Єдиний унікальний номер 256/5145/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/474/2014
Єдиний унікальний номер 256/5145/13-ц
Справа № 22-ц/775/474/14
Головуючий 1 інстанції
Доповідач Кішкіна І.В.
06 лютого 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:
головуючого судді
суддів
Алексєєва А.В., Кішкіної І.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку справу за
апеляційною скаргою державного
підприємства «Шахта імені М. Горького»
на рішення Калінінського районного
суду м. Донецька від 20 листопада 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
державного підприємства «Шахта імені
М. Горького» про визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, стягнення
сум за листками непрацездатності,
стягнення моральної шкоди,
Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 20 листопада 2013 року
позов ОСОБА_2 до державного
підприємства «Шахта імені М. Горького»
про визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення сум за
листками непрацездатності, стягнення
моральної шкоди задоволено частково.

Наказ № 215 від 14 червня 2013 року про
звільнення ОСОБА_2 визнано недійсним.
ОСОБА_2 поновлено на посаді провідного
юрисконсульта ДП «Шахта імені М.
Горького».

З ДП «Шахта імені М. Горького» на
користь ОСОБА_2 стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 26989,38 грн., моральну шкоду у розмірі
1500 грн. Відповідача зобов'язано
прийняти та сплатити суми за листками
непрацездатності за періоди з 17 червня
2013 року по 27 червня 2013 року, а також з 01
липня 2013 року по 05 липня 2013 року, на
користь держави стягнуто судовий збір
в сумі 421,10 грн.

В задоволені іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі
з 14 червня 2013 року допущено до
негайного виконання.

З вказаним рішенням не погодився
відповідач державне підприємство
«Шахта імені М. Горького» та оскаржив
його в апеляційному порядку, в
апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що при ухваленні
незаконного рішення судом першої
інстанції не досліджені докази в
повному обсязі, не викликані свідки, за
клопотанням відповідача, не був
своєчасно вручений повний текст
рішення, крім того, процедура
звільнення позивача з підприємства
була проведена у відповідності до ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

Представник відповідача ДП «Шахта
імені М. Горького» Ткаченко Є.О., яка діє
на підставі договору, в судовому
засіданні апеляційного суду 23 січня 2014
року підтримала доводи апеляційної
скарги, просила її задовольнити,
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні
апеляційного суду просила апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, позивачки,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
як вбачається з матеріалів справи, що
рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 15 січня 2013 року
скасовано наказ № 57к від 13 серпня 2012
року про звільнення ОСОБА_2 за прогули,
виданий ДП «Шахта ім. М. Горького».
ОСОБА_2 поновлено на роботі з 13 серпня
2012 року на посаді провідного юриста ДП
«Шахта ім. М. Горького». Рішення в цій
частині залишено без змін рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 28 березня 2013 року (а.с.26-30,42-48).

Крім того, заочним рішенням
Калінінського районного суду м.
Донецька від 12 червня 2013 року скасовано
наказ № 151к від 08 квітня 2013 року про
звільнення ОСОБА_2 у зв'язку зі
скороченням чисельності або штату
працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України,
виданий ДП «Шахта ім. М. Горького».
ОСОБА_2 поновлено на роботі з 08 квітня
2013 року на посаді провідного юриста ДП
«Шахта ім. М. Горького» (а.с.11-12).

Наказом № 214 від 14 червня 2013 року ОСОБА_2
поновлено на роботі в ДП «Шахта ім.
Горького» на посаді провідного
юрисконсульта з 08 квітня 2013 року. З
вказаним наказом позивачка
ознайомлена 01 липня 2013 року, про що
свідчить її підпис (а.с.49).

З наказу голови ліквідаційної комісії
ДП «Шахта ім. М. Горького» № 215 від 14
червня 2013 року вбачається, що позивачка
ОСОБА_2 звільнена за ст. 40 п. 1 КЗпП
України з 14 червня 2013 року, та наказ
надано позивачці для ознайомлення 01
липня 2013 року, про що позивачкою
зроблена відповідна відмітка (а.с.21).

Позивачкою суду першої інстанції
надані лікарняні листки серії АГВ №
587224, АГВ № 593141, видані комунальною
установою «Центр первинної
медико-санітарної допомоги №3 міста
Донецька», згідно із якими ОСОБА_2
знаходилася на амбулаторному
лікуванні з 17 червня 2013 року по 27 червня
2013 року та з 01 липня 2013 року по 04 липня
2013 року (а.с.18,38).

Відповідно до акту від 14 червня 2013 року
комісією відповідача зафіксована
відмова позивачки ОСОБА_2 ознайомитися
з наказом № 214 про поновлення на роботі
та з наказом № 215 про звільнення на
підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
в судовому засіданні встановлено, що
звільнення ОСОБА_2 відбулося в період
її непрацездатності, тобто з
порушенням трудового законодавства, а
тому суд визнав незаконним наказ № 215
від 14 червня 2013 року про звільнення
ОСОБА_2 за п.1 ст. 40 КЗпП України, поновив
її на роботі, стягнув середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
зобов'язав сплатити листки
непрацездатності та відшкодувати
моральну шкоду у межах розумності в
сумі 1500 грн.

Апеляційний суд вважає висновки суду
обґрунтованими і такими, що
підтверджуються матеріалами справи та
вимогами закону.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
кодексом, вернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує
кожній людині право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно із ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі
звільнення робітника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
він повинен також в день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України та
п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 06 листопада 1992
року № 9 не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41
КЗпП України) у період його тимчасової
непрацездатності. Розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не може бути визнано обґрунтованим,
якщо в день звільнення працівнику
видано лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Як роз'яснено Верховним Судом України в
п.п.10,11 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9,
конституційні положення про
законність судочинства та рівність
усіх учасників процесу перед законом і
судом (ст.129 Конституції) зобов'язують
суд забезпечити всім їм рівні
можливості щодо надання та дослідження
доказів, заявлення клопотань та
здійснення інших процесуальних прав.
При вирішенні цивільних справ суд має
виходити з поданих сторонами доказів.
Поряд із цим він може запропонувати
позивачеві чи відповідачеві подати
додаткові докази, а в разі, коли сторони
не в змозі їх зібрати, а без них
правильно вирішити справу неможливо, -
за клопотанням сторін сам витребувати
такі докази.

Апеляційний суд приймав заходи у
відповідності до вимог закону щодо
сприяння повному з'ясуванню обставин
справи, запропонував відповідачеві
надати ряд документів, необхідних для
розгляду справи, та викликав для допиту
у якості свідків осіб, які зазначені
відповідачем при складанні акту про
ознайомлення позивачки 14 червня 2013
року з наказом про звільнення.

Проте, необхідних документів та явку
свідків для допиту відповідач не
забезпечив, представник відповідача у
судове засідання 06 лютого 2014 року не
з'явився для реалізації своїх
процесуальних прав та обов'язків,
зокрема обов'язку з надання доказів для
підтвердження своїх заперечень проти
позову ОСОБА_2, про поважність причин
неявки не повідомив.

Матеріально-правовий зміст обов'язку
подавати докази полягає в тому, що у
випадку його невиконання суб'єктом
доказування і неможливості отримання
доказів суд має право визнати факт, на
який посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим, чи навпаки, як це має місце
при використанні презумпції, існуючим,
якщо інше не доказано другою стороною.

Таким чином, відповідач не спростував
висновки суду першої інстанції щодо
обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2

Крім того, відповідно до наказу
Міністерства вугільної промисловості
України №265 від 28 квітня 2006 року «Про
утворення ліквідаційної комісії та
здійснення заходів з ліквідації ДП
«Шахта ім.М.Горького» наказано:

- 1. припинити діяльність державного
підприємства «Шахта ім.М.Горького»
шляхом його ліквідації з урахуванням
особливостей, установлених чинним
законодавством;

- 5. створити комісію з ліквідації у
складі, в тому числі ОСОБА_2;

- 5.4. працівників підприємства, не
зайнятих у роботах з ліквідації,
звільнити за п.1 ст.40 КЗпП України із
забезпеченням додержання їх прав та
інтересів відповідно до законодавства
України про працю;

- 5.9. оплата працівників ліквідаційної
комісії здійснюється за рахунок
стягнення дебіторської заборгованості
та реалізації майна, яке не потрібно
для виконання робіт, що пов'язані
безпосередньо з ліквідацією
підприємства.

Таким чином, окрім зазначеного наказу
Міністерства вугільної промисловості
України, відповідачем окремий наказ по
ДП «Шахта ім.М.Горького» про звільнення
працівників, не зайнятих у роботах з
ліквідації, за п.1 ст.40 КЗпП України із
забезпеченням додержання їх прав та
інтересів відповідно до законодавства
України про працю, в тому числі і
скорочення провідного юрисконсульта,
не видавався.

З вищевказаного наказу вбачається, що
позивачка є членом ліквідаційної
комісії, зазначена ліквідаційна
комісія створена наказом Міністерства
вугільної промисловості України.

Наказ є видом розпорядчого документу,
який видається від імені суб'єкта
нормотворення. Вносити зміни до наказу
або визнавати його таким, що втратив
чинність, та скасовувати його має право
той орган, який видав наказ, тобто
Міністерство вугільної промисловості
України.

При цьому відповідачем не надано
доказів щодо виключення позивачки зі
складу зазначеної ліквідаційної
комісії.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог розділу 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100,
середній заробіток визначається за
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
заробітку за останні два календарних
місяці роботи, що передували події, з
якою пов'язана відповідна виплата. Якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи. Середньоденна заробітна плата
визначається діленням заробітної
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців робочі дні на
число відпрацьованих робочих днів.
Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що, оскільки
позивачка ОСОБА_2 була звільнена з 14
червня 2013 року, то, враховуючи, що
позивачка з 17 червня 2013 року по 27 червня
2013 року та з 01 липня 2013 року по 04 липня
2013 року перебувала на лікарняному, час
затримки розрахунку середнього
заробітку в межах заявлених вимог
складає з 14 червня 2013 року по 20
листопада 2013 року - 99 робочих днів, а
згідно довідки відповідача
середньомісячний заробіток ОСОБА_2
складає 5588,71 грн., середньоденний
заробіток складає 272,62 грн. (а.с.40), то
середня заробітна плата ОСОБА_2 за час
затримки розрахунку, яка підлягає
стягненню з відповідача з 14 червня 2013
року по 20 листопада 2013 року складає 272
грн. 62 коп. х 99 робочих днів = 26989 грн. 38
коп.

Відповідно до вимог ст. 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» допомога по
тимчасові непрацездатності надається
застрахованій особі у формі
матеріального забезпечення, яке
повністю або частково компенсує втрату
заробітної плати (доходу), у разі
настання в неї одного з таких страхових
випадків: тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві. Допомога по тимчасовій
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві та
професійним захворюванням,
виплачується Фондом застрахованим
особам починаючи з шостого дня
непрацездатності за весь період до
відновлення працездатності або до
встановлення медико-соціальною
експертною комісією (далі - МСЕК)
інвалідності (встановлення іншої
групи, підтвердження раніше
встановленої групи інвалідності),
незалежно від звільнення
застрахованої особи в період втрати
працездатності у порядку та розмірах,
встановлених законодавством. Оплата
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві,
здійснюється за рахунок коштів
роботодавця у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України. У разі
настання тимчасової непрацездатності
застрахованої особи у період вирішення
спору про незаконність її звільнення з
роботи допомога по тимчасовій
непрацездатності надається за умови
поновлення застрахованої особи на
роботі з дня винесення такого рішення
відповідним органом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року № 4 судам необхідно враховувати,
що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин ( незаконне
звільнення або переведення, невиплата
належних йому грошових суми, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
із відшкодування моральної (немайнової
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

З огляду на викладене, суд правильно
вирішив вимоги позивачки щодо
зобов'язання провести виплату по
листкам непрацездатності серії АГВ №
587224, АГВ № 593141, виданим комунальною
установою «Центр первинної
медико-санітарної допомоги №3 міста
Донецька», згідно із якими ОСОБА_2
знаходилася на амбулаторному
лікуванні з 17 червня 2013 року по 27 червня
2013 року та з 01 липня 2013 року по 04 липня
2013 року.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин справи.

При встановленні розміру
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції врахував глибину
моральних страждань позивачки,
врахував конкретні обставини справи,
вірно визначив розмір заподіяної
моральної шкоди, стягнувши її
компенсацію з відповідача.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені
правовідносини, що склалися між
сторонами і їм надана належна оцінка, в
судовому рішенні повно відображені
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до помилкового
судового рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги і скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд,

у х
в а л и в :

Апеляційну скаргу державного
підприємства «Шахта імені М. Горького»
відхилити.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 20 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді