справа № 361/588/14-ц
провадження № 2/361/699/14
Броварський міськрайонний суд
Київської області у складі:
головуючого-судді Телепенька А.Д.,
при секретарі Балабан І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,-
У січні 2014 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 про стягнення
грошових коштів на підставі розписки.
В обгрунтування вимог позивач
посилався на те, що 14 лютого 2012 року між
ним та відповідачем ОСОБА_2 укаладено
договір позики, за умовами якого
позикодавець передає позичальнику у
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів у строк і за графіком відповідно
до пункту 3 договору позики з кінцевим
строком погашення позики до 14 травня 2012
Відповідач взяті зобов'язання щодо
повернення позики у сумі та у строки
встановлені договором позики не
виконав, тому станом на 20 січня 2014 року
Крім того, п. 4.2 договору позики
встановлено, що за несвоєчасне
повернення позики (її чергової частини)
позичальник сплачує позикодавцю
неустойку у розмірі 1% від суми
заборгованості за кожний календарний
день існування простроченої
Таким чином, просить стягнути на його
користь з відповідача ОСОБА_2 неустойку
за період з 15 травня по 15 листопада 2012
Всього позивач просить стягнути з
відповідача за договором позики на
його користь борг з урахуванням
судовий збір у розмірі 519 грн. 22 коп.
Позивач у судове засідання не з'явився,
про час, дату та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, надав
суду заяву про те, що позов підтримує,
просить розглядати справу без нього та
без участі його представника, проти
винесення заочного рішення не
Відповідач до суду повторно не з'явився
про час, дату та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, про
причини неявки суд не повідомив.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
Дослідивши матеріали справи, судом
встановлені такі факти та відповідні
У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не
може грунтуватися на припущеннях.
Пленум Верховного Суду України у п. п. 26,
27 постанови № 2 від 12 червня 2009
року «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснив, що під час
судового розгляду предметом
доказування є факти, якими
обгрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи (причини
пропуску позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення. Суд не бере до розгляду докази,
які не стосуються предмета
доказування. Виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК
України) в порядку, передбаченому ст.
ст. 85, 187, 189 ЦПК України.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що грунтують
вимоги і заперечення для вирішення
справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко - і відеозаписів,
висновків експертів.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обгрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що матеріали справи
містять копію договору позики
укладеного 14 лютого 2012 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, за умовами якого
позикодавець передає позичальнику у
власність грошові кошти у сумі 19336 грн.,
що на день укладення цього договору
еквівалентно 2420 доларам США, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів і у строк до 14 травня 2012 року.

Також в матеріалах справи міститься
копія розписки, складена від імені
ОСОБА_2 про отримання ним від ОСОБА_1
позики у сумі 2420 доларів США, що
еквівалентно 19330 грн. і зобов'язується
повернути цю суму в строк до 14 травня 2012
року включно.

Вказані копії договору позики та
розписка не можуть бути взяті судом до
уваги як належні та допустимі докази
того, що відповідач ОСОБА_2 взяв гроші в
борг у позивача ОСОБА_1, оскільки
останнім не надано суду і судом не
здобуто жодного підтвердження їх
достовірності.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов є необгрунтованим та
таким що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и
в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Телепенько А. Д.