Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 432/2171/13-ц
Провадження № 22ц/782/971/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів - Околота Г.М., Гаврилюка
В.К.,

при секретарі - Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі апеляційного суду
Луганської області в м. Луганську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Стахановського міського суду
Луганської області від 07 лютого 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Стахановської
міської ради про визнання свідоцтва
про власність частково недійсним,
визнання права власності та за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2, яка
діє у своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_4, до ОСОБА_3 про втрату
користування житловим приміщенням,

В С Т
А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
Стахановської міської ради Луганської
області та просив:

- визнати свідоцтво про право власності
на житло від 21.10.1999 року, видане
Стахановським управлінням ЖКГ на
квартиру АДРЕСА_1, частково недійсним -
в частині визнання власності на
вказану квартиру за ОСОБА_2 і ОСОБА_4;

- визнати право власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 по 1/3
частини за кожним.

При цьому позивач у своєму позові
посилався на те, що при приватизації у
1999 році ОСОБА_2 і ОСОБА_4 квартири
АДРЕСА_1 були порушені положення Закону
України „Про приватизацію державного
житлового фонду" та його незаконно було
позбавлено права приймати участь у
приватизації вказаної квартири.

У свою чергу ОСОБА_2, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4,
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Стахановського міського суду
Луганської області від 07.02.2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, Стахановської міської ради про
визнання свідоцтва про власність
частково недійсним, визнання права
власності, були задоволені у повному
обсязі, а у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_3 про визнання втратившим право
користування житловим приміщенням
було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу
на нього, вважає його незаконним,
необґрунтованим, ухваленим із
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, Стахановської міської
ради про визнання свідоцтва про
власність частково недійсним, визнання
права власності відмовити, а зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_3 про втрату користування
житловим приміщенням задовольнити у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обгрунтованність
рішення суду, судова колегія вважає
апеляційну скаргу такою, що підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що 18.05.1988 року на
підставі ордера № 4613 на сім'ю із 4
чоловік (ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4) була надана квартира АДРЕСА_1
(а.с.134).

22.08.1988 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4
прописались (зареєструвались) у
вказаній квартирі, а 28 серпня 1997 року
ОСОБА_3 виписався (знявся з реєстрації)
з квартири у зв'язку з виїздом до
м.Норильська Красноярського Краю
Російської Федерації (а.с.133).

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 повернувся з
м.Норильська до м.Стаханова та 26
листопада 2009 року знову постійно
зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1
(а.с.135-136).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.71 Житлового
кодексу України жиле приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім
наймачем або членами його сім'ї понад
шість місяців у випадку тимчасового
виїзду з постійного місця проживання
за умовами і характером роботи або у
зв'язку з навчанням (учні, студенти,
стажисти, аспіранти тощо), у тому числі
за кордоном, - протягом усього часу
виконання цієї роботи або навчання.

Із матеріалів справи вбачається, що
жодних доказів на підтвердження того,
що ОСОБА_3 був відсутній з 28 серпня 1997
року по 26 листопада 2009 року у квартирі
АДРЕСА_1 з причин тимчасового виїзду до
м.Норильська Красноярського Краю
Російської Федерації за умовами і
характером роботи, суду не надано.

При цьому, на час виїзду до Російської
Федерації (28 серпня 1997 року) ОСОБА_3
взагалі не перебував у трудових
відносинах з будь-яким роботодавцем на
території України, роботи не мав (а.с.8),
а тому його відсутність з 28 серпня 1997
року по 26 листопада 2009 року у квартирі
АДРЕСА_1 ніяким чином не можливо
розцінювати як відсутність з причин
тимчасового виїзду з постійного місця
проживання за умовами і характером
роботи.

Крім того, той факт, що виїзд ОСОБА_3 до
Російської Федерації 28 серпня 1997 року
неможливо розцінювати як тимчасовий, у
повній мірі підтверджується посвідкою
на постійне проживання ОСОБА_3 у
Російській Федерації (а.с.9).

Також колегія суддів приймає до уваги,
що ОСОБА_3 при виїзді до Російської
Федерації не забронював жиле
приміщення у відповідності до положень
ст. 73 Житлового кодексу України,
відповідне охоронне свідоцтво (бронь)
не отримав.

При таких обставинах, з огляду на
положення ст.29 Цивільного кодексу
України, Закону України „Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що ОСОБА_3 з 28 серпня 1997 року по 26
листопада 2009 року був відсутнім у
квартирі АДРЕСА_1 з причин тимчасового
виїзду з постійного місця проживання
за умовами і характером роботи, а
зазначена квартира у вказаний період
часу залишалась постійним місцем
проживання позивача за первісним
позовом.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 06
жовтня 1999 року звернулись із заявою до
органу приватизації щодо приватизації
квартири АДРЕСА_1 на підставі Закону
України „Про приватизацію державного
житлового фонду" (а.с.140).

При цьому до заяви була долучена
довідка, у відповідності до якої у
вказаній квартирі зареєстровані та
постійно проживають лише ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 (а.с.141).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.8 Закону України
„Про приватизацію державного
житлового фонду" (в редакції - на час
приватизації спільної квартири),
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї,
які постійно мешкають в даній
квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). Передача квартир (будинків)
у власність громадян здійснюється
на підставі рішень відповідних органів
приватизації,

що приймаються не пізніше місяця з
дня одержання заяви громадянина.

При таких обставинах у повній
відповідності до вимог Закону України
„Про приватизацію державного
житлового фонду", Постанови Кабінету
Міністрів України від 08.10.1992 року № 572
Управлінням ЖКГ Стахановського
виконкову 12 жовтня 1999 року було видано
наказ № 30 про передачу в особисту
власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартири
АДРЕСА_1 (а.с.137).

Саме на підставі вказаного наказу
Управління ЖКГ Стахановського
виконкову, як орган приватизації, 21
жовтня 1999 року надало ОСОБА_2 та ОСОБА_4
свідоцтво на право власності на житло -
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.138).

Таким чином, приймаючи до уваги
викладене, а також з огляду на те, що
ОСОБА_3 не оскаржив наказ Управління
ЖКГ Стахановського виконкову № 30 від
12 жовтня 1999 року про передачу в
особисту власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4
квартири АДРЕСА_1, колегія суддів
апеляційного суду вважає позовні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
Стахановської міської ради про
визнання свідоцтва про власність
частково недійсним необгрунтованими
та такими, що задоволенню не
підлягають.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, Стахановської міської ради в
частині визнання права власності на
квартиру є похідними від позовних
вимог в частині визнання свідоцтва про
власність частково недійсним, а тому
задоволенню також не підлягають.

При цьому колегія суддів зауважує, що
існує спеціальний порядок набуття
права власності на житло, передбачений
Законом України „Про приватизацію
державного житлового фонду" та
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.10.1992 року № 572, який позивачем по
первісному позову не дотримано.

Разом із тим, розглядаючи зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_3 про втрату користування
житловим приміщенням, судом першої
інстанції у відповідності до вимог
ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і
всебічно дослідженні обставини справи
в цій частині та дана належна оцінка
доказам, на які сторони посилалися в
суді першої інстанції. Суд правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, із матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а
тому, в силу ч.2 ст.64 ЖК України, є членом
сім"ї позивачів за зустрічним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Згідно із статтею 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до ст.116 ЖК України,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або

використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодавця або інших

заінтересованих осіб провадиться
без надання іншого жилого
приміщення.

Достатніх належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує
жиле приміщення, або використовує його
не за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття робить
неможливим для інших проживання з ним в
одній квартирі, суду не надано.

При таких обставинах суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про необгрунтованість зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_3 про втрату користування
житловим приміщенням.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, відповідно
до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України -
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а відповідно до п.4
ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З огляду на наведені обставини, а також
з урахуванням положень п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, колегія суддів вважає за
необхідне рішення Стахановського
міського суду Луганської області від 07
лютого 2014 року змінити, скасувавши його
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Стахановської
міської ради про визнання свідоцтва
про власність частково недійсним,
визнання права власності, ухваливши в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, Стахановської міської
ради про визнання свідоцтва про
власність частково недійсним, визнання
права власності відмовити. В іншій
частині рішення Стахановського
міського суду Луганської області від 07
лютого 2014 року залишити без змін.

Приймаючи до уваги викладене,
керуючись ст.ст.304, п.1 ст.307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Стахановського міського суду
Луганської області від 07 лютого 2014 року
змінити, скасувавши його в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, Стахановської міської
ради про визнання свідоцтва про
власність частково недійсним, визнання
права власності.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Стахановської
міської ради про визнання свідоцтва
про власність частково недійсним,
визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення Стахановського
міського суду Луганської області від 07
лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його оголошення, однак його
може бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: