АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 3691 /2014
Головуючий у 1-ій інстанції
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника позивача Діхтяренко О.М.

представника
відповідача та третьої особи ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_3, Служба у справах дітей
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації про звернення
стягнення на предмет іпотеки;

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
поданою представником Діхтяренко
ОльгоюМиколаївною

на рішення Дніпровського районного
суду м.Києва від 09 січня2014 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 09.01.2014 року в задоволенні
позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5,
треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3,
Служба у справах дітей Дніпровської
РДА в м. Києві про звернення стягнення
на предмети іпотек, шляхом визнання за
банком права власності на квартири,
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ДіхтяренкоО.М., діючи в інтересах ПАТ
«Укрсоцбанк», подала апеляційну
скаргу, в якій просить суд рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі. Посилається на незаконність
ухваленого рішення, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Помилковим, на думку апелянта, є
висновок суду першої інстанції про
неправомірність такого способу
судового захисту, як звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на квартири,
які є предметом іпотеки, оскільки такий
вид звернення стягнення
заборгованості за кредитним договором
передбачено іпотечними договорами.
Представник позивача посилається на
те, що банком були виконані імперативні
положення ч.1 ст.35 Закону України «Про
іпотеку». Так, 08.08.2012 року відповідачеві
було надіслано письмову вимогу про
дострокове погашення заборгованості
за кредитом або передачу у власність
банку предмету іпотеки шляхом
укладення договору про задоволення
вимог іпотекодержателя. У
встановлений 30-денний строк вимоги
іпотекодержателя залишились без
задоволення, що й було підставою для
звернення до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Також безпідставним, на думку
апелянта, є висновок суду про порушення
порядку проведення оцінки предмету
іпотеки, що призвело до спотворення її
результатів. ПАТ «Укрсоцбанк»,
виступаючи одноосібним замовником
оцінки предмету іпотеки, виконував
вимоги процесуального закону та Закону
України «Про іпотеку», оскільки за
відсутності оцінки предмету іпотеки
даний спір було б неможливо вирішити.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача Діхтяренко О.М.
підтримала апеляційну скаргу в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Представник
відповідача та третьої особи ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Відповідачка
ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7,
представник Служби у справах дітей
Дніпровської РДА в м. Києві в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про що свідчать
розписки. Від Служби у справах дітей
Дніпровської РДА в м. Києві надійшов
лист з проханням про розгляд справи за
їх відсутності з посиланням на
заперечення проти задоволення
апеляційної скарги та ухвалення
рішення згідно норм чинного
законодавства України та з урахуванням
інтересів дітей.

Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
26.06.2008 року між Акціонерію-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено
Договір про надання відновлювальної
кредитної лінії № 031.29-08558, відповідно
до умов якого банк надав відповідачці
грошові кошти на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання в межах
максимального ліміту заборгованості
до 175 000 дол. США зі сплатою 13,50 % річних
та комісій з кінцевим терміном
повернення заборгованості за кредитом
до 25 червня 2018 року на умовах
визначених договором (надалі по тексту
- кредитний договір).

Судом встановлено, що відповідачка
взяті на себе зобов»язання за
кредитним договором та додатковим
договором до нього по сплаті кредитних
коштів та відсотків не виконує, у
зв'язку з чим станом на 09.01.2013 року,
відповідно до умов кредитного
договору, виниклазаборгованість на
загальну суму 295 812,93 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ (за 1 дол. США - 7,9930
гри.) станом на 09.01.2013 року еквівалентно
2 364 432 грн. 75 коп., яка включає: -
заборгованість за кредитом в розмірі 166
250,26 дол. США, що за офіційним курсом НБУ
станом на 09.01.2013 р. становить суму 1 328 838
грн. 32 кой.; - заборгованість за
відсотками в сумі 106 712,95 дол. США, що
еквівалентно сумі 852 956 грн. 59 коп.; - пеню
за несвоєчасне повернення кредиту в
сумі 8 795,02 дол. США, що еквівалентно сумі
70 298 грн. 57 коп. та - пеню на несвоєчасне
повернення відсотків в сумі 14 054,71 дол.
США, що еквівалентно 112 339 грн. 27 коп., що
підтверджується розрахунком
заборгованості.

Банк просить суд звернення стягнення
зазначеної заборгованості на предмети
іпотек - квартири, в рахунок
часткового погашення заборгованості
ОСОБА_5 за вказаним договором, шляхом
визнання за банком права власності на
дані квартири.

Пунктом 1.3.1 кредитного договору
передбачено забезпечення виконання
кредитних зобов»язань іпотекою -
квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
загальною вартістю 1 237 388 грн.

Між АКБ CP «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 26
червня 2008 р. було укладено Іпотечний
договір № 42.02-11/581, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 5491,
предметом якого є однокімнатна
квартира АДРЕСА_1 загальною площею 34,00
кв.м., жилою площею 16,10 кв.м. (надалі по
тексту - іпотечний договір 1).

Також, між сторонами 26 червня 2008 року
укладено Іпотечний договір № 42.02- 1 1/582,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, зареєстрований в
реєстрі за № 5493, предметом якого є
двокімнатна квартира АДРЕСА_2
загальною площею 45,30 кв.м., жилою площею
26,30 кв.м. (надалі по тексту - іпотечний
договір 2).

Пунктами 2.4.7 обох іпотечних договорів
визначено, що іпотекодержатель має
право у разі виникнення права
звернення стягнення на предмет
іпотеки, реалізувати його відповідно
до приписів чинного законодавства
України, зокрема, Законів України «Про
іпотеку», «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати», тощо.

При цьому, при укладенні договорів
іпотеки АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5
дійшли згоди, що банк за своїм вибором
звертає стягнення на предмети іпотеки
в один із наступних способів: на
підставі рішення суду; або на підставі
виконавчого напису нотаріуса; або
шляхом передачі банку права власності
на предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов»язань в
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»; або шляхом
продажу предмета іпотеки банком від
свого імені будь-якій особі-покупцеві
на підставі договору купівлі- продажу в
порядку, встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку»; або шляхом
організації банком продажу предмету
іпотеки через укладення договору
купівлі-продажу предмета іпотеки між
іпотекодавцем та відповідним покупцем
в порядку, встановленому ст. 6 Закону
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати» (п. 4.5
іпотечних договорів).

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку», звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Щодо тверджень апелянта про хибність
висновків суду першої інстанції про
неправомірність такого способу
судового захисту, як звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності.

Банку мотивувальній частині позову
просив суд першої інстанції звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання за позивачем права власності
на предмет іпотеки. Прохальну частину
обґрунтовував положеннями Закону
України «Про іпотеку» та
узагальненнями судової практики. Таке
саме обґрунтування представник
позивача наводить і в першій частині
апеляційної скарги.

Натомість, обґрунтування
матеріально-правових підстав як
заявленого позову, так і апеляційної
скарги, є хибним та спростовується
положеннями укладеного іпотечного
договору, а також зазначеними самим
представником позивача в
мотивувальній частині апеляційної
скарги узагальненнями судової
практики.

Так, представник позивача у
апеляційній скарзі посилається на
Постанову № 5 Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин».

В пункті 39 зазначеної Постанови
вказано наступне:

«З урахуванням положень частини
третьої статті 33, статті 36, частини
першої статті 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають
виходити з того, що з урахуванням цим
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі частини
другої статті 16 ЦК має право вимагати
застосування його судом».

Тобто, у відповідності до усталеної
судової практики, набуття права
власності на предмет іпотеки
ототожнюється зі способом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Таке
набуття права власності відбувається
або в порядку позасудового
врегулювання шляхом укладання
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя (ст.ст. 36, 37 Закону),
або на підставі рішення суду.
Натомість, на підставі рішення суду
можливо вирішити питання визнання
права власності лише в тому разі,якщо
такий спосіб звернення стягнення на
предмет іпотеки передбачений
безпосередньо в укладеному сторонами
договорі.

Пунктом 4.5 іпотечного договору №42.02-11/581
від 6 червня 2008 року, та пунктом 4.5
іпотечного договору №42.02-11/582 від 06
червня 2008 року встановлено:

«Іпотекодержатель за своїм вибором
звертає стягнення на Предмет іпотеки в
один із наступних способів:

4.5.1. На підставі рішення суду; або

4.5.2. На підставі виконавчого напису
нотаріуса; або

4.5.3. Шляхом передачі
Іпотекодержателю права власності на
Предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов язань в
порядку, встановленому статтею 37Закону
України «Про іпотеку»; або

4.5.4. Шляхом продажу предмета іпотеки
банком від свого імені будь-якій особі
покупцеві на підставі договору
купівлі-продажу в порядку,
встановленому ст. З8 Закону України
«Про іпотеку»; або

4.5.5. Шляхом організації банком
продажу предмету іпотеки через
укладення договору купівлі-продажу
предмета іпотеки .між іпотекодавцем та
відповідним покупцем в порядку,
встановленому ст.б Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати».

Тобто, сторони в Договорі іпотеки
домовились протиставити такі способи
звернення стягнення на предмет іпотеки
як «на підставі рішення суду» та
«шляхом передачі права власності в
договірному порядку»,використавши
логічний сполучник диз'юнкцію: «або».

Сторони в п.4.6 Договору іпотеки
встановили окремий порядок такого
способу звернення стягнення на предмет
іпотеки як «на підставі рішення суду»:

«У разі звернення стягнення на Предмет
іпотеки на підставі рішення суду,
реалізація Предмета іпотеки
здійснюється у спосіб, зазначений у
відповідному рішенні суду, а саме:

4.6.1 шляхом продажу Предмета іпотеки
Іпотекодержателем від свого імені
будь-якій особі-покупцеві на підставі
договору купівлі-продажу в порядку,
встановленому статтею 38 Закону України
«Про іпотеку»;

4.6.2 або шляхом продажу на прилюдних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження».

Цей перелік є вичерпним. Пункт 4.6
Договору іпотеки є спеціальним по
відношенню до загального п.4.5 Договору,
і тому при регулюванні спірних
правовідносин в судовому порядку має
застосовуватися саме він.

Пунктом 4.6 Договору іпотеки не
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду шляхом визнання права власності
на предмет іпотеки за
іпотекодержателем, а тому, враховуючи
узагальнення судової практики,
заявлені позовні вимоги були
безпідставними, про що правильно
зазначив суд першої інстанції.

Банк в апеляційній скарзі наполягає на
тому, що згадка в п. 4.5.3 іпотечних
договорів про можливість звернення
стягнення в договірному порядку шляхом
передачі права власності,
встановленому статтею 37 Закону України
«Про іпотеку», надає право позивачеві
вимагати такий спосіб судового
захисту, як звернення стягнення шляхом
визнання права власності.

Ця позиція апелянта є алогічною за
своєю суттю. Відповідно до засадничих
положень цивільного законодавства,
жодна норма будь- якого договору не
може змінити чи відмінити дію норми
закону. Відповідно, зазначили б сторони
в іпотечних договорах такий спосіб
звернення стягнення на предмет
іпотеки, як «передача іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання забезпечених
іпотекою зобов 'язань в порядку,
встановленому статтею 37 Закону України
«Про іпотеку», чи не зазначили б, -
положення статті 37 Закону України «Про
іпотеку» все одно б діяли.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що такий спосіб судового
захисту, як звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання права
власності, суперечить умовам укладених
сторонами іпотечних договорів та
безпосередньо нормам Закону України
«Про іпотеку», якими визначено інші
способи звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Щодо тверджень апелянта про хибність
висновків суду про невиконання
позивачем імперативних вимог ч.1 ст.35
Закону України «Про іпотеку».

Представник позивача в апеляційній
скарзі посилається на те, що ним були
виконані імперативні положення ч.1 ст.35
Закону України «Про іпотеку». Так, 8
серпня 2012 року відповідачеві було
надіслано письмову вимогу про
дострокове погашення заборгованості
за кредитом або передачу у власність
позивача предмету іпотеки шляхом
укладення договору про задоволення
вимог іпотекодержателя. А у
встановлений 30-денний строк вимоги
іпотеко держателя залишились без
задоволення, що й було підставою для
звернення до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Дане твердження представника позивача
спростовується наступним.

Так, в укладених між Сторонами 06 червня
2008 року договорах іпотеки була
зазначена адреса реєстрації
відповідача: АДРЕСА_2.

22 лютого 2011 року відповідач знялася з
реєстраційного обліку за вищевказаною
адресою. 2 березня 2011 року Відповідач
зареєструвалася за місцем нового
проживання: АДРЕСА_3, про що свідчить
відповідна сторінка паспорта
відповідача, а також повідомлення
адресно- довідкового бюро ГУ МВС
України в м.Києві, що міститься в
матеріалах справи.

11 травня 2011 року відповідач письмово
повідомила позивача про зміну власних
реквізитів, про що свідчить заява
ОСОБА_5. від 11 травня 2011 року до
Старокиївського відділення Київської
міської філії АКБ «Укрсоцбанк», з яким
укладались кредитний та іпотечний
договори. Заява надсилалась
рекомендованим листом, про що свідчить
поштова квитанція від 11 року 2001 року
(а.с.163, 165).

Натомість, вимога про дострокове
погашення заборгованості за кредитом,
або передачу у власність позивача
предмету іпотеки шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, була направлена
позивачем 8 серпня 2012 року на стару
адресу: АДРЕСА_2, про що свідчить як сама
вимога, так і квитанція відповідного
поштового відділення.

Отже, Іпотечними договорами №42.02-11/581 та
№42.02-11/582 від 26 червня 2008 року не було
врегульовано порядок здійснення
іпотекодержателем повідомлення
іпотекодавця про усунення порушення
основного зобов'язання. Не
врегульовано питання надіслання
письмової вимоги про дострокове
погашення заборгованості за кредитом.
Тому, оскільки питання не врегульовано
договором, сторони повинні керуватися
положеннями чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.29 Цивільного
Кодексу України фізична особа, яка
досягла чотирнадцяти років, вільно
обирає собі місце проживання, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Відповідно до ч.2 ст.310 Цивільного
Кодексу України фізична особа має
право на вільний вибір місця
проживання та його зміну, крім
випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
громадянам України, а також іноземцям
та особам без громадянства, які на
законних підставах перебувають в
Україні, гарантуються свобода
пересування та вільний вибір місця
проживання на її території, за винятком
обмежень, які встановлені законом.

Отже, жодним законодавчим актом не
обмежено право іпотекодавця на
реєстрацію за місцем нового
проживання: АДРЕСА_3, а іпотечним
договором такі обмеження не можуть
встановлюватися апріорі.

Частина 1 статті 35 Закону «Про іпотеку»
імперативно зобов'язує
іпотекодержателя надіслати
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору.

Відповідно до Рішення Конституційного
суду України у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення
положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11,
частини восьмої статті 18, частини
третьої статті 22 Закону України «Про
захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з положеннями частини
четвертої статті 42 Конституції України
(справа про захист прав споживачів
кредитних послуг) від 10 листопада 2011
року, в аспекті конституційного
звернення положення пунктів 22, 23 статті
1, статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» від 12 травня 1991 року N
1023-XII з наступними змінами у
взаємозв'язку з положеннями частини
четвертої статті 42 Конституції України
треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору.

Відповідно до положень ч.10 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
якщо кредитодавець на основі умов
договору про надання споживчого
кредиту вимагає здійснення внесків,
строк сплати яких не настав, або
повернення споживчого кредиту, такі
внески або повернення споживчого
кредиту можуть бути здійснені
споживачем протягом тридцяти
календарних днів, а за споживчим
кредитом, забезпеченим іпотекою, та за
споживчим кредитом на придбання житла -
шістдесяти календарних днів здня
одержання повідомлення про таку вимогу
від кредитодавця. Якщо протягом цього
періоду споживач усуне порушення умов
договору про надання споживчого
кредиту, вимога кредитодавця втрачає
чинність.

Згідно з п.99 Правил надання послуг
поштового зв'язку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 5 березня 2009 року №270, рекомендовані
поштові відправлення, у тому числі
рекомендовані листи з позначкою
«Судова повістка», рекомендовані
повідомлення про вручення поштових
відправлень, поштових переказів,
повідомлення про надходження
електронних поштових переказів, які не
були вручені під час доставки, повторні
повідомлення про надходження
реєстрованих поштових відправлень
(крім зазначених в абзаці четвертому
пункту 93 цих Правил), поштових
переказів, адресовані фізичним особам,
під час доставки за зазначеною адресою
або під час вручення в об'єкті
поштового зв'язку вручаються адресату,
а у разі його відсутності -
повнолітньому члену сім'ї за умови
пред'явлення документа, що посвідчує
особу, а також документа, що посвідчує
родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво
про народження, свідоцтво про шлюб
тощо), чи рішення органу опіки і
піклування про призначення їх
опікунами чи піклувальниками.

З аналізу вищезазначених
нормативно-правових актів можна
зробити наступні висновки.

По-перше, оскільки законом не обмежено
право відповідача на вибір місця
власного проживання, «надіслання
вимоги» банку буде вважатися виконаним
належним чином лише в тому разі, якщо
його здійснено за дійсною адресою
проживання іпотекодавця у
відповідності до приписів Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні».

По-друге, таке «надіслання вимоги» буде
вважатися виконаним належним чином
лише в тому разі, якщо банком не лише
відправлено на дійсну адресу боржника
вимогу про дострокове погашення
заборгованості за кредитом, а й
доведено факт його вручення адресатові
під розписку.

Аналогічна правова позиція вказана в
Постанові Верховного Суду України від
12 вересня 2012 року №6-57цс12:

«Висновки судів попередніх інстанцій
ґрунтуються на вимогах Правил надання
послуг поштового зв'язку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 серпня 2002 року № 1155 (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) (далі - Правила надання
послуг поштового зв'язку).

Так, відповідно до п.3 Правил надання
послуг поштового зв'язку рекомендоване
поштове відправлення - поштове
відправлення (лист, поштова картка,
бандероль, секограма, дрібний пакет,
мішок «М»), що приймається для
пересилання без зазначення суми
оголошеної цінності вкладення з
видачею відправникові розрахункового
документа про прийняття і
доставляється (вручається) адресатові
(одержувачу) під розписку.

Згідно з п.114 Правил надання послуг
поштового зв'язку адресовані фізичним
особам рекомендовані поштові
відправлення, рекомендовані
повідомлення про вручення
реєстрованих поштових відправлень
(поштових переказів), повідомлення про
надходження переказів, що
пересилаються телеграфом або
електронною поштою, а також усі
повторні повідомлення про надходження
поштових відправлень (поштових
переказів) вручаються
особистоадресату (одержувачу), а у разі
його відсутності - повнолітнім членам
сім'ї за умови пред'явлення ними
документа, що посвідчує особу.

Виходячи з вищезазначеного, боржник
вважається належним чином
повідомлений про збільшення розміру
процентної ставки за користування
кредитом в односторонньому порядку в
тому разі, коли банком не лише
відправлено на адресу такого боржника
листа про зміну умов кредитного
договору, а й доведено факт його
вручення адресатові під розписку».

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про невиконання позивачем
імперативних вимог ч.1 ст.35 Закону
України «Про іпотеку».

Щодо тверджень апелянта про хибність
висновків суду першої інстанції про
порушення порядку проведення оцінки
предмету іпотеки, що призвело до
спотворення її результатів.

Апелянт стверджує, що ПАТ
«Укрсоцбанк», виступаючи одноосібним
замовником оцінки предмету іпотеки,
виконував вимоги процесуального
закону та Закону України «Про іпотеку»,
оскільки за відсутності оцінки
предмету іпотеки даний спір було б
неможливо вирішити.

Дійсно, за відсутності належної оцінки
предмету іпотеки даний спір вирішити
неможливо.

Але позивачем по справі було порушено
та неправильно застосовано норми
матеріального права, встановлені
Законом України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», а також п.1.2 та
п.2.4.5 Іпотечних договорів №42.02-11/581 та
№42.02-11/582 від 26 червня 2008 року.

В суді першої інстанції представником
позивача було додано до позовної заяви
звіти про заочну оцінку:

- Звіт про оцінку вартості
квартири АДРЕСА_1, наданого суб'єктом
оціночної діяльності ПП «Енергомакс»,
за висновком якого від 24.12.2012 року,
вартість квартири складає 480 000 грн. 00
коп.

- Звіт про оцінку вартості
квартири АДРЕСА_2, наданого суб'єктом
оціночної діяльності ПП «Енергомакс»,
за висновком якого від 24.12.2012 року,
вартість квартири складає 557 000 грн. 00
коп.

В подальшому, представник позивача
подав Заяву про зміну предмету позову
та виклав п. 1 прохальної частини позову
в наступній редакції:

«Звернути стягнення... шляхом визнання
права власності ... в рахунок погашення
заборгованості ...у розмірі 1037 000 грн. 00
коп.».

Натомість, відповідно до п.1.2
Іпотечного договору №42.02-11/581 від 26
червня 2008 року заставна вартість
предмету іпотеки (квартири АДРЕСА_1), за
згодою Сторін складає 558 038 грн. 00 коп.

Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору
№42.02-11/582 від 26 червня 2008 року заставна
вартість предмету іпотеки (квартири
АДРЕСА_2), за згодою Сторін складає 679 350
грн. 00 коп.

Сукупна вартість даних квартир була
також зазначена сторонами в п. 1.3.1
Договору про надання відновлювальної
кредитної лінії №031.29-08/558 від 26 червня
2008 року, відповідно до якого, заставна
вартість квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
становить 1 237 388 грн. 00 коп.

Тобто, і в основному договорі і в
похідних договорах за згодою сторін
була чітко зазначена вартість предмету
іпотеки, яка суттєво відрізняється від
вартості, яку зазначив
позивач.Представник відповідача
наполягає на тому, що в заявленому
позові вартість квартир свідомо і в
односторонньому порядку зменшена, що
не відповідає ані положенням
законодавства, ані положенням
укладених договорів.

Так, відповідно до ст.582 Цивільного
Кодексу України. Оцінка предмета
застави здійснюється у випадках,
встановлених договором або законом.
Оцінка предмета застави здійснюється
заставодавцем разом із
заставодержателем відповідно до
звичайних цін, що склалися на момент
виникнення права застави, якщо інший
порядок оцінки предмета застави не
встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України
«Про іпотеку», вартість предмета
іпотеки визначається за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
шляхом проведення оцінки предмета
іпотеки відповідним суб'єктом
оціночної діяльності у випадках,
встановлених законом або договором.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку»,
на яку посилається представник
позивача як на підставу проведення
оцінки заставного майна, не надає
іпотекодержателеві право замовляти
оцінку предмету іпотеки в
односторонньому порядку та проводити
її заочно. Дана стаття лише встановлює
обов'язок оцінки предмету іпотеки для
здійснення процедури звернення
стягнення на цей предмет іпотеки.

Будь-яких інших законодавчих підстав
для одностороннього замовлення і
заочного проведення оцінки апелянт ані
в позові, ані в апеляційній скарзі не
зазначає.

Відповідно до п.п.2.4.5 Іпотечних
договорів №42.02-11/581 та №42.02- 11/582 від 26
червня 2008 року, Іпотекодержатель має
право за погодженням з
Іпотекодавцемздійснювати переоцінку
Предмета іпотеки у зв'язку зі змінами
кон'юнктури ринку, інших факторів, а
також у разі пролонгації дії Основного
зобов'язання.

Звіти про незалежну оцінку, на які
посилається позивач, містять Висновки
про ринкову вартість квартир. В даних
висновках зазначено, що підставою для
проведення незалежної оцінки є Договір
на проведення оцінки №86 від 24 грудня 2012
року з ПАТ «Укрсоцбанк». Причому,
договір на проведення оцінки укладений
суто між позивачем та суб'єктом
оціночної діяльності.

ОСОБА_5 не надавала згоди на
переоцінку предмету іпотеки, який був
оцінений сторонами при укладенні
кредитного договору та договорів
іпотеки у розмірі 1 237 388 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні», положення цього Закону
поширюються на правовідносини, які
виникають у процесі здійснення оцінки
майна, майнових прав, що належать
фізичним та юридичним особам України
на території України та за її межами, а
також фізичним та юридичним особам
інших держав на території України та за
її межами, якщо угода укладається
відповідно до законодавства України,
використання результатів оцінки та
здійснення професійної оціночної
діяльності в Україні.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні», оцінка майна проводиться у
випадках, встановлених законодавством
України, міжнародними угодами, на
підставі договору, а також на вимогу
однієї з сторін угоди та за згодою
сторін.

Відповідно до ч.І ст.10 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні», оцінка майна проводиться на
підставі договору між суб'єктом
оціночної діяльності - суб'єктом
господарювання та замовником
оцінкиабо на підставі ухвали суду про
призначення відповідної експертизи
щодо оцінки майна.

Як імперативно зазначено у ч.2 ст. 11
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», замовниками
оцінки майна можуть бути особи, яким
зазначене майно належить на законних
підставах або у яких майно перебуває на
законних підставах, а також ті, які
замовляють оцінку майна за дорученням
зазначених осіб. Замовники оцінки
повинні забезпечити доступ суб'єкта
оціночної діяльності до майна, що
підлягає оцінці на законних підставах,
отримання ним необхідної та
достовірної інформації про зазначене
майно для проведення його оцінки.

У відповідності до ч.1 ст.575 Цивільного
Кодексу України, іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи.

У відповідності до абз.2 ч.1 ст.1 Закону
України «Про іпотеку», іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до укладених Договорів
іпотеки, предмет іпотеки належить саме
іпотекодавцю (ОСОБА_5) та перебуває у
неї на законних підставах, так як
остання володіє та користується
предметом іпотеки (п.п.2.2.2 Іпотечних
договорів №42.02-11/581 та №42.02-11/582 від 26
червня 2008 року).

Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк», як
іпотекодержатель, у розумінні ч.2 ст. 11
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», не мав права
виступати одноосібним замовником
оцінки предмету іпотеки, так як
зазначене майно не належить йому на
законних підставах та не перебуває в
нього на законних
підставах.Іпотекодержателю належить
лише право звернення стягнення на
предмет іпотеки у випадку порушення
забезпеченого іпотекою зобов'язання. А
сам предмет іпотеки може належати
іпотекодержателю або перебувати в
нього на законних підставах лише за
результатами завершення процедури
такого звернення стягнення.

Крім того, Звіти про незалежну оцінку,
на які посилався представник позивача
не містять жодної фотографії предмету
іпотеки, що прямо суперечить вимогам ч.2
ст. 11 Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» про обов'язок
замовника оцінки забезпечити доступ до
майна, що підлягає оцінці на законних
підставах, отримання ним необхідної та
достовірної інформації про зазначене
майно для проведення його оцінки, та в
черговий раз підтверджує те, що предмет
іпотеки не перебуває в
іпотекодержателя, який не мав права
самостійно виступати замовником такої
оцінки.

Той факт, що предмет іпотеки не
перебуває в позивача
(іпотекодержателя), підтверджується
навіть самим оцінювачем. Відповідно до
розділу 2 «Загальні положення» Звітів
про оцінку вартості квартир АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2:

«У зв'язку із відсутністю можливості
проведення огляду оцінюваного майна
через не сприяння Позичальником в
наданні доступу до нього, Оцінювач
проводить незалежну оцінку квартири ...
, спираючись лише на отримані від
Замовника копії документів без
здійснення особистого нагляду
внутрішніх приміщень».

Натомість, матеріали справи не містять
жодних доказів перешкоджання
відповідача в наданні доступу позивача
до квартир. Матеріали справи не містять
будь-яких пропозицій позивача щодо
проведення їх переоцінки у
відповідності до укладених договірних
умов.

Так, в Звітах зазначено, що підставою
для проведення оцінки є Договір
укладений з позивачем 24 грудня 2012 року,
датою оцінки є 24 грудня 2012 року, а датою
складання звітів є 25 грудня 2012 року.
Тобто, день в день оцінювач здійснив
«заочну» оцінку предмету іпотеки
навіть не повідомляючи законного
власника (іпотекодавця), та менше доби
знадобилося оцінювачу для того, щоб
скласти висновок про ринкову вартість
даних квартир.

ОСОБА_11, яким складались звіти про
незалежну оцінку квартир, пояснив в
суді першої інстанції, що до нього
звернулися представники позивача, які
одразу повідомили, що виходити на
об'єкт оцінки не потрібно, тому огляд
квартир він не проводив, повідомлення
про дату та час проведення оцінки
ОСОБА_5 він не направляв.

Оцінювач ОСОБА_11 визнав, що ОСОБА_5 не
чинила перешкоди у здійсненні
спеціалістом огляду предмету іпотеки.
Оцінювач ОСОБА_11 визнав, що на дату
проведення оцінки він не здійснив
візуального огляду ані квартир, ані
будинку, в якому ці квартири
знаходяться. Оцінювач ОСОБА_11 також
визнав, що оцінка вартості квартири при
її безпосередньому огляді квартир
вплинула б на оцінку предмету іпотеки
орієнтовно на 2-3%, що становить значну
суму від вартості предмету іпотеки.

За таких обставин, додані
представником позивача в
обґрунтування позовної заяви Звіти про
оцінку вартості квартир АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, надані спеціалістом ОСОБА_11,
абсолютно правильно не були визнані
судом першої інстанції належними
доказами по справі.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
подану представником Діхтяренко
ОльгоюМиколаївною відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 09 січня2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: