справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2014 р. Центрально-Міський
районний суд м. Кривого Рогу

в складі: головуючого судді -
Биканова І.Р.

при секретарі -
Максимишеній С.Б.

за участю позивача -
ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

відповідача -
ОСОБА_3

представника відповідача -
ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування та заповіту
недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

11.07.2013 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування та заповіту
недійсними. В обґрунтування позову
вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її рідна
тітка - ОСОБА_5, яка постійно проживала
за адресою: АДРЕСА_1, та за життя,
перебуваючи при здоровому глузді та
ясній пам'яті заповіла належну їй
квартиру.

З 2004 р. ОСОБА_5 перебувала на обліку у
територіальному центрі соціального
обслуговування у Центрально-Міському
районі м. Кривого Рогу, за нею був
закріплений соціальний працівник
ОСОБА_3, яка мала надавати необхідну
соціальну допомогу. З серпня 2012 р. стан
здоров'я ОСОБА_5 істотно погіршився та
зі сторони ОСОБА_3 почались перепони в
спілкуванні з тіткою - стаціонарний
телефон у ОСОБА_5 не працював, мобільний
телефон, який вона подарувала ОСОБА_5
зник, всю інформацію про стан здоров'я
ОСОБА_5 вона дізнавалася через ОСОБА_3

19.01.2013 p. попередньо домовившись з
ОСОБА_5 її син приїздив забрати ОСОБА_5 в
м.Дніпродзержинськ для подальшого
проживання, однак ОСОБА_3 повідомила, що
та протягом двох тижнів не
підіймається з ліжка і що наодинці її
сина ОСОБА_6 з ОСОБА_5 не залишить. 22.01.2013
р. вона зателефонувала ОСОБА_3 щоб
попередити про приїзд її сина, однак
ОСОБА_3 категорично заперечувала проти
спілкування будь-кого з них з ОСОБА_5, а
потрапити до помешкання ОСОБА_5, її син
зміг лише після скарги на дії ОСОБА_3 до
її начальника КЗ «Територіальний центр
соціального обслуговування у
Центрально-Міському районі м. Кривого
Рогу. Після цього ОСОБА_3 не відповідала
на її телефонні дзвінки і тільки 12.02.2013
р. повідомила про смерть ОСОБА_5 та те що
та вже її поховала.

13.02.2013 р. вона дізналася про те, що
ОСОБА_3 звільнено з роботи 13.02.2013 р., а
при їх зустрічі та повідомила, що є
власником квартири ОСОБА_5, що належить
їй на підставі договору дарування, а
також повідомила про наявність
заповіту ОСОБА_5 від 27.03.2012 р. відповідно
до якого ОСОБА_5 заповіла їй квартира.
ОСОБА_5 була залежною від відповідача, а
ОСОБА_3 будучи соціальним працівником
грубо порушила принципи своєї роботи,
зокрема щодо прийняття від залежної
від неї особи у якості дарунку -
квартири.

Позивач, представник позивача
ОСОБА_2 в судовому засіданні позов
підтримали в

повному обсязі. Просять суд
задовольнити його оскільки договір
дарування квартири та заповіт ОСОБА_5
не був вільним та відповідав її
внутрішній волі.

Відповідач позов не визнала, суду
пояснила, що з ОСОБА_5 була знайома з 1987
р., вони проживали в одному будинку,
часто спілкувалися, вона по можливості
допомагала в побуті ОСОБА_5 В 1999 р. пішла
працювати соціальним працівником, а в
2004 р. ОСОБА_5 знаючи про це, попросила
взяти її на обслуговування, так як
потребувала допомоги, не хотіла щоб її
доглядала стороння людина, а її
племінниця не приїздила до неї,
спілкувалися вони лише по телефону.
Починаючи з 2011 р. ОСОБА_5 стала хворіти,
вона піклувалася про неї як про рідну
людину, з ОСОБА_1 ОСОБА_5 перестала
спілкуватися бо та повідомила що хоче
її забрати до себе, ОСОБА_5 не хотіла і
боялася переїзду. В січні 2013 р. син
позивача приїздив до ОСОБА_5, та не
хотіла з ним спілкуватися. ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_5 померла, похованням займалася
вона. Просить суд відмовити позивачу в
позові, оскільки її вимоги є
безпідставними.

Представник відповідача ОСОБА_4
підтримала заперечення відповідача.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що позивач
його мати, 19.01.2013 р. він разом з дружиною
та сестрою приїздили до ОСОБА_5,
поспілкувалися з нею, та погодилася на
те, щоб її забрати до них, а коли
приїхали 22.01.2013 р., ОСОБА_3 намагалася їх
прогнати з квартири, ОСОБА_5 вже не
спілкувалася з ним, після чого вони
поїхали. Він спілкувався з ОСОБА_5 по
мобільному телефону, раз в рік та
приїздила до них, йому було відомо, що
ОСОБА_5 склала заповіт на ім'я його
матері.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивач
її мати, вони спілкувалися з ОСОБА_5,
приїздили до неї, та приїздила до них на
святах, також спілкувалися по телефону.
Вони пропонували ОСОБА_5 переїхати до
них, однак та відмовлялася. Коли
приїздили в січні 2013 р., то ОСОБА_3 була
проти їх спілкування наодинці.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що ОСОБА_3
його сусідка, вона працювала
соціальним працівником, доглядала за
ОСОБА_5, яка теж була його сусідкою, з
якою він спілкувався, та розповідала,
що її племінниця проживає в м.
Дніпродзержинську, родичі до неї не
приїздили, туди вона не хотіла їхати,
боялася що її так як сестру віддадуть в
психіатричну лікарню. Йому не відомо,
чи їздила ОСОБА_5 до своїх родичів,
також нічого не відомо з приводу
заповіту.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_5
її сусідка, вони дружили, спілкувалися,
їй відомо, що та не хотіла спілкуватися
з родичами, щоб ті не віддали її в
психіатричну лікарню як її сестру. З
ОСОБА_3 познайомилася після того як та
стала доглядати за ОСОБА_5, доглядала за
нею як за рідною матір'ю, похованням теж
займалася ОСОБА_3 В січні 2013 р.
приїздили родичі ОСОБА_5, хотіли її
забрати, був шум та крик, після чого
ОСОБА_5 хотіла замінити двері в
квартирі, щоб її силою не забрали, до
цього часу родичі не приїздили
найближчі 15 р.

Суд, вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити, виходячи із
наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_5 - а.с.6, заповітом від
16.10.1992 р. заповідала належну їй квартиру
за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - а.с.7, а
договором дарування квартири від 20.11.2012
р. ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1 - а.с.8, заповітом від 27.03.2012 р.
заповіла все рухоме та нерухоме майно
ОСОБА_3 - а.с.9. Відповідно до постанови
про закриття кримінального
провадження від 13.07.2013 р. встановлено,
що за заявою ОСОБА_1 щодо незаконного
оформлення квартири АДРЕСА_1 закрито
провадження в зв'язку з відсутністю
події кримінального правопорушення -
а.с.44.

Відповідно до ст.ст.719, 720 ЦК України,
договір дарування нерухомої речі
укладається в письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.
Сторонами у договорі дарування можуть
бути фізичні особи, юридичні особи,
держава України, Автономна Республіка
Крим, територіальні громади.

З аналізу вищевикладених обставин які
були встановлені в судовому засіданні
не встановлено підстав для визнання
договору дарування квартири від 20.11.2012
р. недійсним, обґрунтування позивача
щодо порушення ОСОБА_3 етичних
принципів роботи соціального
працівника при прийнятті дарунку -
квартири є такими, що не ґрунтуються на
нормах закону,

оскільки працюючи соціальним
працівником особа не позбавлена права
виступати стороною договору дарування.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним» від
06.11.2009 р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину. У зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
згідно ст.ст.229-233 ЦК України правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(ст. 229 ЦК України) мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення. Не є помилкою щодо якості
речі неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1254 ЦК України
заповідач має право у будь-який час
скасувати заповіт, скласти новий.
Заповіт, який було складено пізніше,
скасовує попередній повністю або у тій
частині, в якій він йому суперечить.
Кожен новий заповіт скасовує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед ним.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України - за позов
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Разом з тим, судом встановлено, що
заповіт укладений ОСОБА_5 від 27.03.2012 р.
відповідає загальним вимогам до форми
заповіту передбаченим ст.ст.1247, 1248 ЦК
України, підстав для визнання заповіту
недійсним встановлено не було
поясненнями сторін та свідків, отже
заповіт є вільним та таким, що
відповідав волі заповідача.

На підставі ст.719, 720,1247, 1248, 1254, 1257, ЦК
України, керуючись ст.ст.10, 11, 27, 31,60, 208-209,
212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування та заповіту
недійсними - відмовити.

Сторони мають право оскаржити
рішення подавши протягом десяти днів з
дня проголошення рішення апеляційну
скаргу в Апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Центрально-Міський районний суд м.
Кривого Рогу.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

СУДДЯ: