Справа №2-1/12 Головуючий у суді у 1
інстанції - Селезньова В. І.Номер
провадження 22-ц/788/658/14 Суддя-доповідач -
Семеній Категорія - 51
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

Головуючого - Семеній Л. І.,

суддів - Білецького О. М., Кононенко О.
Ю.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2

на рішення Ямпільського районного суду
Сумської області від 21 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Селидіввугілля», відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Селидове Донецької
області

про стягнення невиплачених сум,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ямпільського районного суду
Сумської області від 21 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неповноту
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить
рішення суду скасувати, позовну заяву
залишити без розгляду та роз'яснити
йому в який суд звертатися, у межах
якого строку та з якою заявою.

Зазначає, що суд порушив вимоги
процесуального закону, позбавивши його
права на відвід судді, не дослідивши
наявні в матеріалах справи докази. Крім
того, вважає, що оскільки в позовній
заяві були відсутні обґрунтування
вимог до відповідачів, суд мав
зобов'язати його усунути недоліки
позову.

Сторони належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи, проте, в
судове засідання не з'явилися.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Права особи, яка подала апеляційну
скаргу, визначені ст.300 ЦПК України, яка
надає їй право на доповнення, зміну
апеляційної скарги, її відкликання чи
відмови від неї.

Главою 1 розділу V ЦПК України про
апеляційне провадження визначено лише
два випадки, коли сторони можуть
реалізувати диспозитивні права щодо
розпорядження своїми процесуальними
способами захисту: відмова позивача
від позову та мирова угода сторін (ст.306
ЦПК України).

Отже, на стадії апеляційного
провадження позивач не має права
подавати заяву про залишення позовної
заяви без розгляду, а суд апеляційної
інстанції задовольняти її, оскільки
таке право він може реалізувати лише
під час розгляду справи в суді першої
інстанції до початку судових дебатів.

Таким чином, на стадії апеляційного
провадження позов неможливо залишити
без розгляду за заявою позивача, так як
він уже розглянутий.

Згідно з ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими главою ЦПК України про
апеляційне провадження.

Питання про залишення позову без
розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК
України, яке ставить ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі, не може вважатись
ефективним засобом захисту, а
задоволення такої заяви, на думку
колегії суддів, призведе до порушення
вимог ст.6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду
справи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що визначених процесуальним
законом підстав для закриття
провадження у даній справі немає, тому
подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу згідно
з ч.1 ст.308 ЦПК України слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 з 04.09.1985 року по 15.07.1990 року
працював в Управлінні по монтажу,
демонтажу та ремонту гірничошахтного
обладнання Виробничого об'єднання
"Селидіввугілля" гірником очисного
вибою 5 розряду з повним робочим днем у
шахті, а з 16.07.1990 року по 30.03.1997 року
експедитором з перевезення вантажів і
звільнений з 31.03.1997 у зв'язку з
ліквідацією підприємства (а.с. 3 т.1).

В 1989 році позивачу встановлено
професійне захворювання з втратою
працездатності 10%.

15.03.1990 року, при повторному огляді, йому
встановлено 15% втрати професійної
працездатності на один рік, група
інвалідності не встановлювалася.

Наказом Управління по монтажу,
демонтажу та ремонту гірничошахтного
обладнання Селидівського виробничого
об'єднання по видобутку вугілля №112 від
17.05.1990 року позивачу призначено до
виплати 56 крб. 60 коп. на відшкодування
шкоди, виходячи з середнього заробітку
на момент встановлення втрати
працездатності у сумі 337 крб. 39 коп., на
період з 07.03.1990 по 15.03.1991 року, що
підтверджується архівною копією цього
наказу (т.1 а.с.19 зв.).

З довідки роботодавця № 1/19 від 25.04.1997
року вбачається, що при звільненні
позивача, в березні 1997 року йому
нараховано 2639,68 крб., з них 2348,16 крб.
відшкодування шкоди від
профзахворювання, але вони не були йому
виплачені в зв'язку з перевіркою ДХК
«Селидіввугілля» правильності
нарахування компенсації за
невикористану відпустку та
відшкодування шкоди від
профзахворювання з січня 1990 року (т.1
а.с.19).

