Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Коновлаова В.А.
Провадження № 22ц/782/1151/14
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Темнікової В.І., Ступіної Я.Ю.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
публічного акціонерного товариства
«Краснодонвугілля»

на рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 17 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства «Краснодонвугілля» про
стягнення моральної шкоди, третя особа
- відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Краснодоні
Луганської області,-

в с т а н о в
и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до публічного
акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" про стягнення
моральної шкоди, в обґрунтування якого
вказав, що з 21.09.1981 року по 27.07.2012 року
працював у вугільній промисловості та
в цей час отримав професійне
захворювання. Останнім місцем роботи
була шахта "ім. Баракова " ПАТ
«Краснодонвугілля», з якої був
звільнений за станом здоров'я за п. 2 ст.
40 КЗпП України. Згідно медичного
висновку від 27.06.2012 року первинно
позивачу встановлено професійні
захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст.,
фаза затухаючого загострення,
прикореневий та нижньочастковий
пневмосклероз, ЛН - І-ІІ ст., вібраційна
хвороба І ст. (вегето-сенсорна полі
невропатія верхніх кінцівок), хронічна
сенсоневральна приглухуватість -
початкові явища зниження слуху (І ст.).
Висновком МСЕК від 06.09.2012 року позивачу
було встановлено 40 % безстрокової
втрати працездатності по професійному
захворюванню - хронічний бронхіт (25 %),
вібраційна хвороба (10 %) та
сенсоневральна приглухуватість (5 %).
Стійка втрата працездатності завдала
йому фізичний біль та моральне
страждання, він відчуває біль у грудях,
руках, органах слуху, суглобах, часто
лікується, на що витрачає значний час,
що спричинило зміну способу життя, він
змушений додавати додаткових зусиль до
організації свого життя.

Позивач просив суд стягнути з
публічного акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" на користь ОСОБА_3
моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням
здоров'я в сумі 40000 грн.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 17 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля» про стягнення
моральної шкоди задоволені частково.
Суд стягнув з публічного акціонерного
товариства "Краснодонвугілля" на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду в
розмірі 7000 грн. Вирішено питання про
судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції змінити,
збільшити розмір стягнутої моральної
шкоди з 7000 грн. до 40000 грн., посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В апеляційній скарзі публічне
акціонерне товариство
"Краснодонвугілля" просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі через необґрунтованість та у
зв'язку з пропуском строку для
звернення до суду, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник
відповідача доводи апеляційної скарги
ПАТ "Краснодонвугілля" підтримав,
апеляційну скаргу позивача не визнав.

Представник третьої особи просив
розглянути апеляційні скарги
відповідно до вимог закону.

Позивач та його представник в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
повідомлені належним чином і в
установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно із висновком акту розслідування
хронічного професійного захворювання
ОСОБА_2, умови праці, технічний та
організаційний рівень робочого місця
не відповідали вимогам стандартів
системи безпеки праці та доведеності
наявності у позивача моральної шкоди,
заподіяної внаслідок професійного
захворювання, прямого причинного
зв'язку між порушенням відповідачем
обов'язку щодо забезпечення безпечних
і нешкідливих умов праці й негативними
наслідками від професійного
захворювання.

Вказані обставини та висновки суду
першої інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач з 21.09.1981 року по 27.07.2012 року
працював у вугільній промисловості на
шахтах ПАТ «Краснодонвугілля», на
підземних роботах з повним робочим
днем, де отримав професійне
захворювання, звідки був звільнений за
станом здоров'я за п. 2 ст. 40 КЗпП
України.

Згідно медичного висновку від 27.06.2012
року первинно позивачу встановлено
професійні захворювання: хронічний
бронхіт ІІ ст., фаза затухаючого
загострення, прикореневий та
нижньочастковий пневмосклероз, ЛН -
І-ІІ ст.,вібраційна хвороба І ст.
(вегето-сенсорна полі невропатія
верхніх кінцівок), хронічна
сенсоневральна приглухуватість -
початкові явища зниження слуху (І ст.).

Відповідно до довідки МСЕК № 090181 від
06.09.2012 року позивачу вперше встановлено
ступень втрати професійної
працездатності в розмірі 40 %
безстроково, з яких 25 % - хронічний
бронхіт, 10 % - вібраційна хвороба та 5 % -
сенсоневральна приглухуватість.

Із медичних документів про лікування
ОСОБА_2 вбачається, що позивач
неодноразово звертався до медичних
установ з приводу отриманого
професійного захворювання.

Згідно акту розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання № 24 від 06.08.2012 року
причина професійного захворювання -
праця протягом тривалого часу в умовах,
де технологічний процес та обладнання,
що використовується, є причинами
виділення вугільно-природного пилу у
концентраціях, що перевищували
нормативи. Комплекс протипилових
заходів проводився не в повному обсязі,
не забезпечувався засобами
індивідуального захисту згідно
нормативам, не забезпечувався
постійний контроль за застосуванням
ЗІЗ.

Оскільки професійне захворювання з
втратою професійної працездатності
позивачем отримано внаслідок не
створення відповідачем належних умов
праці, тобто з вини відповідача, що
підтверджується матеріалами справи, у
тому числі актом розслідування
професійного захворювання, і саме
внаслідок вказаних дій відповідача
позивачеві заподіяно моральну шкоду,
тому позивач має право на
відшкодування моральної шкоди саме з
ПАТ "Краснодонвугілля".

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214 ЦПК України, враховує правову
позицію Верховного Суду України за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення із мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка викладена у
постанові від № 6-26 цс 12 від 18.04.2012 року,
щодо застосування правової норми у
правовідносинах про відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП
України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або на уповноважений ним
орган. За частиною 4 цієї ж статті
власник або уповноважений ним орган
повинен впроваджувати сучасні засоби
техніки безпеки, які запобігають
виробничому травматизмові і
забезпечувати санітарно-гігієнічні
умови, що запобігають виникненню
професійних захворювань працівників.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В рішенні Конституційного Суду України
від 8 жовтня 2008 року у справі за
конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підпункту "б" підпункту 4
пункту 3 статті 7 Закону України "Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
пункту 1, абзацу третього пункту 5,
пункту 9, абзаців другого, третього
пункту 10, пункту 11 розділу І Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(справа про страхові " виплати),
зазначено, що хоча і скасовано право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
проте Конституційний Суд України
вважає, що саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України.

В пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України (набрала чинності 13 січня
2000 р.) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової шкоди)
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
"Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII "Про охорону праці" у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007 року N
717-V "Про внесення змін до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" внесені зміни до
абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1
частини першої статті 21, частини
третьої статті 28, а також виключено
частину третю статті 34 вказаного
Закону, скасовано право потерпілих на
виробництві громадян на відшкодування
їм моральної (немайнової) шкоди за
рахунок Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України.

Отже, припинення дії Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку не звільняє роботодавця від
відшкодування зазначеної моральної
шкоди відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП
України.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що позивач має
право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з отриманим професійним
захворюванням і ця шкода повинна бути
відшкодована відповідачем як
роботодавцем.

Визначаючи розмір моральної шкоди у
сумі 7000 грн., суд першої інстанції
виходив із того, що позивачу спричинено
як моральні, так і душевні страждання,
що пов'язано із погіршенням стану його
здоров'я, обмеженням життєдіяльності,
встановленням ступеня втрати
професійної працездатності у розмірі 40
% безстроково. Судом враховано також
наявність вимушених змін в життєвих та
виробничих стосунках позивача, стан
здоров'я позивача, та при цьому суд
керувався засадами розумності,
виваженості і справедливості.

Доводи апеляційної скарги позивача
щодо розміру стягнутої з відповідача
суми моральної шкоди не заслуговують
на увагу, оскільки визначаючи розмір
моральної шкоди у сумі 7000 грн., суд
першої інстанції врахував характер,
тривалість і обсяг фізичних і душевних
страждань, які зазнав і продовжує
зазнавати позивач; ступень втрати
професійної працездатності, діагноз
захворювання, необхідність лікування,
характер додаткових зусиль для
організації його життя при цьому суд
керувався засадами розумності,
виваженості і справедливості.

Апеляційний суд не знаходить підстав
для зміни суми, стягнутої рішенням суду
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Краснодонвугілля» про те, що в
матеріалах справи відсутні медичні
документи, що підтверджують факт
спричинення позивачу моральної шкоди,
а саме висновок експертизи про
наявність у позивача моральних
страждань не заслуговують на увагу,
оскільки відповідно до діючого
законодавства втрата працездатності,
яка встановлена висновком МСЕК, вже
сама по собі свідчить про спричинення
моральної шкоди, оскільки стан
здоров'я потерпілого погіршено, він
змушений постійно тривалий час
лікуватися, що призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків та вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доведення
цих обставин із боку позивача можливе
на підставі доказів, перелічених у
статті 57 ЦПК України. До таких доказів
належить і висновок експертизи, проте
він не є як єдиним можливим і достатнім
доказом спричинення моральної шкоди,
так і підставою визначення її розміру,
так як згідно з ч. 2 статті 212 ЦПК України
жоден доказ не має для суду
заздалегідь встановленого значення.

У разі, якщо відповідач не погоджується
з доводами позивача про наявність
моральної шкоди та її розміру, то
відповідач, відповідно до вимог статей
10,60 ЦПК України, не був позбавлений
можливості заявити клопотання про
призначення такої експертизи. Як
вбачається із матеріалів справи
відповідачем як під час розгляду
справи в суді першої інстанції, так і
під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції клопотань про
призначення експертизи не заявлялося.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК
щодо допустимості доказів, норми КЗпП
або будь-якій інший закон не вимагає
підтвердження саме висновком МСЕК
наявність моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачем не надані докази,
підтверджуючи факт спричинення
моральної шкоди саме внаслідок
шкідливих умов на виробництві
відповідача, спростовуються
матеріалам справи. Так, професійне
захворювання з стійкою втратою
професійної працездатності позивачем
отримано внаслідок не створення
відповідачем належних умов праці, що
підтверджується актом розслідування
професійного захворювання позивача
від 06.08.2012 року, в якому зазначено, що
позивач працював протягом тривалого
часу в умовах, де технологічний процес
та обладнання, що використовується, є
причинами виділення
вугільно-природного пилу у
концентраціях, що перевищували
нормативи. Комплекс протипилових
заходів проводився не в повному обсязі,
не забезпечувався засобами
індивідуального захисту згідно
нормативам, не забезпечувався
постійний контроль за застосуванням
ЗІЗ. Доказів того, що умови праці
позивача на „ш. ім. М.П. Баракова", не
сприяли розвитку професійного
захворювання позивача, відповідачем
суду не надано. Навпаки, як вже
зазначалося вище, відповідачем не були
забезпечені безпечні і нешкідливі
умови праці позивача.

Посилання апелянта на те, що позивач
під розписку був проінформований про
наявність на його робочому місці
небезпечних і шкідливих виробничих
факторів та позивач мав право
відмовитися від запропонованої праці,
проте добровільно приступив до
виконання трудових обов'язків і від
наданої роботи не відмовився, не
заслуговують на увагу, оскільки ця
обставина не звільняє відповідача як
роботодавця від відшкодування
позивачу заподіяної моральної шкоди
через не створення ПАТ
«Краснодонвугілля» належних умов
праці.

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Краснодонвугілля» про те, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з даним позовом, встановлений
ст. 233 КЗпП України, оскільки спірні
правовідносини витікають із трудових
відносин не заслуговують на увагу,
оскільки до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством,
дійсно застосовується тримісячний
строк звернення до суду (ст.233 КЗпП
України). Однак, відповідно до пункту 3
частини першої статті 268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (тобто і на вимогу
про відшкодування моральної шкоди)
позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз'яснення надано у пункті
16 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (із відповідними змінами).

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача не спростовують
правильних висновків суду щодо
обов'язку відповідача відшкодувати
позивачу моральну шкоду.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційних скарг не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля» відхилити.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 17 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної
сили негайно після її проголошення, але
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: