У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів - Собіна І.М., Григоренко М.П.,

секретаря судового засідання Пиляй
І.С.,

за участю

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
на рішення Гощанського районного суду
від 16 січня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, товариства
з обмеженою відповідальністю
„Лізингова компанія „Автофінанс" про
визнання договору фінансового лізингу
недійсним та застосування заходів
недійсності правочину.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, учасників судового
розгляду, що з'явились у судове
засідання, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Гощанського районного
суду від 16 січня 2014 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача вказує на незаконність
рішення суду першої інстанції,
винесене з порушенням чинного
законодавства, як необґрунтоване, що не
відповідає фактичним обставинам
справи. Покликається на те, що суд не
врахував положення ст.60 СК України щодо
належності подружжю спільного майна
набуте під час шлюбу до яких відносить
заробітна плата, яка без її згоди
використана чоловіком на оплату
договору фінансового лізингу.
Доводить, що договір фінансового
лізингу на транспортний засіб підлягає
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, відповідно до ст.799 ЦК
України, та Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012
року, а тому за викладеним не може бути
чинним та підлягає визнанню недійсним
із застосуванням заходів недійсності
правочину. За викладених обставин
просить рішення суду скасувати та
постановити нове про задоволення
позову.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що 27 серпня 2013 року ОСОБА_5 уклав із ТзОВ
„Лізингова компанія „Автофінанс"
договір фінансового лізингу за яким
лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу -
трактор МТЗ-82 вартістю 168000 грн. у
власність та передати у користування
лізингоодержувачу на строк не більше 76
календарних місяців та передати
предмет лізингу протягом 90 календарних
днів за умови сплати
лізингоодержувачем авансового платежу
(50% від вартості предмета лізингу),
комісії за організацію та оформлення
договору лізингу (10% від вартості
предмета лізингу), комісії за передачу
предмета лізингу (3% від вартості
предмета лізингу) зі сплатою
авансового платежу протягом 12 місяців
з моменту підписання договору.

Відповідно до п.10.11 Договору у
випадку розірвання договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20% від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається.

27 серпня 2013 року ОСОБА_5 сплатив
ТзОВ „Лізингова компанія „Автофінанс"
16800 грн., як комісію за організацію
договору (а.с.17).

Лізинг є різновидом найму
(оренди), що поєднує в собі ознаки
купівлі-продажу (поставки).
Підтвердженням цього є положення ч.2
ст.806 ЦК України, відповідно до яких до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду),
купівлю-продаж та положення про
договір поставки з урахуванням
особливостей, встановлених
спеціальним законодавством.

Нормативними актами в сфері
регулювання лізингових відносин є ЦК
України (§ 6 гл.58), а також Закон України
від 16 грудня 1997 р. № 723/97-ВР „Про
фінансовий лізинг" (в редакції Закону
від 11 грудня 2003 р.).

Оскільки операції фінансового лізингу
вважаються фінансовими послугами, на
них поширюються вимоги Закону України
від 12 липня 2001р. №2664-Ш „Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" та відповідних
підзаконних нормативних актів.

Договір лізингу, як
цивільно-правовий договір, вважається
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх його
істотних умов (а.1 ч.1 ст.638 ЦК України).
Важливе значення для укладення та
належного виконання договору лізингу
має з'ясування його цивільно-правових
характеристик.

Положення ЦК України свідчать про
відсутність спеціальних вимог щодо
форми, в якій має бути укладений
договір лізингу.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України „Про
фінансовий лізинг" договір лізингу має
бути укладений у письмовій формі. Щодо
договору купівлі-продажу предмета
лізингу, то вимоги щодо його форми
визначаються на основі норм ст.657 та ч.2
ст.806 ЦК України, ч.1 ст.2 Закону України
„Про фінансовий лізинг" та зводяться
до того, що договір купівлі-продажу
нерухомого майна укладається у
письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. У всіх інших
випадках форма договору
купівлі-продажу предмета лізингу
визначається на основі загальних
положень про форму правочинів і
договорів (статті 205-209, 639 ЦК України).

На основі положень чинних актів
цивільного законодавства України
необхідно зробити висновок, що договір
лізингу має бути укладений у письмовій
формі за умови, що сторони не
домовилися про нотаріальне
посвідчення цього договору.

Відповідно до умов договору від 27
серпня 2013 року укладеного ОСОБА_5 із
ТзОВ „Лізингова компанія „Автофінанс"
не передбачено його нотаріальне
посвідчення.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України,
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін.

До істотних умов договору
лізингу, в силу норм ст.638 ЦК України,
належать умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

При цьому слід мати на увазі, що договір
лізингу за своєю правовою природою є
консенсуальним договором, тобто
укладеним з моменту погодження між
його сторонами всіх істотних умов.

Згідно із загальним правилом (п.1
ст.6 Закону України „Про фінансовий
лізинг") договір лізингу транспортного
засобу укладається в письмовій формі і
не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до роз'яснення, що викладено
в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" слід виходити з того, що з
підстав недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Зазначених підстав доводами
апеляційної скарги не наведено, а тому
ці вимоги є безпідставними та не
підлягають задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на
положення ст.799 ЦК України щодо
нотаріального посвідчення договору
найму транспортного засобу не
заслуговують на увагу за тим, що
правова природа правовідносин між
відповідачами стосується
правовідносин, що регулюються
нормативними актами в сфері
регулювання лізингових відносин § 6
гл.58 ЦК України, а також Закон України
від 16 грудня 1997 р. № 723/97-ВР „Про
фінансовий лізинг" (в редакції Закону
від 11 грудня 2003 р.).

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо використання
відповідачем ОСОБА_5, без згоди
позивачки, грошових коштів, які є
спільною сумісною власністю подружжя,
з посиланням на положення ст.65 СК
України.

За приписами даної норми
вважається, що один з подружжя,
укладаючи договір щодо спільного
майна, повинен діяти за згодою другого
з подружжя, якщо за умовами даного
договору він виходить за межі дрібного
побутового.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи та доводів
апеляційної скарги не вбачається, що
відповідач ОСОБА_5 розпорядився
спільним майном подружжя.

За умовами договору укладеного між
відповідачами ОСОБА_5 із ТзОВ
„Лізингова компанія „Автофінанс"
лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу -
трактор МТЗ-82 вартістю 168000 грн. у
власність та передати у користування
лізингоодержувачу на строк визначений
договором.

Тобто, відсутнє майно яким
розпорядився другий з подружжя, а
проводиться лише грошова оплата
предмета лізингу, грошові кошти не є
предметом договору лізингу, а лише
еквівалентом оплати за користування
предметом лізингу.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалено
без порушень норм матеріального і
процесуального права, судом з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, в повній мірі, апеляційна
скарга не містить посилань на закон, з
порушенням якого ухвалено рішення, та
не спростовує правильності висновків
суду, а тому відсутні підстави для його
скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Гощанського районного суду від
16 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
І.М. Собіна

М.П. Григоренко