Справа № 361/8130/13ц Головуючий у І
інстанції Шинкар А.О.Провадження №
22-ц/780/2322/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 9
УХВАЛА

Іменем України

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Коцюрби О.П., Сержанюка
А.С.,

за участю секретаря Лопатюк В.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 21 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю, стягнення
грошової компенсації ,-

встановила:

У серпні 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що з 20 липня 1999 року по березень 2012
року він проживав з ОСОБА_2 однією
сім'єю без шлюбу у житловому будинку по
АДРЕСА_1, який належить відповідачу.

Позивач вказав, що за перші два роки
спільного проживання, в основному за
рахунок його коштів, у зазначеному
домоволодінні були виконано ряд
будівельно-ремонтних робіт, внаслідок
чого істотно збільшилась його
вартість, тому на підставі ст.ст. 62, 74 СК
України воно має бути визнане об'єктом
права спільної сумісної власності
сторін.

З метою поділу спільно нажитого майна,
посилаючись на вимоги ст.ст. 62, 69, 70, 74 СК
України, позивач просив суд встановити
факт проживання однією сім'єю його та
відповідача без шлюбу з липня 1999 року
по березень 2012 року; визнати
домоволодіння по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю сторін; встановити
рівність часток сторін у праві
спільної сумісної власності на спірне
домоволодіння; стягнути з відповідача
на йото користь грошову компенсацію в
сумі 200 000 гривень замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
домоволодіння, залишивши спірне
домоволодіння на праві приватної
власності за відповідачем.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 21
січня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Позивач вказав, що відповідач не
спростувала надані ним докази, а суд
при ухваленні оскаржуваного рішення
помилково застосував норми Закону
України «Про власність» замість норм
Сімейного кодексу України.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано належних доказів
щодо набуття майна та збільшення
вартості спірного будинку внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
сторін чи його особистих затрат після 01
січня 2004 року.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що житловий будинок
з надвірними будівлями по АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_2 на
підставі нотаріально посвідченого 30
жовтня 1999 року договору
купівлі-продажу, укладеного між нею та
ОСОБА_3

Позивач та відповідач ніколи у
зареєстрованому шлюбі не перебували, а
01 листопада 2000 року позивач розірвав
шлюб з ОСОБА_4

Враховуючи набуття законної сили
Сімейним Кодексом України з 1 січня 2004
року, встановлення факту проживання
однією сім'єю без шлюбу може мати для
позивача юридичні наслідки щодо поділу
майна як майна подружжя лише починаючи
з 1 січня 2004 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що
сторони спільно проводили роботи по
поліпшенню спірного житлового будинку,
внаслідок чого істотно збільшилась
його вартість, не ґрунтуються на
матеріалах справи, оскільки вони не
містять доказів на підтвердження цих
обставин.

За таких обставин, висновки суду про
відмову у задоволенні позовних вимог є
обгрнутованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд при ухваленні оскаржуваного
рішення помилково застосував норми
Закону України «Про власність»
замість норм Сімейного кодексу України
є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня
1995 року № 29 "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності" (у редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону "Про власність", статті
22 КпШС України), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю
(пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2
статті 17 Закону України "Про
власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї; 2) інше не встановлено письмовою
угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Разом з тим матеріали справи не містять
будь-яких належних та допустимих
доказів про те, що у домоволодінні по
АДРЕСА_1 за період з 1999 року по 2012 роки
проведено ряд будівельно-ремонтних
робіт внаслідок спільної праці сторін
та грошових вкладень позивача,
внаслідок чого істотно збільшилась
його вартість.

Отже, висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи, а
апеляційна скарга їх не спростовує.

Враховуючи зазначене, колегія
суддів, дійшла висновку, що рішення
суду постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
і підстав для його скасування при
апеляційному розгляді справи не
встановлено, а тому апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 21
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
її проголошення.

Головуючий

Судді :