Справа № 226/1314/13-ц
Провадження №2/226/6/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 березня 2014 року Димитровський
міський суд Донецької області у складі:

головуючої - судді Клепка Л.І.,

при секретарі Тіссен О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представників відповідача ОСОБА_5,
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Димитров Донецької області справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в володінні, користуванні та
розпорядженні майном шляхом виселення
із квартири та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права на
проживання в квартирі, визнання права
власності на квартиру, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, визнання недійсним договору
позики , -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4
про усунення перешкод в володінні,
користуванні та розпорядженні майном
шляхом виселення із квартири. На
обгрунтування вимог зазначила, що на
підставі договору купівлі-продажу від
5 квітня 2011 року вона є власником
квартири АДРЕСА_1, яку придбала у
відповідачки. Дотепер відповідачка
проживає в зазначеній квартирі і
перешкоджає їй в користуванні і
розпорядженні нею. Оскільки в
добровільному порядку відповідачка
виселитися не бажає, чим порушує її, як
власника, права, позивачка просить суд
усунути ці перешкоди шляхом виселення
відповідачки з зазначеної квартири.

Відповідачка ОСОБА_4, не визнаючи
пред'явленого до неї позову, звернулася
до позивачки ОСОБА_1 з зустрічним
позовом про визнання права проживання,
визнання права власності на квартиру,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та визнання
недійсним договору позики, на
обгрунтування якого зазначила, що в
2011році з метою розвитку своєї
підприємницької діяльності вона
звернулася до КПУ «Професіонал»,
розташоване по вулиці Щорса,3 в
м.Донецьку, за отриманням позики. 5.04.2011
року на погоджених умовах за договором
позики вона отримала від відповідачки
ОСОБА_1, яку вважала представником КПУ
«Професіонал», грошові кошти в розмірі
45000грн., на які мали нараховуватись
відсотки за користування позикою в
розмірі 50% за час користування, а самі
зобов'язання, як вона зрозуміла,
повинні були бути забезпечені
заставою, предметом якої мала
виступати її квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Уклавши в нотаріуса
договір, який, як потім вияснилося, був
договором купівлі-продажу, вона в той
же день надала ОСОБА_1 розписку про
отримання від неї 72000 грн., які 5 жовтня
2011року повернула. У той же час був
підписаний ще один договір позики від
5.10.2011року, кошти за яким вона не
отримувала та який був підписаний нею
шляхом обману. Вказуючи на те, що наміру
відчужувати свою квартиру вона

не мала, що підписуючи договір
купівлі-продажу квартири, вважала, що
підписує договір застави, просила суд
на підставі п.3 ст.203 ЦК України визнати
договір купівлі-продажу від 05.04.2011року
недійсним, визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
визнати за нею право проживання у цій
квартирі. Окрім того, просила суд з цієї
ж підстави визнати недійсним і договір
позики від 5.10.2011року, укладений між нею
та ОСОБА_1. В подальшому ОСОБА_4 свої
зустрічні вимоги уточнила, доповнивши
їх іншою правовою підставою для
визнання договорів недійсними,
передбаченою п.1 ст.225 ЦК України,
вказавши, що вона, як особа, яка
страждає на психічне захворювання та з
цього приводу перебуває на обліку у
лікаря-психіатра, в момент підписання
договорів не усвідомлювала своїх дій,
чим скористалася позивачка, ввівши її в
оману щодо правової природи
підписаних нею договорів, та просила
суд повністю задовольнити її вимоги, а
в задоволенні вимог позивача
відмовити.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та її представники,
обгрунтовуючи позов викладеними в
позовній заяві обставинами, наполягали
на його задоволенні. Зустрічні вимоги
не визнали, вважали їх безпідставними
та такими, що задоволенню не
підлягають. При цьому позивачка ОСОБА_1
суду пояснила, що відповідачку ОСОБА_4
до укладення з нею договорів вона не
знала. В 2011 році їй зателефонувала її
знайома з кредитної спілки
«Професіонал» і, повідомивши, що
кредитна спілка відмовила
відповідачці ОСОБА_4 в наданні кредиту
на розвиток бізнесу, запропонувала їй
бути приватним інвестором та, окрім
того, повідомила, що ОСОБА_4 ще й має
намір продати квартиру. Вона
погодилася і разом з ОСОБА_4 пішла до
нотаріуса, де було оформлено договір
купівлі-продажу квартири, за яким
квартира їй була продана за 13900грн.
Решту коштів близько 15 тис.доларів США
вона віддала ОСОБА_4 на руки та, крім
того, в цей же день в приміщенні
кредитної спілки вона за договором
позики від 5.04.2010року дала відповідачці
72000грн., які та мала повернути їй в
жовтні 2011року. Після того, як кошти за
першим договором відповідачка
повернула, між ж ними було укладено ще
один договір позики від 5.10.2011 року на
таку ж суму, за яким кошти відповідачка
їй ще не повернула. До березня 2013року за
відсутністю необхідності вона
придбаною квартирою не користувалася,
а коли в березні 2013року така
необхідність виникла, вона приїхала в
м.Димитров, де з'ясувалося, що
відповідачка з квартири не виселилась,
продовжує нею користуватися,
пошкоджуючи майно. Зазначаючи, що її
право власності потребує судового
захисту, оскільки відповідачка
звільнити квартиру в добровільному
порядку не бажає, створюючи їй
перешкоди в володінні, користуванні і
розпорядженні нерухомим майном,
позивачка просить суд виселити
відповідачку з спірної квартири.

Відповідачка ОСОБА_4 суду
пояснила, що їй на праві власності
належала квартира АДРЕСА_1, в якій вона
проживала з дитинства та проживає в ній
на даний час. В 2011 році їй на розвиток
власного бізнесу знадобились кошти,
яких вона не мала. Тоді вона звернулася
до кредитної спілки «Професіонал» в
м.Донецьку, яка, як їй стало відомо з
газети, надавала кредити під заставу
нерухомого майна на шість місяців на
вигідних для неї умовах. Їй пояснили,
що в березні 2011року до неї додому має
приїхати особа, яка здійснює оцінки
квартир, після цього вона може
розраховувати на 50% від вартості
квартири. Її квартира була оцінена в
90000грн. Зібравши всі необхідні
документи на квартиру, вона 5.04.2011року
приїхала в кредитну спілку, де
зустрілася з позивачкою ОСОБА_1.
Працівники спілки її повідомили, що
необхідні їй кошти надасть ОСОБА_1. Вона
підписала вже підготовлений договір
займу на 72000грн., хоча на руки отримала
45000грн. За умовами цього договору вона
мала протягом шести місяців щомісячно
повертати ОСОБА_1 по 4500 грн, а
останнього місяця мала повернути
49000грн. В той же день вони з ОСОБА_1
пішли до нотаріуса, де уклали договір
купівлі-продажу квартири. Вказувала на
те, що кошти за квартиру вона від ОСОБА_1
не отримувала та що наміру продавати
квартиру не мала, хоча визнає, що
договір купівлі-продажу вона дійсно
підписувала, але змісту його не читала
і що підписує - не усвідомлювала.
Зазначала, що це сталося через її
психічне захворювання, яке перешкоджає
їй приймати правильні рішення. Окрім
того, вказувала на те, що за підписаним
нею договором позики від 5.10.2011року вона
коштів від ОСОБА_1 не отримувала і не
мала наміру отримувати, вказувала на
те, що можливо вона підписала його
5.04.2011року шляхом обману, так як
пам'ятає, що в той день

підписувала три договори. Вказуючи на
те, що квартира дотепер залишається її
власністю, просила суд визнати договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
5.04.2011року недійсним, визнати за нею
право власності на квартиру АДРЕСА_1 і
визнати за нею право проживання в цій
квартирі, а також визнати недійсним
договір позики від 5.10.2011року, так як
вона в момент підписання договорів не
усвідомлювала наслідки цієї дії.

Судом встановлено, що за
договором купівлі-продажу від 5.04.2011
року позивачка ОСОБА_1 придбала, а
відповідачка ОСОБА_4 продала квартиру
АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат
загальною площею 41,4 кв.м, житловою - 26,6
кв.м, яка належала їй на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
видане 30.11.2010року Комунальним
підприємством «Служба єдиного
замовника» згідно свідоцтва №3/23-556 на
підставі розпорядження від 18.11.2010р.
№2/24-557 (витяг про державну реєстрацію
прав, виданий БТІ м.Димитров 07.12.2010р. за
№28271108, реєстраційний №32218089) (арк.спр.7).

Згідно п.1.3Договору продавець
підтвердив, що на момент його укладення
квартира не заставлена, під арештом та
в податковій заставі не перебуває та що
інших будь-яких договорів з відчуження
квартири немає.

За п.2.1 Договору продаж квартири
за домовленістю сторін вчинена за
13993.00грн. Згідно п.2.2. цього Договору
сторони підтвердили факт повного
розрахунку за продану квартиру.
Загальна вартість квартири згідно з
витягом з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, виданого БТІ
м.Димитрова 24.03.2011року за №29417470,
становить 13993,00грн. З правовими
наслідками приховування реальної
вартості квартири, а також змістом
ст.ст.231,233,405,406 ЦК України, як свідчить
п.4.2 Договору, сторони ознайомлені.

Згідно п.4.1 Договору, вимоги
законодавства щодо змісту й правових
наслідків договору сторонам
роз'яснено та сторони підтвердили, що
Договір не носить характеру уявного і
удаваного правочину та що укладення
договору відповідає їх інтересам (п.4.3).

Свої підписи в договорі жодна із
сторін не оспорювала.

Згідно витягу з реєстру речових
прав на нерухоме майно право власності
вказану квартиру за позивачкою ОСОБА_1
зареєстроване 1.03.2013року (арк.спр.11).

Згідно довідки ПП
«Домінант-Сервіс» ОСОБА_1 в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрованою не значиться. З
8.12.1978року і по теперішній час в
квартирі зареєстрована
ОСОБА_4(арк.спр.51-52) .

Як встановлено судом і
підтверджено сторонами, родинними
стосунками вони не пов'язані.
Відповідачка заявила, що виселятися з
квартири вона н бажає, оскільки вважає
себе власником квартири.

Відповідно до частини 1 ст.328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Судом встановлено, що позивачка набула
права власності на спірну квартиру на
підстави укладення договору
купівлі-продажу від 5.04.2011року,
посвідченого нотаріусом.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
суму.

Договір купівлі продажу
житлового будинку (квартири), згідно
положень ст.657 ЦК України, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Факт посвідчення
договору неналежною особою не
оспорюється.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності, право власності є
непорушним.

За правилами ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Місце проживання власника та
місцезнаходження майна на зміст права
власності не впливають.

Оскільки судом встановлено, що
власником спірної квартири є позивачка
ОСОБА_1, вона має право відповідно до
ст.391 ЦК України вимагати усунення
перешкод у здійсненні нею

права користування та розпорядження
своїм майном, в зв'язку з чим її вимоги
про усунення перешкод у володінні,
розпорядженні та користуванні майном
шляхом виселення ОСОБА_4 з спірної
квартири суд вважає обгрунтованими.

Вирішуючи зустрічні вимоги, суд
вважає, що вони не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Підставами недійсності договору
купівлі-продажу позивачкою за
зустрічним позовом ОСОБА_4
зазначаються помилка щодо правової
природи правочину, так як вона вважала,
що укладався не договір
купівлі-продажу, а договір застави,
обман зі сторони відповідачки та
неусвідомлення наслідків укладення
договору через наявність психічної
хвороби.

За приписами ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.
Особа на підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що на момент його вчинення
така помилка дійсно мала місце, а також
що вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Позивачка не заперечує, що договір було
посвідчено за її участю і що він
підписаний нею власноручно.

Обставин, які б свідчили, що при
укладенні договору купівлі продажу
позивачка помилялася щодо юридичної
природи правочину, судом не
встановлено.

За змістом ст.230 ч.1 ЦК правочин може
бути визнаний таким, що вчинений під
впливом обману, у випадку навмисного
цілеспрямованого введення іншої
сторони в оману стосовно фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування. Факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

Доказів на підтвердження того, що
договір купівлі-продажу квартири
вчинений під впливом обману позивачкою
ОСОБА_4 суду не надано.

Частиною 1 статті 225 ЦК України
встановлено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.
Підставою для визнання правочину
недійсним за вказаною нормою закону
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними. Доказом такого
стану особи може бути висновок
судово-психіатричної експертизи.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_4
вказала, що вона знаходиться на обліку
у лікаря-психіатра через психічне
захворювання, що не давало їй в повній
мірі можливості усвідомлювати свої дії
в момент підписання договору
купівлі-продажу, а також договору
позики від 5.10.2011року, в зв'язку з чим нею
за'являлося клопотання про призначення
судово-психіатричної експертизи, яке
було задоволено на підставі ухвали
суду від 31.10.2013року (арк.спр.168). Ухвалою
суду від 7.02.2014року ухвала про
призначення амбулаторної
судово-психіатричної експертизи на
підставі ст.86 ЦПК була скасована через
несплату позивачкою коштів за
проведення експертизи (арек.спр.197).

Доказів того, що ОСОБА_4, будучи
дієздатною, була неспроможна розуміти
значення своїх дій або керувати ним в
момент укладення угоди судом не
встановлено, тому підстави для
визнання договору купівлі-продажу
квартири від 5.04.2011року недійсним
згідно ч.1 ст.225 ЦК України також
відсутні.

Оскільки підстав для визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним не
встановлено, зустрічні вимоги ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про визнання за нею права
власності та визнання за нею права
проживання в квартирі задоволенню
також не підлягають.

Як свідчать матеріали справи і не
заперечується сторонами, в день
укладення договору купівлі-продажу
квартири між сторонами було укладено
договір позики, за умовами якого

позивачка ОСОБА_1 передала
позичальнику ОСОБА_4 72000грн., які
позикодавець мала повернути протягом
шести місяців відповідно до графіку
погашення (арк.спр.43). Як встановлено
судом, зазначений договір позики
договору купівлі-продажу не стосується
і його правова природа не оспорюється.

Оспорюваним є договір позики від
5.10.2011року, за яким позикодавець ОСОБА_1
передала, а позичальник ОСОБА_4
прийняла від неї кошти в сумі 72000грн.,
які мала повернути позикодавцю
протягом шести місяців згідно графіку
погашення на умовах, встановлених
договором (арк.спр.40-41). Позивачка по
зустрічному позову ОСОБА_4, не
оспорюючи свого підпису у вказаному
договорі, зазначала, що коштів за цим
договором вона не отримувала та що
вказаний договір підписаний нею
внаслідок обману та без усвідомлення
значення своїх дій через наявність
психічного захворювання. Відповідачка
ОСОБА_1 доводи позивачки ОСОБА_4 щодо
неотримання нею коштів та підписання
договору внаслідок обману з її сторони
спростувала, доводячи суду, що нею
двічі, а саме 5.04.2011 року та 5.10.2011року
надавались позивачці гроші за
договором позики і підписувати їх в
один день вони не могли. Надавались
кошти ОСОБА_4 вдруге лише після того, як
вона розрахувалась з нею по першому
договору позики.

Згідно ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона передає
у власність другій стороні грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики, відповідно до ч.1
ст.1047 ЦК, укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором.

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК).

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів того, що за договором позики
від 5.10.2011року гроші не отримувались,
позивачкою Заговоричевою суду не
надано, як і не надано таких щодо
нездатності усвідомлювати значення
своїх дій в момент підписання договору
позики чи знаходження під впливом
помилки.

З врахуванням вище викладеного суд
вважає, що зустрічні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 225ч.1,229,230,317,391,328,655,1046,1047
ЦК України, ст.ст.10, 11, 57, 130, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про усунення перешкод в володінні,
користуванні та розпорядженні майном
шляхом виселення із квартири
задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 із квартири
АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
визнання права на проживання в
квартирі, визнання права власності на
квартиру, визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
недійсним договору позики відмовити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 114,70
грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Димитровський міський суд Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги у десятиденний строк з дня його
оголошення.

Вступна та резолютивна частини рішення
проголошені 19 березня 2014 року.

Повний текст судового рішення
виготовлено та підписано 26 березня
2014року.

Суддя
Л.І.Клепка