Дата документу 27.03.2014
Справа № 334/131/14-ц
Провадження № 2/334/821/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року Ленінський
районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Лисенко Л.І.

при секретарі - Піка А.А.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, перехід прав покупця та
визнання за нею права власності на
квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки за довіреністю
ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири та перехід
прав покупця, вказавши, що 10.09.2003 року
між ОСОБА_5, який діяв від свого імені та
від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі №1635. У зв'язку
із тим, що на момент купівлі квартири їй
було 77 років, через стан її здоров'я,
вона довірила своєму сину ОСОБА_3
оформляти договір купівлі вибраної нею
квартири, а потім переїхала в придбану
квартиру АДРЕСА_1, де і проживає до
теперішнього часу. Наприкінці 2013 року
їй стало відомо, що квартира в якій
вона проживає належить її онуці ОСОБА_2

Просить визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу квартири та
визнати її покупцем квартири АДРЕСА_1,
визнати за нею право власності на
вказану квартиру.

В судовому засіданні представник
позивачки позов підтримала, вказавши,
що її довірителька, будучи особою
похилого віку, вирішила продати
будинок та придбати квартиру. Будинок
продала за 42107 гривень, за виручені
гроші купила квартиру, вартість якої
становить 26366 гривень. Оскільки
оформленням документів займався її син
ОСОБА_3, то й оформили квартиру на його
дочку ОСОБА_2 Просить визнати ОСОБА_1
покупцем квартири АДРЕСА_1, визнати за
ОСОБА_1 право власності на вказану
квартиру.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не
визнали, суду пояснили, що після смерті
батька, на сімейній нараді вирішили
продати батьківський будинок та купити
для матері квартиру. На прохання ОСОБА_1
знайшли однокімнатну квартиру,
розташовану на 1 поверсі їхнього
під'їзду, за згодою ОСОБА_1 право
власності на квартиру оформили на
ОСОБА_2 У нотаріуса договір
купівлі-продажу оформляла та
розплачувалася з продавцем ОСОБА_5
ОСОБА_2 Всі роки позивачці було відомо,
що квартира оформлена на ім'я
відповідачки, особистий рахунок
виписаний на ім'я ОСОБА_2, платіжні
розрахунки на оплату комунальних
послуг приходили на ім'я останньої.
Просять у задоволені позову відмовити.

Третя особа: ОСОБА_5 позов не визнав.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, допитавши свідків,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 02.09.2003 року отримала завдаток у
сумі 28249 гривень від ОСОБА_9 в рахунок
належних їй 42107 гривень (7900 доларів США)
за договором купівлі-продажу
буд.АДРЕСА_2, який належав їй на праві
власності.

Договір купівлі-продажу
вищезазначеного будинку був укладений
9.10.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9
Позивачка ОСОБА_1 сама особисто була в
нотаріальній конторі та підписувала
договори, що підтверджується копіями
цих договорів, які містяться в справі
(а.с.6,7).

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 пояснили, що
ОСОБА_1, на момент продажу свого
будинку, у вересні 2003 року, не дивлячись
на похилий вік була бадьора, енергійна,
при повному розумі. Представник
позивачки ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що і на теперішній час, у свої
88 років ОСОБА_1 перебуває у повному
розумі, сама себе обслуговує,
орієнтується в часі та просторі,
спілкується з сусідами і тільки через
те, що у неї складнощі з пересуванням,
вона не прийшла у судове засідання.

На аркуші справи 35 міститься договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
10.09.2003 року, укладений між ОСОБА_5, який
діяв від свого імені та від імені
ОСОБА_6 та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_5
продав, а ОСОБА_2 купила вищезазначену
квартиру за 26366 гривень.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_5,
позивачка влітку 2003 року приходила до
нього в квартиру, яку він продавав,
разом з сином та онукою дивилась
квартиру, сказала йому, що квартира для
ОСОБА_6 гарна. Задаток у сумі 500 доларів
США в червні 2003 року він отримав від
ОСОБА_3, а гроші за квартиру у нотаріуса
передала йому ОСОБА_2

ОСОБА_1 у нотаріуса не була присутня,
довіреність на представництво її
інтересів не видавала, ОСОБА_2 діяла від
свого імені.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12
пояснила, що вона сусідка позивачки,
інколи забирала із почтової скрині та
приносила ОСОБА_1 рахунки на оплату
комунальних послуг, звернула увагу на
те, що платіжні розрахунки виписані на
інше прізвище. ОСОБА_1 їй пояснила, що це
прізвище її онуки ОСОБА_6, якій і
належить ця квартира.

Свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_12 сторонні для
родини ОСОБА_3 особи, не зацікавлені у
справі, тому у суду немає підстав
ставити під сумніви їхні покази.

Ці обставини, на думку суду,
підтверджують пояснення відповідачів
про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_2
існувала домовленість про оформлення
права власності на придбану в вересні
2003 року квартиру на ім'я ОСОБА_2, що в
квартирі буде проживати ОСОБА_1, а якщо
стан здоров'я її погіршиться, то її буде
доглядати син - ОСОБА_3, а онука буде
жити в квартирі. А також спростовують
доводи, викладені в позовній заяві про
те, що через стан здоров'я 10.09.2003 року
ОСОБА_1 не змогла особисто укласти
договір купівлі-продажу з ОСОБА_5

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_14, пояснив, що в
грудні 2013 року його мати дізналася, що
квартира в якій вона проживає їй не
належить, а належить її онуці, ОСОБА_2,
попросила його допомогти визнати
договір купівлі недійсним, визнати за
нею право власності на квартиру. Разом
з тим, ОСОБА_14 пояснив, що восени 2003 року
йому мати сказала, що хоче прописати в
придбану квартиру доньку його брата
ОСОБА_3 -ОСОБА_6. Він попросив прописати
і його доньку, але мати відмовилася, у
зв'язку із чим вони посварилися. Але з
пояснень ОСОБА_14 вбачається, що саме
право власності на квартиру на ім'я
його племінниці ОСОБА_2 стало причиною
тривалого 10 річного конфлікту між
позивачкою ОСОБА_1 та ним.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що в
2003 році ОСОБА_1 було достеменно відомо,
що квартира АДРЕСА_1, в якій вона
проживає оформлена на ім'я ОСОБА_2

В позовній заяві представник позивачки
посилається на ст.215 ч.3 ЦК України,
згідно якої, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін, або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Але, Цивільний кодекс України набрав
чинності з 1 січня 2004 року (ст. 1
Прикінцеві та Перехідні положення ЦК
України). Згідно ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Якщо цивільні відносини
виникли раніше і регулюються актом
цивільного законодавства, який втратив
чинність, новий акт цивільного
законодавства, застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

Отже, положення ст.ст.215,216 ЦК України до
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 10 вересня 2003 року
застосовано бути не можуть. Згідно п. 7
Прикінцевих та Перехідних положень до
ЦК України до позовів про визнання
заперечуваного правочину недійсним і
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до 1
січня 2004 року, застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, що діяло
раніше.

Згідно з вимогами ст.ст.71, 75 ЦК
України 1963 року, який діяв на час
виникнення правовідносин, загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки і
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяв сторін.

Згідно ст. 80 ЦК України 1963 року сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові.

Судом встановлено, що позов пред'явлено
зі спливом трирічного строку позовної
давності (договір укладено 10 вересня 2003
року, а позов пред'явлено 8 січня 2013
року), заяви про його поновлення не
було, тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
перехід прав покупця, про визнання
права власності на квартиру
задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, керуючись
ст.ст.10, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, ст.71, 75, 80
ЦК України в редакції 1963 року, ст.215, 216
ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
визнання її покупцем та визнання за нею
права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Запорізької області
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя:
Лисенко Л. І.