Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1821/14 Головуючий у
1-й інстанції Калюжна В.В.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 04 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа: Третя Запорізька державна
нотаріальна контора про визнання
заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2, про визнання
заповіту недійсним. В обґрунтування
позовних вимог зазначав, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна
сестра ОСОБА_4. Звернувшись до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, він дізнався, що за
життя ОСОБА_4 склала заповіт на користь
ОСОБА_2

Зазначав, що ОСОБА_4 мала психічне
захворювання та за станом здоров'я у
момент складання та посвідчення
заповіту не усвідомлювала значення
своїх дій.

Посилаючись на те, що волевиявлення
ОСОБА_4 при складанні заповіту 18.12.2009
року не відповідало її волі, просив суд
визнати заповіт, складений ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2, посвідчений Третьою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою, 18.12.2009 року - недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 04
березня 2014 року позов задоволено.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4,
складений на користь ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Запорізької державної
нотаріальної контори ОСОБА_5, 18.12.2009
року, реєстровий №3-845

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому просить його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ч.ч.1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи, суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.24). За життя,
18.12.2009 року ОСОБА_4 склала заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Запорізької державної
нотаріальної контори за реєстровим №
3-845, відповідно до якого все своє майно,
де б воно не було і з чого б воно не
складалось, і взагалі все те, що їй буде
належати на день смерті і на що вона за
законом матиме право, в тому числі
належну квартиру АДРЕСА_1 заповіла
ОСОБА_2 (а.с.111).

ОСОБА_3 є двоюрідним братом
померлої ОСОБА_4.

Матері позивача ОСОБА_3 та
померлої ОСОБА_4 були рідними сестрами
(а.с.31,32). Мати позивача, тітка
спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23).

Отже, у відповідності до ст. 1266 ЦК
України, позивач є спадкоємцем за
законом після смерті ОСОБА_4.

ОСОБА_3 прийняв спадщину після
смерті ОСОБА_4, звернувшись до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини у встановлений
законом 6-місячний термін, що
підтверджується копією спадкової
справи після смерті ОСОБА_4 (а.с. 93).

Інших спадкоємців, окрім
позивача та відповідача, які
претендують на спадщину після смерті
ОСОБА_4 за довідкою ЖБК № 4 від 09.01.2014
року № 42 та листом Приватного
нотаріуса Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 від 09.01.2014
року, № 101-16 не має.

За висновком акту № 635 посмертної
судово-психіатричної експертизи від
30.10.2013 року КУ «Обласна клінічна
психіатрична лікарня» ОСОБА_4, 1961 року
народження в період складання заповіту
18.12.2009 року виявляла психічний розлад
у вигляді шизоаффективного розладу,
безремісійне протікання, змішаний тип.
В силу чого, в період складення
заповіту, 18.12.2009 року, вона не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними. (а.с.148-158)

Медична документація ОСОБА_4,
наявна в матеріалах справи, була
об'єктом дослідження експертів, та
врахована ними при наданні висновку.
За висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи, з
урахуванням безремісійного протікання
захворювання, афективних коливань
настрою, частих госпіталізацій,
високих доз препаратів, в'язкого,
ґрунтовного мислення, зниження пам'яті
на поточні події та події недавнього
минулого як наслідок прийняття
препаратів, емоційного сплощення,
формальності критики до свого стану,
хворобливих висловлювань на період, що
цікавить суд, комісія прийшла до
висновку, що ОСОБА_4 в період складення
заповіту 18.12.2009 року не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.
(а.с.148-158)

У судовому засіданні експерт
Бабіч В.В. підтвердили висновки
експертизи та пояснила, що при
складанні висновку було вжито термін
«період» складання заповіту, який
охоплює добу, в тому числі і момент
складання заповіту. З огляду на
діагноз, динаміку протікання хвороби,
психічний стан ОСОБА_4 не міг протягом
доби змінюватись до такого ступеню, щоб
в якийсь період доби вона розуміла
значення своїх дій та могла керувати
ними. Експерти виходили з того, що
ОСОБА_4 протягом доби 18.12.2009 року не
розуміла значення своїх дій і не могла
керувати ними, та з огляду на динаміку
захворювання вона і в момент
посвідчення заповіту не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону
України "Про психіатричну допомогу"
визначена, що кожна особа вважається
такою, яка не має психічного розладу,
доки наявність такого розладу не буде
встановлено на підставах та в порядку,
передбачених цим Законом та іншими
законами України.

Зібраними у справі медичними
документами, проведеною експертизою
було встановлено неспроможність
спадкодавця ОСОБА_4 у момент підписання
нею заповіту розуміти значення своїх
дій та керувати ними, що є підставою для
визнання складеного в такому стані
заповіту недійсним з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті
поширюються на ті випадки, коли немає
законних підстав для визнання
громадянина недієздатним, однак є дані
про те, що у момент укладення правочину
він перебував у такому стані, коли не
міг розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

За роз'ясненнями п.16 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 6 листопада 2009 року,
правила ст. 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із тих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

За правовою позицією,
викладеною у постанові Верховного
суду України від 29 лютого 2012 року №
6-9цс12, висновок про тимчасову
недієздатність учасника правочину
слід робити, перш за все, на основі
доказів, які свідчать про внутрішній,
психічний стан особи в момент вчинення
правочину. Хоча висновок експертизи в
такій справі є лише одним із доказів у
справі і йому слід давати належну
оцінку в сукупності з іншими доказами,
будь-які зовнішні обставини (показання
свідків про поведінку особи тощо) мають
лише побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Колегія судів не погоджується із
доводами апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх
дій та могла керувати ними, що випливає
із її характеристики, нормальних
життєвих зв'язків, праці, отримування
заробітної платні та пенсії,
здійснення дрібних побутових угод,
переписки з родичами, та нотаріуса не
виникало питання її психічного стану,
виходячи із наступного.

За медичними документами та
висновком експертизи встановлено, що
захворювання протікало безремісійно,
без афективних коливань настрою,
частих госпіталізацій, при цьому
застосовувалися високі дози
препаратів, наявність в'язкого,
ґрунтовного мислення, зниження пам'яті
на поточні події та події недавнього
минулого, як наслідок прийняття
препаратів, емоційного сплощення,
формальності критики до свого стану,
хворобливих висловлювань ОСОБА_4 саме
на період складення заповіту 18.12.2009
року вона не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними. (а.с.148-158).
Експерти виходили з того, що ОСОБА_4
протягом доби 18.12.2009 року не розуміла
значення своїх дій і не могла керувати
ними, та з огляду на динаміку
захворювання вона і в момент (період)
посвідчення заповіту не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 7 Закону
України "Про психіатричну допомогу",
діагноз психічного розладу
встановлюється відповідно до
загальновизнаних міжнародних
стандартів діагностики та Міжнародної
статистичної класифікації хвороб,
травм і причин смерті, прийнятих
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я для
застосування в Україні.

Згідно з положеннями ст. 27
вказаного Закону, виключно
компетенцією лікаря-психіатра або
комісії лікарів-психіатрів є
встановлення діагнозу психічного
захворювання, прийняття рішення про
необхідність надання психіатричної
допомоги в примусовому порядку або
надання висновку для розгляду питання,
пов'язаного з наданням психіатричної
допомоги в примусовому порядку. При
наданні психіатричної допомоги
лікар-психіатр, комісія
лікарів-психіатрів незалежні у своїх
рішеннях і керуються лише медичними
показаннями, своїми професійними
знаннями, медичною етикою та законом.
Лікар-психіатр, комісія
лікарів-психіатрів несуть
відповідальність за прийняті ними
рішення відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги
проте, що експертна комісія порушила
методику проведення експертизи без
визначення методики та діагностики
встановила, що ОСОБА_4 не усвідомлювала
значення своїх дій та могла керувати
ними є хибною , бо діагностика за
правилами ст. 7 Закону України "Про
психіатричну допомогу" на яку
посилається ОСОБА_2 проводиться
відносно живої особи, а в справі
проводилася посмертна експертиза.

Доводи апеляційної скарги проте,
що експертами не встановлено , чи
усвідомлювала значення своїх дій та
могла керувати ними ОСОБА_4 «в момент»
підписання заповіту не відповідає
тексту експертизи та поясненням
експерта Бабіч В.В., за якими з огляду на
діагноз, динаміку протікання хвороби,
медичні препарати, отримані нею,
психічний стан ОСОБА_4, вона в період
підписання заповіту, протягом доби ,
отже «в момент» вчинення правочину, не
розуміла значення своїх дій та могла
керувати ними. (а.с.148-158)

З огляду на зазначені положення,
доводи апеляційної карги про
неврахування висновку експерта за умов
відсутності аналізу його
необ'єктивності, є непереконливим.

Посилання апеляційної скарги на
неповність висновків експертизи і на
те, що суд безпідставно відмовив у
задоволенні клопотання про
призначення повторної експертизи, є
неспроможними, оскільки висновки
експертизи є повними, зрозумілими і
обґрунтованими, не суперечать
матеріалам справи і не викликають
сумнівів у своїй достовірності, а
підстави для призначення повторної
експертизи, що зазначає позивач, є
такими, що не спростовують висновків,
не піддають їх сумніву і не передбачені
статтею 150 ЦПК України.

Отже, ніякого порушення судом
Конвенції про права інвалідів, ст. 7
Закону України "Про психіатричну
допомогу", ст. 255 ЦК України, ст. 44 закону
України «про нотаріат» , порядку
проведення судово-психіатричної
експертизи судом першої інстанції не
допускалося, а таке твердження ОСОБА_2
має місце лише за її суб'єктивною
оцінкою та не погодженням з висновком
посмертної судово-психіатричної
експертизи з огляду на захист своїх
прав спадкоємця.

За таких обставин, судова
колегія дійшла висновку, що рішення є
законним та обґрунтованим, висновки
суду відповідають доказам та
матеріалам справи, ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для
скасування рішення та ухвалення нового
рішення про задоволенню позову колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 315, 317
ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 04 березня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: