АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/810/К/14
інстанції - Тимошенко Т.І.
Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року
м. Кривий
Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

за участю: представника відповідача -
Черевик Олександра Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Центральний гірничо-збагачувальний
комбінат» на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від 18
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» (далі
- ПАТ «ЦГЗК») про відшкодування
моральної шкоди та просила стягнути з
відповідача 229000 грн. моральної шкоди,
спричиненої втратою професійної
працездатності у зв'язку із
професійним захворюванням.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 18 лютого 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково,
на її користь з ПАТ «ЦГЗК» стягнуто 16000
грн. без утримання податку з доходу
фізичних осіб. В решті позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ЦГЗК»
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про відмову в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, на його думку, суд не звернув
увагу на те, що позивачем не доведено
факт спричинення їй моральної шкоди, не
врахував, що ПАТ «ЦГЗК» виконуються
усі наведені у ст. 13 Закону України «Про
охорону праці» функції для
забезпечення умов праці відповідно до
норм чинного законодавства, а також
залишив поза увагою, що відповідач не
приховував від позивача наявність на
робочому місці небезпечних та
шкідливих виробничих факторів, які ще
не усунуто, та можливі наслідки їх
впливу на здоров'я і що позивач свідомо
їх приймала. Вважає, що визначений
судом розмір моральної шкоди не
відповідає засадам розумності,
виваженості та справедливості. Крім
того, ухвалюючи рішення про стягнення
з відповідача коштів на відшкодування
моральної шкоди за трудове каліцтво,
яке сталося з позивачем у 1998 році, суд
помилково застосував норми діючого
Цивільного Кодексу України, який
набрав чинності 01 січня 2004 року, в той
час як страховий випадок стався під
час дії на той час спеціального
нормативного акту «Правил
відшкодування власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків», затверджених
Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472.

В своїх запереченнях представник
позивача ОСОБА_4 просить апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з
20 липня 1961 року по 27 травня 2002 року
працювала у ПАТ «ЦГЗК».

26 листопада 1998 року під час виконання
нею трудових обов'язків з позивачем
стався нещасний випадок, внаслідок
якого вона отримала травму: закритий
внутрісуглобовий перелом правої
променевої кістки, та клиновидного
відростку ліктьової кістки, про що
складено акт.

18 квітня 2012 року Клінікою професійних
захворювань ДУ «Інститут медицини
праці АМН України» ОСОБА_3 встановлене
професійне захворювання -
пневмоконіоз, легенева недостатність
І-ІІ ст., у зв'язку з чим складено акт
розслідування хронічного професійного
захворювання від 25 травня 2012 року (а.с.
12-14).

Згідно п. п. 17 вищезазначеного акту
причиною виникнення професійного
захворювання у позивача є робота в
умовах перевищення гранично -
допустимого рівня небезпечних та
шкідливих факторів виробничого
середовища та трудового процесу, а саме
запиленості повітря робочої зони -
вміст вільного двоокису кремнію - від 4.5
до 8.3 мг/м3 при нормі 2.0 мг/м3.

Висновком МСЕК від 20 липня 2012 року
встановлено первинно 20% втрати
професійної працездатності у зв'язку з
пневмоконіозом.

При наступному огляді висновком МСЕК
від 15травня 2013 року ОСОБА_3 встановлено
25% втрати професійної працездатності
на безстроковий термін (20% повторно по
пневмоконіозу та 5% первинно по
трудовому каліцтву (травма сталася в 1998
році)).

Згідно висновку МСЕК позивач потребує
медикаментозного лікування, виробів
медичного призначення.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо обов'язку
відповідача по відшкодуванню
заподіяної моральної шкоди з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про
державний бюджет на 2007 рік» зупинено
дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3
ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23
вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», а з 01.01.2008 року
відшкодування Відділенням Фонду
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим особам і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припинено.

Враховуючи те, що на час виникнення у
ОСОБА_3 права на відшкодування
моральної шкоди вищезазначені
положення ст. ст. 21, 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», котрі передбачали
відшкодування моральної шкоди, не
діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди судом першої інстанції
обґрунтовано покладено на
підприємство, з вини якого позивачу
заподіяно моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при укладенні трудового договору
позивачу були роз'яснені умови праці,
попереджено про наявність шкідливих
факторів та можливі наслідки їх впливу
на здоров'я, безпідставні, оскільки ст.
13 Закону України «Про охорону праці»
передбачає, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці. Роботодавець
несе безпосередню відповідальність за
порушення зазначених вимог.

Факт спричинення моральної шкоди
ОСОБА_3 у зв'язку з втратою нею
професійної працездатності
встановлений в судовому засіданні та
підтверджений наданими позивачем
доказами, у зв'язку з чим доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Інші доводи відповідача
спростовуються матеріалами справи та
обґрунтованими висновками суду,
викладеними у рішенні.

Однак, визначаючи розмір
моральної шкоди, суд першої інстанції
не взяв до уваги роз'яснення п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995р. (з подальшими
змінами) "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", відповідно до
якого розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає в межах
заявлених вимог залежно від характеру
та обсягу заподіяних позивачеві
моральних і фізичних страждань, з
урахуванням в кожному конкретному
випадку ступеня вини відповідача та
інших обставин. Зокрема, враховується
характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість
завданої травми, істотність вимушених
змін у його життєвих і виробничих
стосунках, конкретних обставин по
справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір
моральної шкоди, визначеної судом
першої інстанції, є завищеним.

Беручи до уваги конкретні
обставини по справі, характер
отриманого позивачем професійного
захворювання, ступінь втрати нею
професійної працездатності, обсяг
фізичних та моральних страждань, їх
інтенсивність та довготривалість,
істотність вимушених змін у її
життєвих і виробничих стосунках,
наслідків, що наступили, колегія
суддів вважає, що належною
компенсацією отриманої позивачем
моральної шкоди є сума 8000 грн. У решті
позову слід відмовити.

За таких обставин, рішення суду
необхідно змінити відповідно до
положень п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
зменшивши розмір стягнутої з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309,
313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат»
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 18 лютого 2014 року
змінити, зменшивши розмір моральної
шкоди, стягнутої з Публічного
акціонерного товариства "Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат" на
користь ОСОБА_3 з 16000 грн. до 8000 (восьми
тисяч) грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: