У Х В А Л А

іменем україни

26 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеник Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Гостомельської селищної ради
Київської області, ОСОБА_4, третя особа -
відділ державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно реєстраційної
служби Ірпінського міського
управління юстиції Київської області,
про визнання рішень селищної ради,
державного акту на право приватної
власності на землю недійсними за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 4
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 4
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 11 листопада 2000 року вони з
ОСОБА_4 придбали житловий будинок
АДРЕСА_1, розташований на земельній
ділянці, площею 0,25 га, яка знаходилась у
їх спільному користуванні. Однак,
рішеннями Гостомельської селищної
ради Київської області від 23 жовтня 2003
року № 361 та від 26 лютого 2004 року
№ 461 «Про безкоштовну передачу
земельних ділянок у приватну
власність» вказану земельну ділянку
було передано у приватну власність
лише ОСОБА_4 без врахування її прав на
цю земельну ділянку, як співвласника
житлового будинку та користувача
частини земельної ділянки, що є
порушенням земельного законодавства.
Державний акт на право приватної
власності на зазначену земельну
ділянку, площею 0,2445 га, по
АДРЕСА_1, був виданий ОСОБА_4 9
лютого 2005 року на підставі рішення
Гостомельської селищної ради
Київської області від 1 червня 2004 року
№ 530 «Про технічну документацію по
складанню державних актів на право
приватної власності на землю
громадян».

У звґязку з цим позивачка просила суд
визнати недійсними та скасувати: п. 9
додатку № 1 до рішення Гостомельської
селищної ради Київської області від 1
червня 2004 року № 530; рішення
Гостомельської селищної ради
Київської області від 23 жовтня 2003 року
№ 361 та від 26 лютого 2004 року
№ 461; державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_4 9 лютого 2005 року.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 4 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 4 листопада 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_3 задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що оскаржувані
позивачкою рішення селищної ради були
прийняті в межах повноважень та згідно
вимог чинного земельного
законодавства, відтак, відсутні
підстави для їх скасування та визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності, виданого
відповідачу.

Проте повністю з такими висновками
судів повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що з 18 квітня 1998 року
по 19 грудня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
знаходились у зареєстрованому шлюбі.

11 листопада 2000 року ОСОБА_4 придбав
житловий будинок АДРЕСА_1,
розташований на земельній ділянці
площею 1500 кв.м.

Вказаний будинок набутий сторонами за
час шлюбу, а, відтак, згідно зі ст. 22
КпШС України є спільною сумісною
власністю подружжя.

Рішенням Гостомельської селищної ради
Київської області від 23
жовтня 2003 року № 361 вирішено передати
безкоштовно у приватну власність
ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,15 га,
для обслуговування житлового будинку,
надвірних будівель та споруд по
АДРЕСА_1. Земельну ділянку, площею
0,0936 га, було передано в оренду для
ведення городництва строком на три
роки з обов'язковим укладенням
договору оренди.

При цьому рішенням Гостомельської
селищної ради Київської області від 26
лютого 2004 року № 461 передано
безкоштовно ОСОБА_4 земельну ділянку,
площею 0,0936 га, для ведення особистого
селянського господарства по АДРЕСА_1.
Визначено, що загальна площа земельної
ділянки, яка знаходиться в приватній
власності ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 становить
0,2436 га, з яких: 0,15 га - для будівництва та
обслуговування житлового будинку
надвірних будівель і споруд і 0,0936 га -
для ведення особистого селянського
господарства.

Рішенням Гостомельської селищної ради
Київської області від 1 червня 2004 року
№ 530 затверджено технічну документацію
по складанню державних актів та 9
лютого 2005 року ОСОБА_4 видано державний
акт на право приватної власності на
зазначені вище земельні ділянки.

Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року,
який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених ст.
67 цього Кодексу, і право власності або
право користування земельною ділянкою
без зміни її цільового призначення і,
якщо інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі
зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення. При переході права
власності громадян на жилий будинок і
господарські будівлі та споруди до
кількох власників, а також при переході
права власності на частину будинку в
разі неможливості поділу земельної
ділянки між власниками без шкоди для її
раціонального використання земельна
ділянка переходить у спільне
користування власників цих об'єктів.

Згідно з Декретом Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року № 15
«Про приватизацію земельних ділянок»
одержана громадянином у приватну
власність для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель земельна
ділянка є його приватною власністю,
оскільки йдеться про одержання
громадянином частки із земельного
фонду.

Разом з тим, як встановлено судом
передача земельної ділянки у приватну
власність відповідача відбулася після
придбання сторонами житлового будинку,
на якому знаходилася спірна земельна
ділянка, тобто на час передачі
земельної ділянки у приватну власність
ОСОБА_4 в силу ст. 30 ЗК
України 1990 року вона знаходилась у
спільному користуванні подружжя
(ОСОБА_3 та ОСОБА_4).

Суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України на вказані вимоги закону та
встановлені факти уваги не звернули, у
достатньому обсязі не визначилися з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню; не врахували
особливостей та обставин отримання
відповідачем у власність земельної
ділянки з огляду на те, що передача йому
у власність земельної ділянки мала
місце вже після придбання будинку
подружжям, відтак, при передачі спірної
земельної ділянки у приватну власність
має враховуватися рівність часток
співвласників житлового будинку та,
відповідно, користувачів земельної
ділянки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 4 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 4 листопада
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко