АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної
Н.Ю.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представників Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради
Лелюк Х.М., Лупашко М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Департаменту містобудівного
комплексу та земельних відносин
Чернівецької міської ради, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
визнання гаражів самочинним
будівництвом , зобов'язання знести
самочинне будівництво, заборону
тимчасової стоянки автомобілів,
надання дозволу на влаштування
евакуаційних сходів, стягнення
моральної шкоди, третя особа
Комунальне житлове
ремонтно-експлуатаційне підприємство
№9, за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Першотравневого
районного суду міста Чернівці від 24
лютого 2014 року,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом.

Просили:

- визнати самочинним будівництва
гаражі літера «Г», «М», «Е», «Д», «Ж», які
розміщені на земельній ділянці біля
будинку АДРЕСА_2 самочинним
будівництвом;

- зобов'язати КЖРЕП №9 знести вказані
гаражі;

- заборонити тимчасову стоянку
автотранспортних засобів ззовні на
повір'ї житлового будинку АДРЕСА_2 та
відповідальність за виконання
вказаного рішення покласти на
мешканців вказаного будинку;

- надати ОСОБА_2 дозвіл на влаштування
евакуаційних сходів до житлового
будинку АДРЕСА_1 з боку суміжної
земельної ділянки, яка закріплена за
будинком АДРЕСА_2, для технічного
обслуговування згідно робочого
проекту;

- стягнути з Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 15
000 гривень та на користь ОСОБА_1 в сумі
5000 гривень;

- винести окрему ухвалу на ОСОБА_6 за
вчинення ним кримінальних
правопорушень передбачений ст.ст. 351, 356,
365 КК України, яку направити в
прокуратуру.

Посилалися на те, що ОСОБА_7, ОСОБА_3,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 належать гаражі, що
розташовані на земельній ділянці, що
знаходиться по вулиці Руській, в місті
Чернівці, які є самочинно збудованими.

Чернівецька міська рада, яка власник
вищевказаної земельної ділянки не
приймала рішення про надання ОСОБА_3
права на її користування та здійснення
на ній будівництва гаража.

Використання мешканцями будинку
АДРЕСА_2 земельної ділянки, яка
прилягає до будинку АДРЕСА_1 та будинку
АДРЕСА_3 для розміщення транспортних
засобів є пожежонебезпечним.

Вважали, що будівництво вищевказаний
гаражів та використання вищевказаної
земельної ділянки для розміщення
транспортних засобів порушує їх право
на влаштування евакуаційних сходів у
своїй квартирі на випадок надзвичайної
ситуації.

Зазначали, що начальник Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради
ОСОБА_6 своїми незаконними діями
спричинив їм моральну шкоду.

Рішенням Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 24 лютого 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_1
просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким їх позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що підстави вважати
гаражі літера «М», «Ж», «Е» самочинним
будівництвом відсутні.

Земельна ділянка на якій розташовані
спірні гаражі не межують з будинком
АДРЕСА_1, в якому проживають позивачі.

Позивачами не надано доказів того, що
вони є землекористувачами
прибудинкової території житлового
будинку АДРЕСА_2 та що паркування
транспортних засобів у дворі вказаного
будинку порушує їх права.

Також позивачами не вказано кому саме
слід заборони паркування автомобілів
на земельній ділянці.

Позовна вимога про надання дозволу на
влаштування евакуаційних сходів не
підлягає задоволенню, оскільки обраний
позивачами спосіб захисту не
відповідає вимогам закону.

Позивачі не надали доказів про те, що
діями працівників Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради їм
було завдано моральну шкоду.

Винесення окремої ухвали не є способом
захисту передбаченим законом та в
матеріалах справи відсутні докази про
порушення ОСОБА_6 закону.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитись не
можна.

Так, частиною 1 статі 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Згідно частин 1, 3 статті 42 ЗК України
земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками.

Порядок використання земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками.

Відповідно до частин 1, 2 статті 152 ЗК
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 статті 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно частини статті 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року, № 4 передбачено, що відповідно до
ст.137 ЦПК у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

В пункті 5 вказаної Постанови вказано,
що відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить,виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. Згідно частини 1
статті 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та
за реєстрована за вищевказаною
адресою, що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майна від 17 січня 2001 року
№6225349 та довідкою КЖРЕП №9 від 17 грудня
2012 року №3586(а.с.13).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою
АДРЕСА_4, що підтверджується довідкою
КЖРЕП №14 від 17 грудня 2012 року №1552
(а.с.15).

Рішенням виконавчого комітету
Першотравневої районної ради міста
Чернівці від 24 вересня 2003 року №107/9
ОСОБА_2 надано дозвіл поліпшити
житлові умови шляхом проведення
капітального ремонту квартири з
влаштуванням евакуаційних сходів
(а.с.18).

Рішенням Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 13 січня 2004 року
визнано за ОСОБА_3 право власності на
гараж літера «М» загальною площею 21,50
кв.м. по АДРЕСА_2 (а.с.222-225).

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 30 липня
2008 року №19714495 ОСОБА_8 є власником
гаража літера «Е» по АДРЕСА_2 (а.с.244).

З довідки Чернівецького комунального
обласного бюро технічної
інвентаризації від 14 лютого 2014 року №370
вбачається, що право власності на гараж
«Ж» закріплено за ОСОБА_9 згідно
свідоцтва про право власності від 15
вересня 2011 року (а.с.265).

Колегія суддів вважає вірними висновки
суду першої інстанції про те, що
підстави вважати гаражі літера «М»,
«Ж», «Е» самочинним будівництвом
відсутні.

Позивачами не надано доказів того, що
вони є землекористувачами
прибудинкової території житлового
будинку АДРЕСА_2 та що паркування
транспортних засобів у дворі
вказаного будинку порушує їх права.

Також позивачами не вказано кому саме
слід заборони паркування автомобілів.

Позовна вимога про надання дозволу на
влаштування евакуаційних сходів не
підлягає задоволенню, оскільки обраний
позивачами спосіб захисту не
відповідає вимогам закону.

Позивачі не надали доказів того, що
діями працівників Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради їм
було завдано моральну шкоду.

Однак суд першої інстанції ухвалюючи
рішення в частині відмови в позові про
винесення окремої ухвали порушив норми
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування
цивільно-правових засобів з метою
забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Відтак зазначена норма визначає
об'єктом захисту порушене, невизнане
або оспорене право чи цивільний
інтерес.

Порушення права пов'язано з
позбавленням його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права
виникає невизначеність у праві,
викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або
оспорення суб'єктивного права є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та
інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права, що в рівній
мірі означає як наявність права, так і
його відсутність або й відсутність
обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України
вбачається, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Частиною 1 статті 211 ЦПК України
передбачено, що суд, виявивши під час
розгляду справи порушення закону і
встановивши причини та умови, що
сприяли вчиненню порушення, може
постановити окрему ухвалу і направити
її відповідним особам чи органам для
вжиття заходів щодо усунення цих
причин та умов. Про вжиті заходи
протягом місяця з дня надходження
окремої ухвали повинно бути
повідомлено суд, який постановив
окрему ухвалу.

Системний аналіз вищевказаних норм
права дає підстави зробити висновок
про те, що клопотання позивачів
винести окрему ухвалу щодо
неправомірних дій відповідача ОСОБА_6
не є позовною вимогою і судовий розгляд
такого клопотання відповідно до правил
статті 208 ЦПК України не може
завершуватись ухваленням рішення
суду.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_6 про винесення окремої ухвали
слід скасувати.

В решті рішення суд першої інстанції
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому його в цій частині слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 24 лютого 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про
винесення окремої ухвали скасувати.

В решті рішення Першотравневого
районного суду міста Чернівці від 24
лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: