в
судовому засіданні, в якому було
ухвалене рішення про розірвання шлюбу,
відтак принцип особистої участі у
справі про розірвання шлюбу
дотриманий, чим доводи про порушення
норм права в цій частині спростовані.

Таким чином, оскільки під час розгляду
справи по суті ОСОБА_3 особисто брав
участь у справі, повністю підтримав
доводи і вимоги позовної заяви, так
само підтримав їх в суді апеляційної
інстанції особисто, то правові
підстави для застосування наслідків,
передбачених п.п.2,7,8ч.1ст.207 ЦПК України
відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про
подання позовної заяви неповноважним
представником.

Як видно з матеріалів справи, позовна
заява ОСОБА_3 підписана його
представником ОСОБА_4 та на
підтвердження відносин представництва
до заяви доданий ордер від 06.12.2012 року, а
також виписка із угоди про надання
правової допомоги по цивільній справі,
укладена із ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4
надані повноваження в повному обсязі
на вчинення всіх дій, передбачених
ст.ст.27,31 ЦПК, без будь - яких обмежень у
вчиненні певних процесуальних дій.

Відповідно до ч.8ст.119 ЦПК України якщо
позовна заява подається представником
позивача, до позовної заяви додається
довіреність чи інший документ, що
підтверджує його повноваження.

Відповідно до ч.4ст.42 ЦПК України
повноваження адвоката як представника
можуть посвідчуватись ордером,
дорученням органу (установи),
уповноваженого законом на надання
безоплатної правової допомоги, або
договором. До ордера обов'язково
додається витяг із договору, у якому
зазначаються повноваження адвоката як
представника або обмеження його прав
на вчинення окремих процесуальних дій.
Витяг посвідчується підписом сторін
договору.

Враховуючи відсутність в цивільно -
процесуальному законодавстві прямої
заборони на подання позову
представником, повноваження якого
посвідчені одним із процесуальних
документів, передбачених ч.4ст.42 ЦПК
України, вважати такі обставини як
подання позовної зави представником за
ордером та договором, яким обумовлено
надання всіх прав довірителя,
безумовною підставою для повернення
позовної заяви неможливо, тим більш, що
на подальших стадіях процесу сторона
не позбавлена права як особистої
участі, так і надання доказів, в тому
числі, з приводу наявних повноважень
представника.

ОСОБА_3 особисто брав участь в судовому
засіданні під час вирішення справи
судом, схвалив всі дії свого
представника ОСОБА_4, а відтак
претензії щодо можливої
невідповідності документів на
посвідчення повноважень представника
не впливають ані на суть, ані на зміст
вирішеного спору, оскільки
характеризують наявність внутрішніх
відносин представництва між цими
особами, і права третіх осіб не
зачіпають.

Такі наслідки, як залишення позову без
розгляду на підставі п.2ч.1ст.207 ЦПК
України наступають у разі, якщо заяву
від імені заінтересованої особи подано
особою, яка не має повноважень на
ведення справи у разі, коли такі дії не
схвалені довірителем, у зазначеній
справі довіритель схвалив дії
представника, та в подальшому ще й
видав нотаріально посвідчену
довіреність на підтвердження його
повноважень.

Посилання представника апелянта на те,
що при аналогічній ситуації - подання
позовної заяви із додаванням ордеру та
угоди суддею першої інстанції
повернуто позовну заяву, не є доводом,
який надає право суду із посиланням на
аналогічне рішення однієї і тієї ж
інстанції вчиняти процесуальні дії,
адже прецедент відповідно до діючого
законодавства не передбачений у якості
джерел права. Крім того, ухвала судді не
була предметом перегляду вищих судових
інстанцій, тому вважати її примірником
усталеної практики не можна.

Рішення Вищої кваліфікаційної комісії
адвокатури від 05 вересня 2008 року «Про
порядок використання ордеру адвоката»
є роз'ясненням, яке не відноситься до
норм права.

Більш того, незалежно від
вищевикладених доводів, відхиляючи
доводи апеляційної скарги про
необхідність скасування рішення суду
через недоліки позовної заяви,
неправильне зазначення прізвища
відповідачки, подачі її неповноважним
представником, колегія суддів виходить
з наступного.

Відповідно до ст.119 ЦПК України позовна
заява подається в письмовій формі і
повинна відповідати певним вимогам, в
тому числі, щодо підтвердження
повноважень представництва.

Статтею 121 ЦПК України судді надано
право залишення заяви без руху, якщо
вона не відповідає вимогам ст.119 ЦПК
України, а не усунення недоліків, має
наслідком як повернення позовної
заяви, такі і залишення ії без розгляду,
якщо про недоліки виявлено на стадії
після відкриття провадження у справі і
до ухвалення рішення.

Проте якщо судом першої інстанції
позовна заява без руху не залишалася і
суд вважав її такою, що відповідає
вимогам закону, розглянувши її по суті,
то на стадії апеляційного провадження
застосування наслідків, передбачених
п.8ч.1ст.207 ЦПК України неможливе.

З точки зору впливу таких обставин як
розгляд позовної заяви із недоліками
по суті, то порушення судом першої
інстанції норм процесуального права
може бути підставою для скасування
рішення суду лише у разі, якщо таке
призвело до неправильного вирішення
справи - ч.3ст.309 ЦПК України. Однак при
вирішенні вимог про розірвання шлюбу
судом першої інстанції правильно
застосовані норми матеріального права,
і доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду в цій
частині не спростували.

За таких обставин такі доводи
апеляційної скарги підставою для
скасування правильного по суті рішення
суду і залишення позову без розгляду є
неможливими.

Щодо доводів апеляційної скарги про
незаконність розгляду судом першої
інстанції справи із доповненими
вимогами про розірвання шлюбу, то
колегія суддів зважує на таке.

20.12.2012 року ОСОБА_3 звернувся із позовом
про визнання права власності на
частину квартири, яка належить
сторонам на праві спільної часткової
власності, визнання права власності на
автомобіль, стягнення грошової
компенсації за частку у спільному
майні, стягнення судових витрат.

Ухвалою судді Приморського районного
суду м.Одеси від 26.12.2012 року відкрито
провадження у справі та призначено
судовий розгляд на 11.02.2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що
11.02.2013 року після оголошення про неявку
відповідача судом вирішене питання про
призначення експертизи у справі, в
зв'язку з чим провадження у справі було
зупинене і інших процесуальних дій по
справі не вчинювалося.

22.03.2013 року ОСОБА_3 подав позовну заяву,
в якій поряд із вимогами про визнання
права власності на майно, які
залишилися незмінними порівняно із
первісним позовом, заявив вимогу про
розірвання шлюбу, що фактично є новим
предметом позову, який викладений ним в
одному позові із первісними вимогами.

Відповідно до ч.2ст.31 ЦПК України до
початку розгляду справи по суті
позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову, а відповідач -
пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до ст.173 ЦПК України розгляд
справи по суті розпочинається
доповіддю головуючого про зміст
заявлених вимог та про визнання
сторонами певних обставин під час
попереднього засідання, після чого
з'ясовується, чи підтримує позивач свої
вимоги, чи визнає відповідач вимоги
позивача чи не бажають сторони укласти
мирову угоду або звернутися для
вирішення спору до третейського суду.

26.03.2013 року (а.с.52) судове засідання було
відкладено через неявку відповідача, і
лише 15.04.2013 року судовий розгляд справи
був розпочатий по суті доповіддю про
зміст позовної заяви та з'ясування
ставлення сторін до пред'явленого
позову (а.с.66,67).

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про те, що строком початку розгляду
справи по суті слід вважати дату
призначення судового засідання 11.02.2013
року є помилковими, оскільки вони не
ґрунтуються на правилах ст.173 ЦПК
України.

Отже, вимоги про розірвання шлюбу були
пред'явлені до початку розгляду справи
по суті, а тому могли бути предметом
судового розгляду і обсяг прав іншої
сторони цим не обмежено.

Оскільки позовні вимоги про розірвання
шлюбу є новим предметом позову,
викладеним разом із первісними
вимогами, по яким провадження у справі
вже було відкрито, то суд мав
обговорити це питання в порядку ст.126
ЦПК України, однак не вирішення цього
питання шляхом відповідної ухвали
судом першої інстанції, на стадії
апеляційного провадження підставою
для скасування рішення суду не є,
оскільки правове значення має вплив
таких обставин на правильність
вирішення спору по суті справи з огляду
на вимоги ч.3ст.309 ЦПК України.

Право вибору пред'явлення вимог про
розірвання шлюбу разом із вимогами про
поділ майна подружжя первісно належить
позивачу (ч.2ст.118 ЦПК), право оцінки
доцільності їх сумісного розгляду в
одному провадженні належить суду
першої інстанції, у суду апеляційної
інстанції відсутні повноваження для
оцінки правомірності їх розгляду в
одному провадженні як підстави для
скасування рішення суду.

Відповідно до ст.ст.68,69 СК України
розірвання шлюбу не припиняє прав
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу і дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

З огляду на викладені правила
сімейного законодавства,
неспроможними є доводи ОСОБА_2 про
порушення її прав розірванням шлюбу
через не вирішення майнового спору,
оскільки факт його розірвання не
впливає на обсяг майнових прав, що
виникли під час перебування у шлюбі.

Більш того, у судовому засіданні 25.03.2014
року ОСОБА_3 відмовився від позову в
частині розподілу майна, набутого під
час шлюбу, із роз'ясненням йому
наслідків ст.206 ЦПК України про
унеможливлення потворного звернення
до суду із позовом про таке, що, з огляду
і на такі обставини, вказує на
необґрунтованість доводів ОСОБА_2 про
неможливість розірвання шлюбу через
наявність спору про майно.

Питання утримання ОСОБА_3 дітей від
шлюбу вирішено рішенням апеляційного
суду Одеської області 23 червня 2010 року
(а.с.58-60).

Разом із тим, судом першої інстанції не
вирішене питання щодо долі запису акта
про шлюб із дотриманням вимог п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» про те, що
розглядаючи справу після скасування
попереднього рішення про розірвання
шлюбу, суд повинен з'ясувати, чи не було
його зареєстровано в органах РАЦС, і
вирішити питання про анулювання цього
запису.

Із набранням чинності Законом України
«Про державну реєстрацію актів
цивільного стану» 27.07.2010 року актовий
запис про розірвання шлюбу не
складається, проте відомості про його
розірвання посвідчуються відповідною
відміткою.

Як встановлено, заочним рішенням
Приморського районного суду м.Одеси
від 11.10.2011 року у справі №2-3584/11 було
розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, і в
актовому записі про шлюб відділом РАЦС
було проставлено відмітку про
розірвання шлюбу (а.с.230).

Враховуючи те, що рішення від 11.10.2011
року було скасоване, позов залишений
без розгляду, а питання розірвання
шлюбу вирішене у цій справі, то суд
першої інстанції мав вирішити питання
про долю відмітки про скасування
актового запису на підставі
попереднього рішення із врахуванням
вимог постанови Пленуму Верховного
Суду України.

За таких обставин рішення підлягає
зміні через необхідність вирішення
долі актового запису, в решті рішення
суду відповідає вимогам закону, тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись
ст.ст.304,п.3ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 24 грудня 2013 року змінити,
викласти резолютивну частину рішення в
наступній редакції:

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що
був зареєстрований Відділом
реєстрації актів громадянського стану
Жовтневої райадміністрації виконкому
Одеської міської ради народних
депутатів 06.09.1996 року, актовий запис
№215.

Після розірвання шлюбу відповідачці
залишити прізвище ОСОБА_2.

Анулювати відмітку про скасування
актового запису про шлюб №215 від 06.09.1996
року, проставлену на підставі рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 11.10.2011 року №2-3584/11.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: