ЛИСИЧАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 415/8044/13-ц

провадження № 2/415/419/14

06.03.2014 р.
м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської
області

в складі: головуючого судді Томчишена
С.В.,

при секретарі судового засідання
Гавриленко В.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянка України ОСОБА_1,
яка проживає на території України,
звернулася до суду з вказаним позовом,
в якому просила розірвати укладений
між нею та відповідачем - громадянином
Республіки Індія ОСОБА_4 шлюб,
зареєстрований Лисичанським відділом
реєстрації актів громадянського стану
Луганської області 11 квітня 1998 року,
актовий запис № 140 (а.с. 2-4).

До відкриття провадження позивач
подала уточнений позов, в якому місце
проживання відповідача зазначила у м.
Лисичанську Луганської області (а.с.
19-23).

В обґрунтування позову позивач
посилалась на те, що спільне подружнє
життя з відповідачем не склалося через
різність характерів та непорозуміння
між ними, різні погляди на життя, втрату
взаємоповаги та почуттів. Вказувала, що
відновлення між ними сімейних відносин
є неможливим через різність культур та
традицій, на примирення не згодна.

Окрім цього, позивач зазначала, що з
жовтня 2013 року вона припинила з
відповідачем сумісне проживання та
ведення спільного господарства,
переїхала з Індії разом зі своїм сином
від шлюбу з відповідачем в Україну.
Вказувала, що вона є громадянкою
України та її особистим законом є закон
України, у зв'язку з чим просила
застосувати законодавство України при
розгляді її позовних вимог.

У судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали,
посилаючись на викладені в ньому
обставини. Позивач пояснила суду, що
переїхала до України на постійне місце
проживання, повертатися до відповідача
наміру не має, зараз проходить
стажування у Луганському державному
медичному університеті та має намір
працювати в Україні.

Вказувала, що на примирення з
відповідачем вона не згодна, оскільки
не бажає відновлення подружніх
стосунків, бо має намір будувати своє
життя з іншим чоловіком. Крім цього,
позивач пояснила суду, що під час шлюбу
відповідач бив її та ображав,
примушував її працювати в його клініці
за відсутності в неї за законодавством
Індії права на медичну практику.

Також позивач вказувала, що
перебуваючи у м. Лисичанську
відповідач її переслідував, у зв'язку з
чим вона зверталася до органів
внутрішніх справ. Посилаючись на ці
обставини, на примирення не
погоджувалася та заперечувала проти
можливості надання їй та відповідачу
для цього строку.

Відповідач у судове засідання,
призначене на 24 січня 2014 року, з'явився,
але до початку розгляду справи по суті
відмовився від перекладача та покинув
залу судового засідання. У судове
засідання, призначене на 18 лютого 2014
року, будучи повідомленим в приміщенні
суду під розписку про дату, час та місце
його проведення, відповідач не
з'явився, просив відкласти розгляд
справи через хворобу (а.с. 41). Також не
з'явився в судове засідання, призначене
на 28 лютого 2014 року, просив відкласти
розгляд справи через його від'їзд до м.
Києва.

Доказів про поважність причин
неможливості бути присутнім у судовому
засіданні відповідач суду не надав,
тому враховуючи, що про судове
засідання, що призначалося на 18 лютого
2014 року, відповідач був повідомлений
особисто, а про судові засідання, що
призначалися на 28 лютого та 06 березня
2014 року повідомлявся його представник,
який був присутній в них, згідно з
вимогами ч. 5 ст. 76 та ч. 4 ст. 169 ЦПК
України справу було розглянуто за
відсутності відповідача за участі його
представника.

У наданих суду через свого
представника письмових запереченнях
відповідач позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити,
посилаючись на те, що був одружений з
позивачкою 16 років, під час шлюбу в них
народився син.

Вказував, що з позивачем постійно
проживали в Індії, разом працювали,
мали доброзичливі сімейні стосунки до
того, як позивач виїхала до України.
Зазначав, що кохає свою дружину та за
ради збереження сім'ї згоден переїхати
до України, змінити громадянство, у
зв'язку з чим просив надати йому строк
для примирення та при цьому вказував,
що підстав для розірвання шлюбу не має.

Представник відповідача в судовому
засіданні вказував, що дана справа не
підсудна Лисичанському міському суду
Луганської області, оскільки сторони
проживали тривалий час в Республіці
Індія. У судовому засіданні 06 березня
2014 року представник відповідача заявив
про застосування законодавства
України при розгляді даної справи, та
просив відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на його безпідставність.

У судовому засіданні при досліджені
наявних у матеріалах справи доказів,
поясненнями позивача та її
представника, представника
відповідача, судом було встановлено
наступні фактичні обставини спірних
правовідносин між сторонами у справі.

Позивач та відповідач перебувають у
шлюбі, який було зареєстровано
Лисичанським відділом реєстрації
актів громадянського стану Луганської
області 11 квітня 1998 року, актовий запис
№ 140, про що до матеріалів справи було
надано оригінал свідоцтва про
укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Від цього шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у свідоцтві про
народження якого батьками зазначено
сторони, переклад якого було
посвідчено працівником посольства
України в Республіці Індія та його
копію надано до матеріалів справи (а.с.
6,7).

Згідно довідки ЛКП «Паспортна служба»
від 23 грудня 2013 року місце проживання
неповнолітньої дитини зареєстроване
разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1,
зі змісту якої вбачається, що дитина
знаходиться на її утриманні (а.с. 48).

З наявної в матеріалах справи копії
перекладу паспорта відповідача, підпис
перекладача на якому посвідчено
приватним нотаріусом, вбачається, що
відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є
громадянином Республіки Індія,
проживає у АДРЕСА_2, його дружина
записана як ОСОБА_1 - позивач у справі
(а.с. 8-9).

У наявній в матеріалах справі копії
перекладу посвідчення про право
проживання позивача в Республіці
Індія, який не містить підпису
перекладача та не є посвідченим
працівником посольства чи консульства
України, зазначено, що позивач має
право проживати на її території до 2024
року (а.с. 82-63). Вказані обставини були
визнанні позивачем.

Заслухавши пояснення позивача та її
представника, представника
відповідача, дослідивши наявні в
матеріалах справи письмові докази,
встановивши на їх підставі фактичні
обставини та характер спірних
правовідносин між сторонами у справі,
визначивши правові норми, що
підлягають застосуванню, суд вважає
позов таким, що підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 414 ЦПК України підсудність
судам України цивільних справ з
іноземним елементом визначається цим
Кодексом, законом або міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЦПК
України позови до фізичної особи
пред'являються за зареєстрованим у
законну порядку місцем її проживання.
Водночас ч. 2 ст. 110 ЦПК України,
встановлено, що позови про розірвання
шлюбу можуть пред'являтися за
зареєстрованим місцем проживання чи
перебування позивача також у разі, якщо
на його утриманні є малолітні або
неповнолітні діти або якщо він не може
за станом здоров'я чи з інших поважних
причин виїхати до місця проживання
відповідача.

Так, ч. 1 ст. 111 ЦПК України передбачено,
що підсудність справ за участю
громадян України, якщо обидві сторони
проживають за її межами, за клопотанням
позивача визначається ухвалою судді
Верховного Суду України. У такому
самому порядку визначається
підсудність справи про розірвання
шлюбу між громадянином України та
іноземцем або особою без громадянства,
які проживають за межами України.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону
України «Про міжнародне приватне
право» суди можуть приймати до свого
провадження і розглядати будь-які
справи з іноземним елементом у випадку,
якщо дія або подія, що стала підставою
для подання позову, мала місце на
території України.

Таким чином, враховуючи, що позивач є
громадянкою України, з грудня 2013 року
має зареєстроване місце проживання в
Україні, а також, що на її утриманні
знаходиться неповнолітня дитина, яка
проживає разом з нею, а шлюб з
відповідачем, який вона просить
розірвати, було укладено у м.
Лисичанську (а.с. 5, 10, 48), вона має право
вимагати розірвання шлюбу за рішенням
суду за зареєстрованим місцем її
проживання на території України. Тому
доводи представника відповідача про
непідсудність поданого до відповідача
позову суд знаходить безпідставними.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про
міжнародне приватне право»
встановлено, що правові наслідки
шлюбу визначаються спільним
особистим законом подружжя, а за його
відсутності - правом держави, у якій
подружжя мало останнє спільне місце
проживання, за умови, що хоча б один з
подружжя все ще має місце проживання у
цій державі, а за відсутності такого -
правом, з яким обидва з подружжя мають
найбільш тісний зв'язок іншим чином.

При цьому згідно із приписом ч. 2 цієї
статті подружжя, яке не має спільного
особистого закону, може обрати право,
що буде застосовуватися до правових
наслідків шлюбу, якщо подружжя не має
спільного місця проживання або якщо
особистий закон жодного з них не
збігається з правом держави їхнього
спільного місця проживання.

Таким чином, беручи до уваги, що сторони
за своїм громадянством не мають
спільного особистого закону та на час
розгляду даної справи не мають
спільного місця проживання, позивач
окремо проживає на території України, а
також, що шлюбні відносини між
сторонами виникли на підставі
укладеного в Україні між ними шлюбу, та
при цьому позивачем заявлена вимога
про розірвання шлюбу, яка за своїм
характером та змістом не стосується
наслідків шлюбу, що мають найбільш
тісний зв'язок із особистим законом
відповідача, ніж із законодавством
країни його укладення, та враховуючи
заявлену позивачем у позові згоду та
висловлену представником відповідача
заяву про застосування законодавства
України при розгляді даної справи, суд
доходить висновку, що розірвання шлюбу
між сторонами має відбуватися за
законодавством України.

Частиною 1 ст. 112 СК України встановлено,
що суд з'ясовує фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, бере до уваги
наявність малолітньої дитини,
дитини-інваліда та інші обставини
життя подружжя.

В ході розгляду справи, судове
засідання в якій неодноразово
відкладалося та в ньому оголошувалася
перерва, сторони примирення не досягли,
навпроти, позивач заперечувала проти
примирення з відповідачем своїм
наміром створити нову сім'ю, та
переслідуванням її з боку відповідача.
Перешкод, встановлених ст. 110 СК України
для розірвання укладеного між
сторонами шлюбу, судом не було
виявлено.

Зважуючи на вказане та враховуючи, що
подальше збереження шлюбу буде
суперечити інтересам позивача, суд
вбачає передбачені ст. 112 СК України
підстави для розірвання шлюбу, у
зв'язку з чим позов підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України, керуючись
ст.ст. 10, 11, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання
шлюбу задовольнити.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 11 квітня 1998 року Лисичанським
відділом реєстрації актів
громадянського стану Луганської
області, актовий запис № 140, - розірвати.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не буде подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не буде скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
шляхом подання через Лисичанський
міський суд апеляційної скарги у
10-тиденний строк з моменту його
проголошення, а особами, що не були
присутні в судовому засіданні, - з
моменту отримання його копії.

Суддя
С.В. Томчишен