Згідно з випискою з акту огляду МСЕК та
довідки МСЕК про результати визначення
ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках позивачу
при переогляді підтверджено з 18.02.2000
року 15% втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням безстроково (т.1 а.с.10,17
доданої справи за іншим позовом).

Вказані обставини вірно встановлені
місцевим судом на підставі належним
чином досліджених у справі обставин та
зібраних у справі письмових доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів, що саме вказані ним
відповідачі мають нести матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
йому ушкодженням здоров'я внаслідок
професійного захворювання

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, оскільки він відповідає
встановленим у справі обставинам та
вимогам закону.

Так, відповідно до ст.11 Закону України "
Про охорону праці" та Правил
відшкодування власником підприємства,
установи, і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, які діяли на
момент виникнення спірних
правовідносин, обов'язок відшкодувати
працівнику шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я внаслідок
професійного захворювання, покладався
на власника або уповноважений ним
орган.

Після прийняття Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" цей
обов'язок покладено на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Відповідно до пункту 3 Розділу XI
"Прикінцеві положення" цього Закону на
його підставі у вигляді страхових
виплат відшкодовується шкода особам,
які застраховані від нещасного випадку
відповідно до цього Закону, та особам,
право яких на отримання відшкодування
шкоди, заподіяної їм унаслідок
травмування на виробництві або
професійного захворювання, пов'язаних
із виконанням ними трудових обов'язків,
було встановлено раніше згідно з
відповідним законодавством СРСР,
Української РСР або України.

Особам, які потерпіли на виробництві до
1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові
виплати та надає соціальні послуги з
того часу, коли відповідні
підприємства передали йому в
установленому порядку документи, що
підтверджують право цих працівників
(членів їхніх сімей) на такі виплати й
послуги, або коли таке право
встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування
зазначеної матеріальної та моральної
шкоди виплачується потерпілим на
виробництві та членам їхніх сімей
(утриманцям) роботодавцями, а в разі їх
ліквідації без створення
правонаступника - Фондом. Спори, що
виникають із приводу заборгованості,
повинні вирішуватись на підставі
законодавства, яке було чинним на
момент виникнення в потерпілого права
на відшкодування шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 на обліку у відділенні
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Селидове Донецької
області не перебуває, особова справа
щодо нього, як потерпілого, не
формувалася та роботодавцем, чи його
правонаступником, не передавалася. (т.2
а.с. 22, 133).

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку щодо
відсутності обов'язку у вказаного
відділення Фонду на відшкодування
шкоди, заподіяної позивачу ушкодженням
здоров'я внаслідок профзахворювання.

Вважаючи, що позивач заявив позов до
неналежного відповідача, ДП
«Селидіввугілля» надало ряд доказів
на підтвердження своїх заперечень.

Так, з наказу Міністерства вугільної
промисловості України від 13.01.1981р №19
вбачається, що шляхом виділення шахт
Селидівського регіону з комбінату
"Красноармійськвугілля" було створено
виробниче об'єднання "Селидіввугілля",
до складу якого увійшли ряд шахт, в тому
числі й Управління по монтажу,
демонтажу та ремонту гірничошахтного
обладнання, де працював позивач.

Указом Президента України № 116 від
17.02.1996 року "Про структурну перестройку
у вугільній промисловості" та наказом
Міністерства вугільної промисловості
України № 447 (вересень 1996 року) у
вересні того ж року шахта №1-3
"Новогродівська", шахта "Росія", шахта
"Україна", шахта "Курахівська", шахта ім.
Д.С. Коротченка були корпоратизовані та
на їх базі були створені відкриті
акціонерні товариства,
правонаступником яких стало Державне
відкрите акціонерне товариство ВО
"Селидіввугілля", які відповідно до
наказу Міністерства вугільної
промисловості України від 30.12.1996 року №
667 увійшли до складу новоствореного
відкритого акціонерного товариства
Державна холдингова компанія
"Селидіввугілля" (далі - ВАТ ДХК
"Селидіввугілля") (т.2 а.с. 92-93).

Наказом ВАТ ДХК "Селидіввугілля" від
28.01.1997 року №5 структурна одиниця
виробничого об'єднання
"Селидіввугілля" - Управління по
монтажу, демонтажу та ремонту
гірничошахтного обладнання було
ліквідоване. Відповідно до п.10
вказаного наказу правонаступником з
фінансових зобов'язань Управління є
шахта "Гірник" (т.2 а.с.94).

Наказом Міністерства вугільної
промисловості України від 16.03.2000 року №
93 Державне підприємство по видобутку
вугілля шахта "Гірник" було
ліквідоване. Відповідно до п.7 цього
наказу генерального директора
компанії "Укрвуглереструктуризація"
зобов'язано прийняти на баланс
підприємства кредиторську
заборгованість шахти з заробітної
плати, заборгованість з відшкодування
шкоди, заподіяної здоров'ю працівника
при виконанні ним трудових обов'язків,
заборгованість по забезпеченню
працівників окремих категорій
населення побутовим вугіллям (а.с.95 т.2).

Наказом Міністерства палива та
енергетики України від 25.02.2003 року № 96
ВАТ ДХК "Селидіввугілля" було
реорганізовано та на базі частини
виділених з нього структурних
підрозділів було створене нове
державне підприємство "Селидіввугілля"
(далі - ДП "Селидіввугілля"), яке не є
правонаступником за зобов'язаннями ВАТ
ДХК "Селидіввугілля" (а.с.96 т.2).

До складу ДП "Селидіввугілля"
відповідно до його статуту входять
відокремлені підрозділи - шахти № 1-3
"Новогродівська", "Росія", "Україна",
"Курахівська" та ім. Д.С. Коротченко,
Автобаза, Охорона, Виробниче
управління теплофікації,
Учбово-курсовий комбінат
«Селідоввуглепоставка»,
Санаторій-профілакторій "Здоров'я",
санаторій-профілакторій шахти
"Україна" (т.2 а.с. 82-96).

Наказом Міністерства палива та
енергетики України від 18.08.2004 року № 492
було створене Державне підприємство
"Донецька вугільна енергетична
компанія". Відповідно до п.7 цього
наказу була припинена діяльність ряду
державних підприємств, в тому числи і
ДП "Селидіввугілля", шляхом
реорганізації - приєднання до складу ДП
"Донецька вугільна енергетична
компанія", яке стало їх
правонаступником (а.с.97 т.2).

З січня по червень 2005 року ДП
"Селидіввугілля" входило до складу ДП
"Донецька вугільна енергетична
компанія" як відокремлений підрозділ,
який згідно наказу Міністерства палива
та енергетики № 237 від 26.05.2005 року було
виділено зі складу ДП "Донецька
вугільна енергетична компанія" і знову
утворено державне підприємство
"Селидіввугілля", яке згідно п.12
вказаного наказу Міністерства палива
та енергетики є правонаступником усіх
прав і обов'язків ДП " Донецька вугільна
енергетична компанія", пов'язаних з
діяльністю виділених з його складу
відокремлених підрозділів та
виробничих одиниць (а.с.100 т.2).

За таких обставин, відповідач ДП
"Селидіввугілля" не є правонаступником
спірних зобов'язань перед ОСОБА_2 по
відношенню як до Управління по монтажу,
демонтажу та ремонту гірничошахтного
обладнання Виробничого об'єднання
"Селидіввугілля", так і до ВАТ ДХК
"Селидіввугілля".

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України саме на позивача покладено
обов'язок щодо доведення правомірності
своїх вимог та надання необхідних
доказів.

У порушення вказаних вимог
процесуального закону позивач не надав
жодного доказу на підтвердження того,
що саме ДП "Селидіввугілля" та
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в м. Селидове Донецької
області мають обов'язок відновити
порушені його права.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог з вказаних вище підстав.

Доводи апеляційної скарги про
порушення місцевим судом вимог
процесуального закону є
безпідставними та висновків суду не
спростовують.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ямпільського районного суду
Сумської області від 21 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -