У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Демянчук С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сарненського районного суду від 13
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду
від 13 лютого 2014 року зазначений позов
задоволено частково: стягнуто із
відповідача на користь ОСОБА_2 6 400
гривень заборгованості за договором
позики, 974 гривень компенсації витрат
на правову допомогу та 243, 60 гривень
судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, де фактично
покликався на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та неправильне застосування
норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про
порушення судом принципу
диспозитивності судочинства через
вихід за межі позову, оскільки спірними
є кошти не за договором позики, а з
відносин з приводу купівлі-продажу,
договір про що не укладався між
сторонами. Судом не було з'ясовано
кількість та якість речей за договором
купівлі-продажу, а також їх вартість.
Вважав, що всупереч встановленим
обставинам справи висновок про новацію
боргу в позикове зобов'язання не
відповідає дійсності, а тому норми ст.
ст. 1053 і 1047 ЦК України застосовані
неправильно.

З цих міркувань просив рішення
Сарненського районного суду від 13
лютого 2014 року скасувати.

Оскільки доводи апеляційної скарги
стосувалися рішення суду в частині
задоволення позову, тому слід вважати,
що в решті це рішення не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі, і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

У поданих запереченнях представник
позивача, вважаючи оскаржуване рішення
законним і обґрунтованим, просив
залишити апеляційну скаргу без
задоволення.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що внаслідок новації боргу в
позикове зобов'язання ОСОБА_1
заборгував на користь позивача 6 400
гривень, які зобов'язаний повернути.

З матеріалів справи вбачається, що 29
жовтня 2013 року відповідач склав
розписку, де зазначив про одержання 6 400
гривень позики у ОСОБА_2, які
зобов'язався повертати на користь
позикодавця частинами, а саме не
пізніше 28 числа кожного місяця по 800
гривень на картковий рахунок 23 5289
протягом часу з листопада 2013 року по
червень 2014 року (а.с. 8).

Проти особистого написання розписки,
відповідач у судовому засіданні не
заперечував.

Вважаючи, що позичальник порушив
набуті зобов'язання за договором
позики, у січні 2014 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 6 400 гривень
позики, 2 500 гривень витрат на правову
допомогу та відшкодування 1 000 гривень
моральної шкоди.

Згідно зі ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

В засіданні суду першої інстанції
встановлено, і ці обставини визнаються
відповідачем, що насправді 6 400 гривень
позивачем не передавалися
позичальнику в позику, а спірні
зобов'язання виникли внаслідок оплати
ОСОБА_1 на користь позивача вартості
будівельних матеріалів, робіт по
перекриттю даху будівлі, яку сторони
спільно орендували, а також орендної
плати.

Норми ст. 1053 ЦК України передбачають, що
за домовленістю сторін борг, що виник
із договорів купівлі-продажу, найму
майна або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.
Заміна боргу позиковим зобов'язанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики
(стаття 1047 цього Кодексу).

Покликання ОСОБА_1 про безгрошовість
позики спростовуються наявністю між
сторонами правовідносин з приводу
новації боргу в позикове зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про
недодержання судом вимог
диспозитивності цивільного
судочинства не заслуговують на увагу.

Так, згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Між тим, відповідно до ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які згідно зі ст. ст.
31, 215 цього Кодексу суд не може змінити
без згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону. Тому в разі посилання позивача
не на ту норму закону, суд уточнює
підстави позову й застосовує норму
закону, яка їм відповідає, незалежно
від згоди на це позивача.

Розмір витрат на правову допомогу - 974
гривні правильно обчислений судом
першої інстанції з урахуванням вимог
ст.ст. 84, 88 ЦПК України та Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» і
стягнутий з відповідача на користь
особи, яка понесла ці витрати.

У силу правил ст. 88 ЦПК України щодо
розподілу судових витрат між сторонами
правильно стягнуто і 243, 60 гривень
понесеного судового збору.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції норм процесуального і
матеріального права при ухваленні
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Сарненського районного суду
від 13 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
С.В.Демянчук

А.М.Шеремет