Справа № 308/8168/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого: Івашковича І.І.

при секретарі: Гайданка Г.В.

з участю представника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду із даним
позовом, вимоги по якому уточнив в
судовому засіданні, посилаючись на те,
що 13 липня 2012 року він позичив ОСОБА_3
4100,00 грн.

Підтвердженням укладення між ними
договору позики на вказану суму є
письмова боргова розписка
відповідачки від 13.07.2012 року. За умовами
цього договору відповідачка
зобов'язалася повернути суму позики
протягом одного дня з моменту вимоги
про повернення позики.

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за
договором позики позикодавець передає
у власність позичальникові грошові
кошти, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів. Договір позики
укладається у письмовій формі, і на
підтвердження укладення такого
договору та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позику (грошові кошти у такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

Умовами згаданого договору позики
встановлено, що за користування
грошовими коштами Відповідач повинна
сплатити суму в розмірі 100 грн. за кожен
день прострочення та фактичного
користування цими коштами.

Згідно ст.509 ЦК України за зобов'язанням
боржник повинен вчинити на користь
кредитора певну дію, у тому числі і
сплатити гроші, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору,
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

09 серпня 2012 року надіслав відповідачці
листа-вимогу, яким просив повернути 4100
грн. суми позики протягом одного дня з
моменту отримання даного листа, та
сплатити проценти за фактичне
користування грошовими коштами в
розмірі 2700 грн. (100 грн. х 27 днів).

Згідно з повідомленням про вручення
поштового відправлення даний лист
-вимога отриманий адресатом 09 серпня 2012
року.

Відтак відповідачка зобов'язана
повернути суми позики і сплатити
проценти за користування належними
йому коштами не пізніше 10 серпня 2012
року.

На порушення договірного зобов'язання
відповідачка до теперішнього часу не
повернула позичені кошти й не сплатила
проценти за користування ними.

Таким чином, розмір процентів, за
фактичне користування належними йому
грошовими коштами та за прострочення
виконання грошового зобов'язання
складає 7800 грн. (100,00 грн. х 53 днів
фактичного користування + 100,00 грн. х 25
днів прострочення).

Загальна сума коштів за договором
позики від 13.07.12 становить 11900 грн.

У січні 2013 року позивач збільшив
позовні вимоги, просить стягнути 4100
грн. позики, 18600 грн. за користування
позикою (із розрахунку 100 грн. за кожен
день прострочення, а всього 18600 грн. за
186 днів прострочення повернення боргу,
2680 грн. витрат на правову допомогу.

У судовому засіданні позов
підтримано.

Представник відповідача вважає
позов безпідставним.

У поданих письмових запереченнях
зазначив, що договiр позики є укладеним
з моменту передання грошей або iнших
речей, визначених родовими ознаками.

У даному випадку нiякої передачi грошей
з боку позивача не було та боргову
розписку на яку позивач посилається
відповідачка не підисувала.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на
пiдтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або iнший документ, який посвiдчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кiлькостi речей.

Вiдповiдно до ст.638 ЦК України договiр є
укладеним, якщо сторони в належнiй формi
досягли згоди з ycix iстотних умов
договору. Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначенi законом як істотні або є
необхiдними для договорiв даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою
хоча б однiєї iз стopiн має бути досягнуто
згоди.

У вiдповiдностi до ст.215 ЦК України
пiдставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
якi встановленi частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203
цього кодексу.

Якщо недiйснiсть правочину прямо не
встановлена законом, але одна iз сторін
або iнша заiнтересована особа заперечує
його дiйснiсть на пiдставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недiйсним
(оспорюваний правочин).

Kpiм цього, першою-третьою, п'ятою та
шостою частинами ст.203 ЦК України
встановлено, що змiст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, iншим актам
цивiльного законодавства, а також
моральним засадам суспiльства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхiдний обсяг цивiльної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вiльним i вiдповiдати
його внутрiшнiй волi; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслiдкiв, що обумовленi ним.

При складеннi боргової розписки
волевиявлення не було вiльним i не
вiдповiдало внутрiшнiй волi
відповідачки

Частиною 3 ст.212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належнiсть,
допустиміть, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатнiсть i
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупностi.

Відповідачка ОСОБА_3 взагалi нiяки грошi
вiд ОСОБА_2 не отримувала й нiяких
боргових розписок не писала. Текст
почерку, що мiститься на борговiй
розписцi на яку позивач посилається аж
нiяк не належить ОСОБА_3, оскiльки вона є
неграмотною та не вміє писати на
українській мові. Крім того,
української мови майже не розуміє.

Натомість, позивач ОСОБА_2 усвiдомлюючи
та розумiючи, що ОСОБА_3 не володіє
українською мовою, позаяк вона
вiдноситься до нацiональних меншин й
являється угоркою, змусив пiд тиском
пiдписати чистий аркуш паперу А 4.

Вже в подальшому, ОСОБА_2 скориставшись
наявнiстю у нього чистого аркуша з
підписом ОСОБА_3 самостiйно дописав на
ньому текст розписки, родичiв-свiдкiв,
придуману позичену суму, дату, мiсце,
умови повернення i т.д.

Договiр позики є реальним правочином
(угодою) i вважається укладеним саме з
моменту передання грошей, що
виступають предметом зазначеного
договору. Сам по собi факт пiдписання
сторонами тексту розписки без
передання грошей не породжує у
майбутньому обов'язку позичальника
повернути обумовлену розпискою суму
грошей.

Насправдi вiдповiдач ОСОБА_3 не писала
взагалi нiяку розписку, а вiдтак грошовi
кошти про якi йдеться мова в розписцi
позивач ОСОБА_2 відповідачу не
передавав й дана розписка являється
безвалютною та фальсифiкованою.

Вiдповiдно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи,
якi беруть участь у справi, зобов'язанi
добросовісно здiйснювати свої
процесуальнi права i виконувати
процесуальні обов'язки.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести тi обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень.

Посилаючись на вказане просить у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, суд констатує
наступне.

Із доданої до матеріалів справи
розписки слідує, що ОСОБА_3 взяла в борг
у ОСОБА_2 4100 грн., які зобов»язалася
повернути протягом одного дня з
моменту вимоги про повернення позики.

У разі прострочення повернення
позиченої грошової суми та за
користування грошовими коштами
зобов»язується сплатити суму у розмірі
100 грн. за кожен день прострочення
або/та фактичного користування.

Згідно листа-вимоги та рекомендованого
повідомлення про вручення, таке
направлено відповідачці 09.08.2012 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Із пояснень в судовому засіданні
відповідачки ОСОБА_3 вбачається, що
фактично зазначені у позові грошові
кошти від ОСОБА_2 не отримувала.

Звернулась до позивача з проханням
надати правову допомогу по цивільній
справі, підписувала ряд паперів, надала
паспорт. Раніше із ОСОБА_2 знайома не
була. Порадила звернутись за юридичною
допомогою до позивача сестра.

Пояснення відповідачки не спростовані.

Позивач на неодноразові виклики не
з'явився, подав заяви про слухання
справи у його відсутності.

Яких-небудь інших доказів крім
розписки на підтвердження фактичного
передання грошових коштів в борг,
позивачем не надано.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що разом із співмешканкою
ОСОБА_3 та її сестрою ходили до юриста
ОСОБА_2. Гроші від ОСОБА_2 ОСОБА_3 не
позичала, наодинці оформляли документи
щодо надання правової допомоги

По справі не спростовано, що сторони до
звернення відповідачки до позивача не
були знайомі.

Не зазначено у позові, за яких обставин,
де саме, для якої мети були передані
грошові кошти, що за відсутності
позивача суд позбавлений можливості
перевірити.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести тi обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень.

По справі не спростовані доводи
відповідачки щодо існування інших
взаємних зобов'язань між нею та
позивачем , ніж ті, що виникають з
договору позики.

У зв"язку з наведеним у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,214,215 ЦПК
України, ст.ст.203,212, 215, ст.ст..525,526,ч.1 625,
ст.ст 628, 1046,1047, 1048,1049 ЦК України, суд, -

РІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
4100 грн. позики, 18600 грн. суми плати за
користування позикою, 2680 грн. збитків -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Івашкович
І.І.