АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2574/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Щербина-Почтовик І.В. Доповідач -
Варенко О.П.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої B.C.,
Лаченкової О.В.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 червня 2012 року

у цивільній справі за позовом
Кредитної спілки «Дніпропетровська
Ощадна Кредитна Спілка» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та договором
поруки,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року Кредитна спілка
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка» (далі - КС «Дніпропетровська
Ощадна Кредитна Спілка») звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в
якому просила стягнути солідарно із
відповідачів заборгованість за
кредитним договором у розмірі 323942 грн 13
коп.

В обґрунтування позовних вимог КС
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка» посилалась на те, що 28 квітня 2009
року між нею та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 5444, відповідно до
умов якого кредитна спілка надала
позичальнику кредит у розмірі 78000 грн
зі сплатою 30% річних та кінцевим
терміном повернення до 28 жовтня 2009
року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором 28
квітня 2009 року між КС
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки № 5444, відповідно до умов
якого останній зобов'язався
відповідати перед КС
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка» в повному обсязі за повне та
своєчасне виконання боржником
зобов'язань за вказаним вище кредитним
договором.

Позичальник належним чином не
виконував умови кредитного договору, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість в сумі 323942 грн 13 коп.,
яку просив солідарно стягнути із
відповідачів.

Заочним рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду

м.Дніпропетровська від 26 червня 2012 року
позов КС «Дніпропетровська

Ощадна Кредитна Спілка» задоволено
частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на користь КС «Дніпропетровська Ощадна
Кредитна Спілка» заборгованість за
кредитним договором від 28 квітня 2009
року № 5444 в сумі 146417 грн 13 коп., яка
складається із: кредиту в сумі 65000 грн,
відсотків за користування кредитом в
сумі 54065 грн 75 коп., пені в сумі 10000 грн та
індексу інфляції в сумі 17351 грн 38 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляцій скарзі відповідач ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати в частині стягнення
пені в розмірі 195325 грн. та відсотків за
користування кредитом в розмірі 54065 грн
75 коп. та ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Вислухавши учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, дійшов висновку, що
позичальник належним чином не
виконував умови кредитного договору, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка підлягає
солідарному стягненню із відповідачів;
крім того, місцевий суд зазначив, що
позовні вимоги в частині стягнення із
відповідачів суми відсотків за
користування кредитом при
несвоєчасному його поверненні
розраховувались як пеня, тому вона
підлягає зменшенню у зв'язку зі значним
перевищенням розміру збитків та
основної суми кредиту.

Проте погодитись з такими висновками
суду першої інстанції не можна,
оскільки суд дійшов їх із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Судом першої інстанцій встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
28 квітня 2009 року між КС
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 5444, відповідно до
умов якого кредитна спілка надає
кредит у день підписання цього
договору у розмірі 78000 грн на строк 6
місяців з 28 квітня 2009 року по 28 жовтня
2009 року в національній валюті України з
виплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 30 % річних (а.с. 9).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 28 квітня 2009 року між КС
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки № 5444, відповідно до умов
якого поручитель зобов'язався
відповідати перед кредитною спілкою в
повному обсязі за повне та своєчасне
виконання боржником зобов'язань за
кредитним договором (а.с. 11).

Позичальник належним чином не
виконував умови кредитного договору, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, згідно розрахунку
позивача, в сумі 323942 грн 13 коп., яку
позивач просив солідарно стягнути із
відповідачів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст.
1054 ЦК України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Пунктом 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що відповідно до частини
четвертої статті 559 ЦК порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Із матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2
умов кредитного договору від 28 квітня
2009 року № 5444 кредитною спілкою у лютому
2010 року на адресу ОСОБА_3 було
направлено вимогу про погашення в
строк до 15 лютого 2010 року
заборгованості за кредитним договором
(а.с. 48).

Відповідно до 5.2 договору поруки від 28
квітня 2009 року № 5444 договір набуває
сили з моменту підписання його
сторонами та діє до повного виконання
сторонами взятих на себе зобов'язань.

Частиною 1 ст. 251 ЦК України визначено,
що строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК
України).

Разом із тим із настанням певної події,
яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Із договору поруки від 28 квітня 2009 № 5444
вбачається, що в ньому не встановлено
строку, після якого порука
припиняється, а умова договору поруки
про його дію до повного виконання
боржником своїх зобов'язань перед
банком за кредитним договором не є
встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки
суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК
України, тому у цьому випадку
підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559
ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

За таких обставин у КС
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка» виникло право пред'явити
вимогу до поручителя ОСОБА_3 про
виконання порушеного зобов'язання
боржника ОСОБА_2 щодо сплати
заборгованості за кредитним договором
від 28 квітня 2009 року № 5444, починаючи з 16
лютого 2010 року, протягом наступних
шести місяців.

Таку вимогу до поручителя банк
пред'явив, однак, як вбачається з
матеріалів справи, лише у березні 2012
року, тобто вже після спливу
встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України
шестимісячного строку.

Суд першої інстанції на вищевказані
норми чинного законодавства уваги не
звернув, не застосував закон, який
підлягав застосуванню та дійшов
передчасного висновку про солідарне
стягнення із позичальника та
поручителя заборгованості за
кредитним договором.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що, у зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_2 умов кредитного
договору, станом на 05.03.2012 року
утворилась заборгованість у розмірі
136417 грн. 13 коп., яка складається із боргу
за тілом кредиту у сумі 65000,00 гривень,
відсотків за користування кредитом у
розмірі 54065,75 гривень, нарахувань у
зв'язку із зростанням індексу інфляції
у розмірі 17351,38 гривень, що
стверджується відповідними
розрахунками (а.с. 13, 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
від 20 грудня 2001 року «Про кредитні
спілки», кредитна спілка - це
неприбуткова організація, заснована
фізичними особами, професійними
спілками, їх об'єднаннями на
кооперативних засадах з метою
задоволення потреб її членів у
взаємному кредитуванні та наданні
фінансових послуг за рахунок
об'єднаних грошових внесків членів
кредитної спілки. Абзацом третім ч. 1 ст.
21 цього Закону передбачено, що кредитна
спілка відповідно до свого статуту
надає кредити своїм членам на умовах їх
платності, строковості та
забезпеченості в готівковій та
безготівковій формі.

Частиною 4 ст. 8 Закону України від 20
грудня 2001 року «Про кредитні спілки»
визначено, що ліцензуванню в кредитній
спілці підлягає діяльність із
залучення внесків (вкладів) членів
кредитної спілки на депозитні рахунки,
а також інші види діяльності
відповідно до закону.

Згідно із ч. 3 ст. 5, п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» від 12 липня 2001 року
таким видом діяльності є надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів, до яких не належать
внески членів кредитної спілки, що
спрямовуються на формування капіталу
кредитної спілки.

Отже, за змістом зазначених вище норм
закону діяльність кредитної установи з
надання фінансових кредитів за рахунок
капіталу самої кредитної установи не
потребує отримання ліцензії.

Виходячи з викладеного, приймаючи до
уваги зміст статуту позивача, зважаючи
на те, що фінансовий кредит ОСОБА_2 було
надано позивачем за рахунок капіталу
самої кредитної спілки, колегія дійшла
висновку про безпідставність доводів
апеляційної скарги щодо необхідності
відмови у задоволенні частини позовних
вимог з підстав відсутності у позивача
ліцензії.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи викладене, з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивача підлягає
стягненню заборгованість за кредитним
договором, яка складається із боргу за
тілом кредиту у сумі 65000,00 гривень,
відсотків за користування кредитом у
розмірі 54065,75 гривень, нарахувань у
зв'язку із зростанням індексу інфляції
у розмірі 17351,38 гривень, що загалом
дорівнює 136417 грн. 13 коп.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що передбачені у п. 5.1 кредитної угоди
«додаткові відсотки» за несвоєчасне
погашення щомісячної частини кредиту
та відсотків за користування кредитом
за своєю правовою природою є пенею.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 261, ч. 3 ст. 267
ЦК України, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік. Перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що про порушення строків
сплати тіла кредиту та відсотків за
користування ним позивач дізнався не
пізніше 28 жовтня 2009 року (п. 1.1.
кредитного договору), а з даним позовом
до суду звернувся 20.03.2012 року, що
стверджується поштовим штемпелем на
відповідному конверті (а.с. 29) та
свідчить про пропущення кредитною
спілкою, без поважних причин, річного
строку позовної давності в частині
позовної вимоги щодо стягнення пені (п.
5.1 кредитної угоди).

Однак, на дану обставину місцевий суд
уваги не звернув.

Крім того, колегія суддів вважає
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги про неправомірне застосування
судом першої інстанції ч. 1 ст. 224 ЦПК
України щодо заочного розгляду,
оскільки матеріали справи не містять
доказів належного повідомлення
відповідача ОСОБА_2 про проведення
судового засідання 26.06.2012 року. Поштове
повідомлення про вручення повістки
відповідачу ОСОБА_2 19.05.2012 року (а.с. 45)
стосується виклику в судове засідання
на попередню дату - 28.05.2012 року.

Приймаючи до уваги, що відповідач
ОСОБА_2 про розгляд справи 26.06.2012 року
місцевим судом належним чином не
повідомлявся, був позбавлений
можливості звернення до районного суду
із заявою про застосування позовної
давності, відповідну вимогу виклав у
тексті апеляційної скарги, колегія
дійшла висновку про наявність підстав
для відмови позивачу, за спливом строку
позовної давності, у задоволенні
позову в частині стягнення з
відповідача ОСОБА_2 пені (п. 5.1 кредитної
угоди) у повному обсязі - 195325,00 грн.

Зважаючи на необхідність відмови у
задоволенні позовної вимоги про
стягнення пені у повному обсязі,
втрачає сенс застосування місцевим
судом ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо
зменшення розміру неустойки (пені).

З огляду на вищезазначене, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог та
стягнення з ОСОБА_2 на користь
Кредитної спілки «Дніпропетровська
Ощадна Кредитна Спілка»
заборгованості за кредитним договором
№ 5444 від 28 квітня 2009 року в розмірі
136417,13 грн., яка складається з: кредиту в
сумі 65000,00 грн, відсотків за
користування кредитом в сумі 54065,75 грн.
та індексу інфляції - 17351,38 грн. В
задоволенні решти позовних вимог слід
відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, слід
стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної
спілки «Дніпропетровська Ощадна
Кредитна Спілка» судові витрати в
розмірі 1364,17 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 26 червня
2012 року скасувати і ухвалити нове
рішення.

Позовні вимоги Кредитної спілки
«Дніпропетровська Ощадна Кредитна
Спілка» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної
спілки «Дніпропетровська Ощадна
Кредитна Спілка» заборгованість за
кредитним договором № 5444 від 28 квітня
2009 року в розмірі 136417,13 грн., яка
складається з: кредиту в сумі 65000,00 грн,
відсотків за користування кредитом в
сумі 54065,75 грн. та індексу інфляції -
17351,38 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної
спілки «Дніпропетровська Ощадна
Кредитна Спілка» судові витрати в
розмірі 1364,17 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:

Судді: