Єдиний унікальний номер 253/6979/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/690/2014
Головуючий у суді 1-ої інстанції
Доповідач - Новосядла В.М
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого: судді Новосядлої В.М.,

суддів: Алексєєва А.В., Кішкіної І.В.,

при секретарі Козаку І.С.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на
рішення Центрально-міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
22 листопада 2013 року і на ухвалу
Центрально-міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 12
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Першого воєнізованого
гірничорятувального загону, Первинної
профспілкової організації Першого
воєнізованого гірничорятувального
загону, Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України про
забезпечення побутовим вугіллям,
виплату одноразової допомоги,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, визнання незаконним
контракту, зобов'язання вчинити певні
дії, визнання незаконним колективного
договору,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Центрально-міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 22 листопада 2013 року було
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
до Першого воєнізованого
гірничорятувального загону, Первинної
профспілкової організації Першого
воєнізованого гірничорятувального
загону, Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України про
забезпечення побутовим вугіллям,
виплату одноразової допомоги,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, визнання незаконним
контракту, зобов*язання вчинити певні
дії, визнання незаконним колективного
договору.

Ухвалою Центрально-міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
12 грудня 2013 року було відмовлено у
задоволенні заяви позивача про
ухвалення по справі додаткового
рішення в частині вимог позивача про
стягнення на його користь невиплаченої
заробітної плати, яка складається із
надбавки до посадового окладу,
невиплаченої винагороди за вислугу
років, щомісячних премій, одноразової
допомоги на оздоровлення, матеріальних
та моральних збитків.

Не погодившись із рішенням суду,
позивач приніс апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги у повному обсязі через
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду від
12 грудня 2013 року про відмову в
ухваленні додаткового рішення позивач
просить ухвалу суду скасувати і
направити справу на новий судовий
розгляд через порушення судом норм
процесуального права.

Під час розгляду справи в апеляційній
інстанції позивач підтримав доводи
апеляційних скарг на рішення та на
ухвалу суду та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Першого
воєнізованого гірничорятувального
загону заперечувала проти доводів
апеляційних скарг і просила їх
відхилити.

Представники Первинної профспілкової
організації Першого воєнізованого
гірничорятувального загону,
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України у судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, про що свідчать поштові карточки
про отримання ними судових повісток.

Відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
позивача і представника відповідача
Першого воєнізованого
гірничорятувального загону,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається.

28 грудня 1982 року позивач був прийнятий
на роботу до Першого воєнізованого
гірничорятувального загону, де
працював на посаді командира
відділення, помічника командира
взводу, командира взводу, помічника
командира загону.

2 січня 2003 року із позивачем, як із
помічником командира загону, був
укладений контракт.

5 січня 2004 року позивач був звільнений з
роботи по закінченню дії контракту.

31 травня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до Першого
воєнізованого гірничорятувального
загону про:

- безкоштовне надання йому вугілля на
побутові потреби та постійно виділяти
йому побутове вугілля, компенсувати
грошові витрати на комунальні послуги,

- виплату компенсації у розмірі трьох
посадових окладів, яка виплачується
при звільненні із урахуванням
індексації (т.1, а.с. 2-3).

5 червня 2013 року ухвалою Центрально-
міського районного суду м. Горлівки
було відкрито провадження у цій
цивільній справі і справу було
призначено до розгляду на 12 червня 2013
(т.1, а.с. 5).

Після неодноразових уточнень позовних
вимог і притягнення до участі у справі
як співвідповідачів Первинної
профспілкової організації Першого
воєнізованого гірничорятувального
загону, Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України,
позивач просив:

- зобов*язати Перший воєнізований
гірничорятувальний загін виділити і
постійно виділяти йому безкоштовно
вугілля на побутові потреби по нормам,
передбаченим чинним законодавством, та
компенсувати грошові витрати на
комунальні послуги,

- виплатити компенсацію в розмірі
трьох посадових окладів, яка
виплачується при звільненні із
урахуванням індексації,

- визнати, що позивач має право на
отримання одноразової допомоги в
розмірі трьох посадових окладів при
звільненні з роботи, право на отримання
твердого палива для опалення або
компенсації за його придбання та
компенсації за комунальні послуги,

- зобов*язати Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
України виділити позапланово кошти
окремо для відповідача для задоволення
його позовних вимог,

- переглянути справу про
поновлення на роботі до відповідача,
визнавши його звільнення незаконним,

- зобов*язати відповідача
виплатити його невиплачену заробітну
плату за роботу після закінчення дії
контракту та виплатити компенсацію за
несвоєчасну її виплату з урахуванням
індексації знецінених коштів,

- зобов*язати відповідача
компенсувати йому кошти на придбання
вугілля та спожиту електричну енергію
за час його роботи у нього, а саме за три
з половиною роки по нормам,
передбаченим чинним законодавством,

- зобов*язати відповідача
компенсувати йому кошти на придбання
вугілля та спожиту електричну енергію
за весь час після його звільнення, а
саме за 10 років по нормам, передбаченим
чинним законодавством,

- сплатити середню заробітну плату
за кожний місяць після звільнення до
остаточного розрахунку, враховуючи
індексацію знецінених коштів,

- визнати контракт від 2 січня 2003
року, укладений між позивачем та
відповідачем незаконним,

- скасувати колективний договір
між відповідачем та Первинною
профспілковою організацією,
забов*язавши їх укласти новий
колективний договір, враховуючи вимоги
чинного законодавства (т. 2, а.с. 129).

Статтею 43 Гірничого Закону України
передбачено, що підприємства з
видобутку вугілля та вуглебудівні
підприємства безоплатно надають
вугілля на побутові потреби у розмірі,
що визначається колективним договором
певним категоріям осіб.

Статтею 1 цього Закону визначено, що
гірниче підприємство - це цілісний
технічно та організаційно
відокремлений майновий комплекс
засобів і ресурсів для видобутку
корисних копалин, будівництва та
експлуатації об'єктів із застосуванням
гірничих технологій (шахти, рудники,
копальні, кар'єри, розрізи,
збагачувальні фабрики тощо).

Аварійно-рятувальна служба
(формування) - це професійна
воєнізована служба, діяльність якої
спрямована на організацію та
здійснення заходів щодо запобігання
аваріям на гірничих підприємствах та
їх ліквідації, рятування людей (стаття 1
Гірничого Закону України).

Таким чином підприємство, із яким
позивач знаходився у трудових
відносинах і до якого пред*явив позов,
не є підприємством з видобутку вугілля
та вуглебудівним підприємством у
розумінні статті 43 Гірничого Закону
України.

Згідно з пунктом 5.6. Положення про
проходження служби основним особовим
складом Державної воєнізованої
гірничорятувальної служби у вугільній
промисловості, затвердженого Наказом
Міністерство палива та енергетики
України №25 від 22 січня 2002 року права,
обов'язки, соціальні гарантії, а також
дисциплінарна відповідальність
особового складу ДВГРС визначаються
Кодексом законів України про працю,
Законом України "Про
аварійно-рятувальні служби", іншими
нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про
аварійно-рятувальні служби»
передбачено, що особовий склад
професійних аварійно-рятувальних
служб комплектується на контрактній
основі і поділяється на основний та
допоміжний.

Згідно із частиною 2 статті 27 Закону
України «Про аварійно-рятувальні
служби» в редакції, яка діяла на час
знаходження позивача у трудових
відносинах із відповідачем, у
контрактах можуть також зазначатися
пільги щодо оплати житла, комунальних
послуг та палива.

Умовами контракту, який був укладений
між сторонами, не передбачено пільги
щодо безоплатного надання комунальних
послуг та палива.

Оскільки умовами контракту, Законом
України "Про аварійно-рятувальні
служби" та Положенням про проходження
служби основним особовим складом
Державної воєнізованої
гірничорятувальної служби у вугільній
промисловості не передбачено надання
позивачеві безоплатно вугілля або
виплату його компенсації, пільг по
оплаті комунальних послуг, то у суду
першої інстанції не було правових
підстав для задоволення позову в цій
частині, а тому доводи апеялційної
скарги в частині незаконності рішення
суду в цій частині є необгрунтованими і
спростовуються наведеними нормами
матеріального права.

Вирішуючи питання щодо права позивача
на отримання одноразової допомоги при
звільненні у розмірі трирічного
заробітку, суд першої інстанції також
виходив із того, що ні умовами
контракту, ні умовами колективного
договору, який діяв на підприємстві на
час звільнення позивача з роботи, не
було передбачено виплату такої
одноразової допомоги.

При цьому судом першої інстанції було
враховано і те, що відповідач Перший
воєнізований гірничорятувальний загін
є державною неприбутковою
організацією, яка фінансується за
рахунок державного бюджету.

Вказаний висновок суду першої
інстанції є правильним і узгоджується
із Законом України "Про
аварійно-рятувальні служби",
Положенням про проходження служби
основним особовим складом Державної
воєнізованої гірничорятувальної
служби у вугільній промисловості та
умовами контракту.

Виходячи із встановлених обставин,
наданих сторонами доказів та вимог
закону, суд першої інстанції правильно
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні позову до Першого
воєнізованого гірничорятувального
загону про зобов*язанні виплатити йому
одноразову допомогу при звільненні, а
тому довід апепялційної скарги в цій
частині є необгрунтованим.

Правильним є висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову до Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України про
позапланове виділення коштів для
Першого воєнізованого
гірничорятувального загону для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
оскільки ці вимоги не ґрунтуються на
Законі.

В обґрунтування позовних вимог про
визнання незаконним контракту від 2
січня 2003 року, укладеного між
позивачем та відповідачем, позивач
посилався на те, що із переходом на
контрактну систему трудових
правовідносин він був підвержений
дискримінації, яка виразилась у
позбавленні його грошової допомоги на
лікування при наданні щорічної
відпустки, винагороди за вислугу років,
безкоштовного санаторно-курортного
лікування, безкоштовного проїзду до
місця відпочинку або лікування,
забезпечення медичним обслуговуванням
та необхідними медикаментами,
відшкодування вартості комунальних
послуг (т. 1, а.с. 202, т. 2, а.с.74-75).

Однак, контракт від 2 січня 2003 року, який
був укладений сторонами строком на
один рік, був підписаний позивачем без
будь-яких зауважень, під час його дії
ним не оспорювався і в теперішній час
втратив свою чинність (т. 1, а.с. 14-15).

Крім того, питання щодо законності
вказаного контракту було предметом
розгляду судових інстанцій і рішенням
Центрально-міського районного суду м.
Горлівки від 13 вересня 2004 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 20 квітня 2006 року, у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Першого воєнізованого
гірничорятувального загону про
поновлення його на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди було відмовлено (т. 1,
а.с. 16-20).

В мотивувальних частинах вказаних
судових рішень надавалась правова
оцінка умовам, викладеним у контракті і
доводи позивача щодо його незаконності
не знайшли свого підтвердження.

Виходячи із встановлених обставин, суд
першої інстанції правильно прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
позову про визнання контракту
незаконним.

Апеляційний суд вважає, що доводи
апеляційної скарги позивача щодо
незаконності контракту не знайшли
свого підтвердження, як під час
розгляду справи у суді першої
інстанції, так і під час розгляду
справи в апеляційній інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання незаконним колективного
договору, укладеного між Першим
воєнізованим гірничорятувальним
загоном та Первинною профспілковою
організацією, та зобов*язання їх
укласти новий колективний договір, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач не є стороною вказаного
договору.

Вказаний висновок суду першої
інстанції є правильним.

При цьому апеляційний суд виходить із
наступного.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону
України «Про колективні договори і
угоди» від 1 липня 1993 року із подальшими
змінами, Колективний договір
укладається між роботодавцем з однієї
сторони і одним або кількома
профспілковими органами, а у разі
відсутності таких органів -
представниками працівників, обраними і
уповноваженими трудовим колективом, з
іншої сторони.

Тобто сторонами договору є
роботодавець та профспілка.

За вимогами частин 1 і 3 статті 13
вказаного Закону проект колективного
договору обговорюється у трудовому
колективі і виноситься на розгляд
загальних зборів (конференції)
трудового колективу.

Після схвалення проекту колективного
договору загальними зборами
(конференцією) трудового колективу він
підписується уповноваженими
представниками сторін не пізніш як
через 5 днів з моменту його схвалення,
якщо інше не встановлено зборами
(конференцією) трудового колективу.

Відповідно до статті 14 цього Закону
зміни і доповнення до колективного
договору, угоди протягом строку їх дії
можуть вноситися тільки за взаємною
згодою сторін в порядку, визначеному
колективним договором, угодою.

Право на здійснення контролю за
виконанням колективних договорів, угод
згідно із частиною 5 статті 20 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності» від 15
вересня 1999 року із подальшими змінами,
здійснюють профспілки, їх об'єднання, а
саме: у разі порушення роботодавцями,
їх об'єднаннями, органами виконавчої
влади, органами місцевого
самоврядування умов колективного
договору, угоди профспілки, їх
об'єднання мають право направляти їм
подання про усунення цих порушень, яке
розглядається в тижневий термін. У разі
відмови усунути ці порушення або
недосягнення згоди у зазначений термін
профспілки мають право оскаржити
неправомірні дії або бездіяльність
посадових осіб до місцевого суду.

Таким чином, право на внесення змін до
колективного договору належить
сторонам, які його підписали, а право на
оскарження умов колективного договору
у судовому порядку щодо порушення прав
робітників, має профспілка.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення з відповідача середнього
заробітку за кожен місяць після його
звільнення до остаточного розрахунку,
суд першої інстанції правильно виходив
із того, що вказані вимоги не
підлягають задоволенню через
недоведеність у судовому засіданні
порушення трудових прав позивача при
його звільненні з роботи і виплати йому
остаточного розрахунку при звільненні
.

Таким чином, рішення суду першої
інтсанції постановлено у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Довід апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції у вступній частині
судового рішення не перелічив всі його
позовні вимоги і що на думку позивача є
порушенням його прав, є
необгрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» №14
від 18 грудня 2009 року у вступній частині
рішення зазначаються: час та місце його
ухвалення; повне найменування суду, що
його ухвалив; прізвище та ініціали
судді (суддів - при колегіальному
розгляді) і секретаря судового
засідання; імена (найменування) сторін
та інших осіб, які брали участь у
справі; предмет позовних вимог.

Предмет позовних вимог зазначається,
виходячи з вимог закону, який підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
та підстав заявленої вимоги.

При цьому суд не повинен дослівно
відтворювати викладення його в
інтерпретації позивача. Виходячи зі
змісту позовної заяви, суті та
характеру позову, підстав заявлених
вимог та норм закону, на які посилався
позивач, суд першої інстанції юридично
грамотно, у відповідності до вимог
закону, сформулював найменування цих
позовних вимог.

Апеляційним судом не було встановлено
порушення судом першої інстанції норм
процессуального права при розгляді
цієї справи, які б впливали на
правильність висновків суду, а тому
доводи апеляційної скарги в цій
частині є необгрунтованим.

Що стосується ухвали
Центрально-міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 12
грудня 2013 року про відмову в ухваленні
додаткового рішення, то апеляційний
суд виходить із наступного.

6 грудня 2013 року позивач звернувся до
суду першої інстанції з заявою про
ухвалення додаткового рішення з тих
підстав, що судом першої інстанції не
було прийнято рішення по позовним
вимогам, викладеним ним у заявах від 7
листопада та 15 листопада 2013 року, які
стосуються невиплати премій, зниження
розміру щомісячної винагороди за
вислугу років та надбавки до
посадового окладу (т. 2, а.с.73-74, 98-99).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення,
може за заявою осіб, які беруть участь у
справі, чи з власної ініціативи
ухвалити додаткове рішення, якщо
стосовно якої-небудь позовної вимоги, з
приводу якої сторони подавали докази і
давали пояснення, не ухвалено рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про
ухвалення додаткового рішення, суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що вказані заяви були подані
позивачем після початку розгляду
справи по суті і в цих заявах позивачем
були змінені підстави та предмет
позову.

Вказаний висновок суду узгоджується із
вимогами частини 2 статті 31 ЦПК України,
відповідно до якої позивач має право
змінити предмет або підставу позову до
початку розгляду справи по суті.

Виходячи із встановлених обставин,
наданих сторонами доказів та вимог
закону, суд першої інстанції правильно
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні заяви про ухвалення
додаткового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 312 ЦПК
України, розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
ухвалу суду без змін, якщо судом першої
інстанції постановлено ухвалу із
додержанням вимог закону.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
22 листопада 2013 року і ухвалу
Центрально-міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 12
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена до касаційної інстанції
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:

Судді: