Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Гапоненко А. П.
,

при секретарі - Миронова Н. В.,

за участю представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду м. Біла Церква,
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа - Приватний
нотаріус Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4 про визнання права
власності на частину квартири,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з названим
позовом, який обґрунтовує тим, що вона з
відповідачем по справі ОСОБА_2
зареєстрували шлюб 28 лютого 1992 року,
який був розірваний у лютому місяці 2009
року. До реєстрації шлюбу ОСОБА_2
вступив у ЖБК «Домобудівник», де йому
була надана кооперативна квартира за
адресою: АДРЕСА_1. Позивач поселилася у
цій квартирі у лютому 1992 року і
проживає в ній з дочкою ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 до цього часу. Відповідач
ОСОБА_2 почав сплачувати пайові внески
до укладення ними шлюбу, але сплатив
лише 2238,53 руб., тобто лише третину
внесків. Решту внесків, а саме 4127,54 руб.
подружжя сплатили разом із сімейного
бюджету. Повністю пайові внески були
сплачені у 1993 році, лише з того часу
виникло право власності на
кооперативну квартиру, відповідно до
вимог діючого на той час Закону України
«Про власність». Свідоцтво про право
власності на квартиру було видане
ОСОБА_2, як члену кооперативу, лише
01.11.2007 року. Позивач зазначила, що повна
сплата внесків за квартиру була
здійснена під час шлюбу, тому вважає, що
за нею повинно бути визнане право
власності на 13 частину квартири, на
суму, виходячи з ціни, вказаної
відповідачами у договорі
купівлі-продажу, - 48110 грн. Спірну
квартиру ОСОБА_2 продав у липні 2012 року
своїй рідній сестрі ОСОБА_3 таємно від
позивача тобто укрив її від розподілу,
надавши нотаріусу фіктивні документи
про те, що квартира є його особистою
власністю і тим самим уклав договір
купівлі-продажу квартири без
письмової згоди позивача. Враховуючи
наведене позивач просить суд визнати
недійсним, як укладений без її
письмової згоди, оспорюваний нею
правочин - договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 6 липня 2012
року між продавцем ОСОБА_2 і покупцем
ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за
№2225. Застосувати наслідки недійсності
правочину, передбачені статтею 216
Цивільного Кодексу України. Визнати
вказану квартиру об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та визнати
за нею право власності на 1/3 частину
вказаної квартири як на частку у
спільному майні подружжя, а також
стягнути з відповідачів на її користь
судові витрати.

У судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі, пославшись на
обставини та підстави, викладені у
позовній заяві, просять суд позов
задовольнити.

Представник відповідачів позовні
вимоги не визнав у повному обсязі,
надав суду письмові заперечення,
просить суд у задоволені позову
відмовити.

Ухвалою суду від 22.01.2014 року до участі у
справі в якості третьої особи без
самостійних позовних вимог залучено
приватного нотаріуса Білоцерківського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4, який надав суду копію
нотаріальної справи щодо вчинення
нотаріальної дії - укладення договору
купівлі продажу квартири від 06.07.2012
року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем
ОСОБА_3 та пояснив суду, що зазначена
нотаріальна дія вчинена у
відповідності до вимог чинного
законодавства без згоди позивача по
справі, оскільки єдиним власником
квартири є ОСОБА_2, який надав необхідні
докази прав власності.

Заслухавши пояснення сторін, покази
свідків, вивчивши та дослідивши надані
суду письмові докази, суд вважає, що
позовні вимоги не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи,
тому в задоволені позову слід
відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач
перебувала у шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2 з 28.02.1992 року по 04.04.2009 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу ( а.с.12) та матеріалами
справи і не заперечується сторонами.

По справі також встановлено, що
відповідач ОСОБА_2, будучи членом ЖБК
«Домобудівник» при БЦ ДБК, 28.04.1989 року
отримав ордер та вселився в спірну
квартиру як одинока особа ( а.с.92), вніс
пайові внески за вказану квартиру
АДРЕСА_1 в розмірі 6443, 84 руб. в період з 03
січня 1990 року по III квартал 1991 року в
повному розмірі, тобто придбав спірну
квартиру до шлюбу з позивачем ОСОБА_1.
Зазначені обставини повністю
підтверджені матеріалами справи, а
саме копією довідки кооперативу
«Домобудівник» від 22.05.2012 року(а.с.20) та
від 07.08.2007 року ( а.с.66), копією пайової
книжки відповідача ОСОБА_2, як члена
кооперативу ( а.с.21,52), а також рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
від 24.01.2013 року та рішенням колегії
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Київської
області від 02.04.2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про виселення та зняття з
реєстраційного обліку ( а.с.44-47).

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Відповідно до п. 5-1 роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування законодавства
про житлово-будівельні кооперативи» №
9 від 18.09.1987 року із змінами № 15 від
25.05.1998 року зазначено, що судам слід
мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону
України «Про власність» член ЖБК, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, надану йому в користування,
набуває право власності на квартиру і
вправі розпоряджатись нею на свій
розсуд - продавати, заповідати,
обмінювати та вчиняти щодо неї інші
угоди що не заборонені законом.

Згідно ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю
України в редакції 1969 року з
послідуючими змінами, яка діяла на час
виникнення вказаних спірних
правовідносин, зазначено, що майно, яке
належало кожному із подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу у дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Аналогічна норма закріплена в ч.1 ст.57
нині діючого Сімейного Кодексу України
в якій зазначено, що особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте ним нею до шлюбу.

При вирішені позовних вимог по суті суд
не приймає доводи сторони позивача, що
відповідач ОСОБА_2 почав сплачувати
пайові внески до укладення ними шлюбу,
але сплатив лише 2238,53 руб., тобто лише
третину внесків. Решту внесків в сумі
4127,54 руб. подружжя сплатили разом із
сімейного бюджету у 1993 році, пославшись
як на доказ на довідки ЖБК
«Домобудівник №1» від 07.08.2007 року та № 11
від 06.02.2013 року і список мешканців ЖБК (
а.с.13-19), оскільки допитана по справі у
якості свідка бухгалтер ЖБК ОСОБА_9, яка
підписувала зазначені довідки, а також
свідок голова ЖБК ОСОБА_10, показали
суду, що на час внесення коштів за
квартиру в кооператив вони не
працювали, довідки складались на
підставі пайової книжки члена
кооперативу, на час внесення коштів
квитанції не виписувались, тому
достовірних дат внесення коштів
підтвердити не можуть. Внесення повної
суми підтверджується лише відміткою у
пайовій книжці члена кооперативу.

Таким чином судом встановлено, що
спірна квартира була особистою
приватною власністю відповідача
ОСОБА_2 і відповідно договір купівлі
продажу квартири між ним та ОСОБА_3
укладений у відповідності до чинного
законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб поданим у відповідності до норм
ЦПК в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону
України від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7
та 11 до Конвенції» закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право у особи
на безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Враховуючи, що позовні вимоги не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи по суті, сторона
позивача не надала суду належних
доказів законності своїх позовних
вимог, у задоволені позову слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4 про визнання права
власності на частину квартири,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Білоцерківський міськрайонний суд в
10-денний строк з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засідання під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. П. Гапоненко