Номер провадження: 22-ц/785/2793/14
Номер справи місцевого суду: 2/1522/8149/11
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого:
судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 08 серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
державний нотаріус П'ятої одеської
державної нотаріальної контори -
Суслова Олександра Михайлівна, про
визнання права власності на спадкове
майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним, -

в с т
а н о в и л а:

У травні 2011р. ОСОБА_2
звернулась до суду із зазначеним
позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5,
яка за життя - 07.05.2010р. склала на її ім'я
нотаріально посвідчений заповіт,
згідно якого - належну їй частку
домоволодіння під АДРЕСА_1, заповіла їй.

Вона своєчасно подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини, але не може
отримати свідоцтво про право на
спадщину, оскільки її брат - відповідач
по справі ОСОБА_3 вважає, що він має
право на обов'язкову частку у спадщині
і також звернувся із заявою про
прийняття спадщини. Проте відповідач з
20.09.2009р. має інвалідність III групи та не
є непрацездатним. На час відкриття
спадщини він працював, його посадовий
оклад складав значну суму. На момент
смерті матері відповідач був
працездатним, одержував значну
заробітну плату, не знаходився на
утриманні матері, а тому не має право на
обов'язкову частку у спадщині.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3
звернувся до суду їз зустрічним
позовом, в якому просить визнати цей
заповіт недійсним, посилаючись на те,
що їх матір була похилого віку,
онкохворою. Його дружина за фахом лікар
та, проживаючи разом з нею, надавала їй
медичну допомогу. Останні два м'ясця
мати постійно переживала біль,
безсоння, її хвороба прогресувала.
Ураховуючи стійкий розлад здоров'я,
мати не могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними. Він
стверджував, що мати не могла залишити
його без частки спадщини, знаючи, що він
та члени його сім'ї не мають іншого
житла. Крім того, він є інвалідом III
групи і мешкає разом зі своєю сім'єю у
нежилому приміщенні.

Рішенням суду від 08.08.2013р. у
первісному позові відмовлено, а
зустрічний - задоволено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні зустрічного позову,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

У судове засідання апеляційної
інстанції ОСОБА_3 та третя особа не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи сповіщені належним чином про
свідчать матеріали справи, про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляція
підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні
первісного позову та задовольняючи
зустрічний позов, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 на момент
складання заповіту 07.05.2010р. не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Проте погодитися з таким висновком
суду не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Конституційний Суд України у
своєму рішенні NQ l-рп/2014 від 11.02.2014р. у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного
тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК
України (справа про право на
обов'язкову частку у спадщині
повнолітніх непрацездатних дітей
спадкодавця) визнав, що в аспекті
конституційного звернення положення
ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права
повнолітніх непрацездатних дітей
спадкодавця на обов'язкову частку у
спадщин необхідно розумити так, що
таке право мають, зокрема, повнолітні
діти спадкодавця, визнані інвалідами
незалежно від групи інвалідності в
установленому законом порядку.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі його смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Матеріалами справи встановлено і це
видно з матеріалів справи, що 07.05.2010р.
ОСОБА_5 при здоровому розумі та ясній
пам'яті, діючи вільно, за відсутності
будь-якого примусу як фізичного, так і
психічного, не страждаючи на
захворювання що перешкоджають
усвідомленню суті цього правочину, не
обмежена у встановленому порядку у
праві укладати правочини зробила
розпорядження, яким належну їй частку
домоволодіння під АДРЕСА_1, заповіла
своєї доньці - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Цей заповіт було посвідчено державним
нотаріусом П'ятої одеської державної
нотаріальної контори з додержанням
вимог закону.

Згідно акту № 34 комісійної посмертної
судово - психіатричної експертизи від
29.03.2012р. та акту №996 повторної
посмертної комплексної
психолого-психіатричної експертизи
від 06.12.2013р. ОСОБА_5 під час складання
нею заповіту - 07.05.2010р. стійким
хронічним психічним захворюванням,
недоумством не страждала, у неї
виявлявся Астенічний стан соматогенно
- обумовлений (онкологічна хвороба: рак
молочної залози з метастазами,
термінальна стадія) МКХ-10 R53.0. ОСОБА_5 за
своїм психічним станом на момент
складання заповіту 07.05.2010р.
усвідомлювала (абсолютно) значення
своїх дій та могла ними керувати, а/с.
136-144, 317-322.

Ці експертизи були проведені комісією
лікарів експертів-психіатрів різних
експертних установ, які мають великий
стаж роботи за цим фахом, вони
атестовані та мають наукову ступень.

Вказані висновки експертиз складено у
відповідності до вимог закону,
експертами досліджено усю наявну
медичну документацію стосовно
померлого та матеріали цивільної
справи.

Підстав не довіряти цим висновкам
експертів, вважати їх необґрунтованими
або такими, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає сумнів
в їх правильності у апеляційного суду
немає.

За показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, які суд першої інстанції навів
у своєму рішенні, розповили суду, що
стан здоров'я та самопочуття ОСОБА_5
перед смертю дійсно був поганим, проте
ніхто з цих свідків не вказав на
неадекватної поведінки або будь-яких
ознак психічного розладу її здоров'я.
Покази цих свідків досліджувалися
судовими експертами при проведенні
вищезазначених експертиз, які з
урахуванням інших доказів та медичних
показників дійшли висновку, що на
момент оформлення заповіту ОСОБА_5
розуміла значення своїх дій та могла
керувати ними.

За наявності таких обставин колегія
суддів дійшла висновку про те, що під
час складання заповіту ОСОБА_5
абсолютно усвідомлювала значення
своїх дій і могла керувати ними, та що
позивачка не довела підстави свого
позову, а тому її вимоги є
безпідставними.

Висновок комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи №104
від 26.02.2013р., яка встановила, що ОСОБА_5 в
момент складання заповіту 07.05.2010р. не
усвідомлювала (абсолютно) значення
своїх дій та не могла керувати ними й
яку суд першої інстанції поклав в
основу свого висновку, колегія суддів
відхиляє, оскільки ця експертиза
суперечить двом експертизам, показам
свідків та медичним документам, які у
сукупності переконливо свідчать про
те, що на момент оформлення заповіту
07.05.2010р. ОСОБА_5 абсолютно розуміла
значення своїх дій та могла керувати
ними.

За наявності таких обставин колегія
суддів вважає, що рішення суду в
частині задоволення зустрічного
прозову на підставі п.п.1, 4 ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

Рішення суду в частині вирішення
первісного позову доводами
апеляційної скарги не оскаржено.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 - 317.
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Приморського районного
суду м.Одеси від 08 серпня 2013 року в
частині задоволення зустрічного
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
заповіту недійсним скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні цих позовних вимог
відмовити.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

М.М.Драгомерецький