Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року
Рівненський міський
суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Жижчук А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Рівне цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до голови ліквідаційної
комісії державного закладу
«Рівненська лінійна
санітарно-епідеміологічна станція на
Львівській залізниці Дудки Валентина
Федоровича, директора Львівського
відокремленого підрозділу Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Багнюка
Володимира Миколайовича про стягнення
компенсації вихідної допомоги,
матеріальної допомоги на оздоровлення,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільнені,-

в с т а н о в и
в :

В судовому засіданні позивач
заявлені позовні вимоги уточнила.
Остаточно просить суд стягнути з
відповідачів голови ліквідаційної
комісії державного закладу
«Рівненська лінійна
санітарно-епідеміологічна станція на
Львівській залізниці Дудки Валентина
Федоровича, директора Львіського
відокремленого підрозділу Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Багнюка
Володимира Миколайовича на її користь
компенсаційну вихідну допомогу у сумі
3091 грн., матеріальну допомогу на
оздоровлення в сумі 2500 грн. належні їй
при звільненні та середній заробіток в
розмірі 34001 грн. за весь час затримки
розрахунку при звільненні з 28 грудня 2012
року по день фактичного розрахунку з
підстав, викладених у позовній заяві.

В судове засідання відповідач голова
ліквідаційної комісії державного
закладу «Рівненська лінійна
санітарно-епідеміологічна станція на
Львівській залізниці Дудка В.Ф. не
з'явився. Про день та час розгляду
справи повідомлявся завчасно та
належним чином судовою повісткою
рекомендованим листом. Причин своєї
неявки суду не повідомив, заяв чи
клопотань про перенесення розгляду
справи до суду не подавав.

В судове засідання відповідач
Львівського відокремленого підрозділу
Державної установи «Лабораторний
центр на залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Багнюк В.М.
не з'явився однак подав до суду заяву у
якій просив провести розгляд справи у
його відсутності та письмові
заперечення на позов, у яких просив
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні проведено заміну
відповідача Державну
санітарно-епідеміологічну службу
України Міністерства охорони здоров'я
України на Львівський відокремлений
підрозділ Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби
України».

Заслухавши позивача, дослідивши
матеріали справи та подані сторонами
письмові докази по справі, суд прийшов
до висновку, що позов не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 18
жовтня 1979 року прийнята на роботу в
Рівненську відділкову СЕС на
Львівській залізниці на посаду хіміка
з вищою освітою згідно наказу №115, про
що в трудову книжку внесено
відповідний запис 17 жовтня 1979 року.

Згідно наказу по СЕС №34 від 01 квітня
1986 року посада хіміка змінена на
лікаря-лаборанта.

27 липня 1995 року позивачу присвоєна
кваліфікація - лікар-лаборант вищої
кваліфікаційної категорії за фахом
„Лабораторні дослідження хімічних
факторів навколишнього середовища",
підтверджувалась кожні 5 років, згідно
наказу №60 - ЦСАН від 28 травня 2010 року.
Посвідчення НОМЕР_1 продовжено до 28
травня 2015 року зі спеціальності
„Лабораторні дослідження факторів
навколишнього середовища".

Наказом ЦСАН №51 від 16 жовтня 2007 року
Рівненська санітарно-епідеміологічна
станція на Львівській залізниці
перейменована в Державний заклад
«Рівненська лінійна СЕС на Львівській
залізниці».

Статут Державного закладу
„Рівненська лінійна СЕС на Львівській
залізниці" МОЗ України затверджено
наказом МОЗ України від 05 березня 2007
року №108.

Наказом №176-0 від 21 вересня 2012 року
Міністерства охорони здоров'я України
„Про ліквідацію бюджетних закладів,
установ і організацій, що належать до
сфери управління Міністерства охорони
здоров'я вирішено ліквідувати
державні заклади, установи і
організації, що належать до сфери
управління МОЗ України в тому числі і
Державний заклад „Рівненська лінійна
санітарно-епідеміологічна станція на
Львівській залізниці" МОЗ України.

28 грудня 2012 року позивача звільнено в
зв'язку з ліквідацією Державного
закладу „Рівненська лінійна
санітарно-епідеміологічна станція на
Львівській залізниці" та наказу Голови
ліквідаційної комісії ДЗ „Рівненська
лінійна санітарно-епідеміологічна
станція на Львівській залізниці" від 26
грудня 2012 року №109 згідно п.1 ст.40 КЗпП
України.

У п.2 вищезгаданого наказу №109 від 26
грудня 2012 року зазначено про
проведення нарахування до виплати
позивачу: вихідної допомоги у розмірі
середньомісячного заробітку;
одноразової допомоги на оздоровлення у
розмірі до посадового окладу (згідно з
абзацом четвертим пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 11
травня 2011 року №524 „Питання оплати
праці працівників установ, закладів та
організацій окремих галузей бюджетної
сфери" та пункт 5.6 Колективного
договору на 2012-2015 роки).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи та організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Про нараховані суми, належні
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. В разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган у усякому
випадку повинен в зазначеній у цій
статті строк виплатити неоспорювану
ним суму.

Всупереч зазначеній нормі трудового
законодавства в день звільнення - 28
грудня 2012 року розрахунок з позивачем
не проведений. Виплата всіх сум, що
належали позивачу при звільненні, не
здійснена .

Позивач не погодившись з діями
відповідача Державного закладу
«Рівненська лінійна СЕС на Львівській
залізниці» МОЗ України (далі ДЗ
«Рівненська СЕС») в особі голови
ліквідаційної комісії Дудки В.Ф. за
захистом своїх прав та інтересів
звернулась в Рівненський міський суд з
позовом.

Рішенням Рівненського міського суду
в справі №569/1427/13-ц від 14 лютого 2013 року
за позовом ОСОБА_1 до Державного
закладу «Рівненська лінійна СЕС на
Львівській залізниці» МОЗ України
(далі ДЗ «Рівненська СЕС») в особі
голови ліквідаційної комісії Дудки В.Ф.
про стягнення невиплаченої вихідної
допомоги позовні вимоги позивача
задоволено. Стягнуто з ДЗ «Рівненська
лінійна СЕС на Львівській залізниці»
МОЗ України на користь ОСОБА_1
нараховану, але не виплачену вихідну
допомогу при звільненні, згідно ст.44
КЗпП України.

Додатковим рішенням Рівненського
міського суду від 11 березня 2013 року по
цивільній справі №569/4139/13-ц за позовом
ОСОБА_1 до Державного закладу
«Рівненська лінійна СЕС на Львівській
залізниці» МОЗ України (далі ДЗ
«Рівненська СЕС») в особі голови
ліквідаційної комісії Дудки В.Ф. про
стягнення невиплаченої вихідної
допомоги стягнуто з ДЗ «Рівненська
лінійна СЕС на Львівській залізниці»
МОЗ України на користь ОСОБА_1
нараховану, але не виплачену вихідну
допомогу при звільненні, згідно ст.44
КЗпП України, а саме 3091 грн. -
компенсації вихідної допомоги та 2500
грн. матеріальної допомоги на
оздоровлення.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Враховуючи, що між тими ж самими
сторонами, про той самий предмет, а саме
про стягнення на користь позивача
компенсації вихідної допомоги та
матеріальної допомоги на оздоровлення
вже було прийнято вищезазначеними
рішеннями Рівненського міського суду,
тому повторне стягнення тих же самих
сум не допускається. Тому, в цій частині
позовних вимог позивачу слід
відмовити.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу, належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні провести зі звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому.

За своєю правовою природою виплата
працівникові середнього заробітку за
час затримки розрахунку є санкцією за
винні дії власника або уповноваженого
ним органу в сфері оплати праці.

Позивач звільнена з роботи у зв'язку
з ліквідацією підприємства. При
звільненні ОСОБА_1 не було повністю
виплачено компенсації вихідної
допомоги, матеріальної допомоги на
оздоровлення, однак Рішенням
Рівненського міського суду в справі
№569/1427/13-ц від 14 лютого 2013 року за
позовом ОСОБА_1 та додатковим рішенням
Рівненського міського суду від 11
березня 2013 року по цивільній справі
№569/4139/13-ц стягнуто з відповідача на
користь позивача нараховану, але не
виплачену вихідну допомогу при
звільненні, згідно ст.44 КЗпП України, а
саме 3091 грн. - компенсації вихідної
допомоги та 2500 грн. матеріальної
допомоги на оздоровлення.

Згідно довідки відповідача №32/01-10-Л
від 26 лютого 2013 року вбачається, що
кошти позивачці не виплачені у зв'язку
з ліквідацією установи, відсутністю
кошторису і фінансового забезпечення
із держбюджету для функціонування ДЗ
«РЛСЕС» та ліквідаційної комісії, що не
спростовано позивачем в судовому
засіданні.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч даній нормі, позивачкою не
було надано доказів та не доведено в
судовому засіданні, що невиплата
належних звільненому працівнику сум у
строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу
сталася з вини відповідача.

При цьому позивачка не вказала в чому
саме полягає вина відповідача у
несвоєчасному проведенні розрахунку.

За таких обставин, санкція у вигляді
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
працівника до відповідача
застосовуватися не може, тому суд
вважає, що позовна вимога в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку недоведеними, тому
в цій частині позовних вимог слід
відмовити.

Відповідно до ст.21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Трудові відносини позивача із
співвідповідачем - Львівським
відокремленим підрозділом Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» , не
існували, а відповідно і не
припинялися.

Позивачем згідно вимог статей 10, 11, 60
та 57-66 ЦПК України не доведено
порушення її трудових прав у сфері
даних спірних трудових відносин саме
Львівським відокремленим підрозділом
Державної установи «Лабораторний
центр на залізничному транспорті
Держсанепідслужби України».

Обов'язок по виплаті заробітної
прали, по проведенню розрахунку із
працівником при звільненні у визначені
строки та відповідальність за затримку
такого розрахунку, трудовим
законодавством покладено саме на
власника підприємства, установи,
організації або уповноваженого ним
органу, із яким працівникові укладено
трудовий договір, тому Львівський
відокремлений підрозділ Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» не може
бути відповідачем у даній справі.

За таких обставин, заявлені ОСОБА_1
позовні вимоги до Львівського
відокремленого підрозділу Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» не
ґрунтуються на вимогах закону, тому не
підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України у
разі залишення позову без задоволення,
закриття провадження у справі або
залишення без розгляду позову
позивача, звільненого від оплати
судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем компенсуються
за рахунок держави.

Враховуючи, що позивач при подачі
позову до суду звільнена від сплати
судових витрат, а у задоволенні позову
відмовлено позивачу, тому судові
витрати слід компенсувати за рахунок
держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10,60,61,88,212,213,215,294 ЦПК України,
ст.ст.40,44,116,117 КЗпП України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до голови ліквідаційної комісії
державного закладу «Рівненська
лінійна санітарно-епідеміологічна
станція на Львівській залізниці Дудки
Валентина Федоровича, директора
Львівського відокремленого підрозділу
Державної установи «Лабораторний
центр на залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Багнюка
Володимира Миколайовича про стягнення
компенсації вихідної допомоги,
матеріальної допомоги на оздоровлення,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільнені - відмовити.

Судові витрати по справі зарахувати
за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий :