Справа № 358/1509/13-ц Головуючий у І
інстанції Тітов М.Б.Провадження №
22-ц/780/1450/14 Доповідач у 2
інстанції БерезовенкоКатегорія 30
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.
суддів:Верланова С.М., Суханової Є.М.,при
секретарі:Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5
та ОСОБА_6 на рішення Богуславського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення
матеріальної шкоди, завданої внаслідок
вчинення злочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення
матеріальної шкоди, завданої внаслідок
вчинення злочину, посилаючись на те, що
ОСОБА_6, працюючи продавцем у магазині
«Росичі», що розташований у селі
Іванівка Богуславського району
Київської області і належить йому на
праві власності, в період з 21 березня 2007
року по 23 вересня 2008 року привласнила
ввірене їй, належне йому майно на
загальну суму 13426 гривень 89 коп., чим
вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст.191
КК України.

Постановою Богуславського районного
суду Київської області від 08 серпня 2012
року, яка набрала чинності 03 жовтня 2012
року, ОСОБА_6 звільнено від
кримінальної відповідальності за
вчинений злочин на підставі п. «в» ст.1
Закону України «Про амністію у 2011 році»
від 08 липня 2011 року та ст.6-1 КПК України
1960 року. При цьому, заподіяна
злочинними діями ОСОБА_6 шкода йому не
була відшкодована.

Просив стягнути з ОСОБА_6 на його
користь 13426,89 грн, за заподіяну
злочинними діями матеріальну шкоду та
вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Богуславського районного
суду Київської області від 23 грудня 2013
року позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 13426,89 грн. за заподіяну
злочинними діями матеріальну шкоду.

Позов ОСОБА_5 в частині стягнення з
ОСОБА_6 витрат на правову допомогу
адвоката у розмірі 2000 гривень, що були
понесені в кримінальному судочинстві,
залишено без задоволення за
безпідставністю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати в частині витрат на
правову допомогу, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позовних вимог, посилаючись при цьому
на ст.ст. 22, ч.1 ст.1166 ЦК України та ст. 93
КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати, посилаючись
на неповне з»ясування судом обставин
справи і на порушення норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог. При цьому
посилається на те, що позивачем було
пропущено строк встановлений ч.3 ст.233
КЗпП України, оскільки про наявність
шкоди йому стало відомо ще 23 вересня 2008
року. Крім того вважає, що постанова про
звільнення від кримінальної
відповідальності є неналежним доказом
її вини та розміру заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_6, працюючи продавцем у магазині
«Росичі», що розташований у селі
Іванівка Богуславського району
Київської області і належить на праві
власності позивачу, будучи
матеріально-відповідальною особою, в
період з 21 березня 2007 року по 23 вересня
2008 року допустила нестачу грошових
коштів на загальну суму 13426 гривень 89
коп., чим вчинила злочин, передбачений
ч. 1 ст.191 КК України.

Постановою Богуславського районного
суду Київської області від 08 серпня 2012
року, яка набрала чинності 03 жовтня 2012
року, ОСОБА_6 було звільнено від
кримінальної відповідальності за
вчинення злочину, передбаченого ст. 191
ч. 1 КК України, на підставі п. «в» ст.1
Закону України «Про амністію у 2011 році»
від 08.07.2011 року та ст. 6-1 КПК України 1960
року.(а.с.3,4)

Із мотивувальної частини вказаної
постанови вбачається, що ОСОБА_6
обвинувачувалась органом досудового
слідства в тому, що вона працюючи
продавцем в магазині «Росичі», який
розташований у селі Іванівка
Богуславського району Київської
області та будучи
матеріально-відповідальною особою
допустила нестачу в розмірі 13 426
гривень 89 коп., тобто вчинила розтрату
чужого майна, яке було ввірене особі і
перебувало у її віданні.

Наведене підтверджується письмовими
матеріалами справи, а саме: трудовим
договором, актом передачі по магазину
від 08 жовтня 2007 року, актом ревізії від
23 вересня 2008 року, висновком
експертизи, проведеної в рамках
кримінальної справи від 07 жовтня 2011
року, відповідно до висновків якої
нестача грошових коштів у розмірі 13 426,89
грн. утворилася в період з 08 жовтня 2007
року по 23 вересня 2008 року. (а.с.5- 12).

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
строк передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП
України для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди позивачем не
пропущений, оскільки ОСОБА_6 було
звільнено від кримінальної
відповідальності внаслідок акту
амністії постановою Богуславського
районного суду Київської області від 08
серпня 2012 року про закриття
кримінальної справи. Крім того,
відповідачка ОСОБА_6 була звільнена від
кримінальної відповідальності з
нереабілітуючих підстав, погодилась на
застосування амністії щодо неї та не
скористалась правом на судовий
розгляд, щоб бути виправданою у
вчиненні злочину, передбаченого ст. 191
ч. 1 КК України, а постановою
Богуславського районного суду
Київської області від 08 серпня 2012 року
про закриття кримінальної справи щодо
ОСОБА_6 на підставі акту амністії, суд
залишив цивільний позов ОСОБА_5 без
розгляду, чим надав можливість
позивачу звернутись до суду в порядку
цивільного судочинства, і відповідно
до ст. 134 КЗпП України відповідачка
повинна відшкодувати заподіяну нею
шкоду.

Відмовляючи в задоводенні позовних
вимог щодо стягнення на користь
позивача понесених ним 2000 гривень
витрат на оплату правової допомоги
адвоката, суд першої інстанції вважав
їх необгрунтованими, оскільки позивач
помилково посилається на положення ст.
93 КПК України в редакції 1960 року та на
ст.ст. 22,1166 ЦК України, Крім того
зазначав, що відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 93
КПК України в редакції 1960 року судові
витрати покладаються на засуджених, а в
разі звільнення від покарання суд має
право покласти на підсудного судові
витрати. Вказана норма кримінально -
процесуального закону не передбачає
можливості стягнення судових витрат в
разі звільнення особи від кримінальної
відповідальності, а тому суд при
винесенні постанови щодо ОСОБА_6 08
серпня 2012 року правомірно не вирішив
питання про судові витрати.

Висновки суду першої інстанції
викладені в рішенні, відповідають
вимогам закону та обставинам справи, а
тому судова колегія з ними
погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

23 вересня 2008 року було проведено
перевірку магазину «Росичі», виявлено
нестачу грошових коштів, про що
складено акт ревізії.

Уперше позивач звернувся до суду із
позовом до відповідача про стягнення
шкоди, заподіяної злочином, у 2009 році.
Даний позов ухвалою Богуславського
районного суду від 08 вересня 2009 року
було залишено без розгляду, що
підтверджується копією судового
рішення /а. с. 33/.

Отже вказані обставини свідчать про
першочергове звернення позивача із
позовом у 2009 року, тобто у межах строку,
передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

В подальшому позивачем було подано
цивільний позов у кримінальній справі,
однак ОСОБА_6 було звільнено від
кримінальної відповідальності за
вчинення злочину, передбаченого ст. 191
ч. 1 КК України, на підставі п. «в» ст.1
Закону України «Про амністію у 2011 році»
від 08.07.2011 року та ст. 6-1 КПК України 1960
року лише постановою Богуславського
районного суду Київської області від 08
серпня 2012 року, яка набрала чинності 03
жовтня 2012 року(а.с.3,4), а цивільний позов
залишено без розгляду.

Потім, у цивільному порядку, позивач у
жовтні 2012 року знову звернувся до суду
з позовом до відповідачки про
стягнення шкоди, тобто після розгляду
кримінальної справи та залишення його
цивільного позову без розгляду.
Оскільки цей позов було пред'явлено з
підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України,
а не на підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 134
КЗпП України, у його задоволенні судом
було відмовлено.

Однак, зазначені вище позови
переривали перебіг строку позовної
давності згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України,
яка вказує на те, що позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач.

Відповідно до ст. 9 ЦК України положення
цього Кодексу застосовуються до
врегулювання, зокрема, трудових
відносин.

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції, що позивачем не було
пропущено строк позовної давності є
цілком обгрунтованими.

Крім того, цілком обгрунтованим є
висновок суду першої інстанції про те,
що оскільки на відповідача було
покладено повну матеріальну
відповідальність відповідно до закону,
тому вона повинна відшкодувати
позивачу шкоду у розмірі 13 426 гривень 89
коп.

Як визначено пунктом 3 частини 1 статті
134 КЗпП України, відповідно до
законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, зокрема, у випадку, коли
шкоду завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку.

Так, працівник несе повну матеріальну
відповідальність не тільки у випадках,
коли щодо нього винесений
обвинувальний вирок, але і тоді, коли
наявність складу злочину в його діях
установлено слідчими органами
(притягнення до кримінальної
відповідальності з наступним
припиненням провадження у справі за
нереабілітуючою підставою, яка не
виключає кримінальну
відповідальність).

Пленум Верховного Суду України у п.9
постанови "Про судову практику у
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками" №14 від 29
грудня 1992 року зі змінами роз'яснив, що
матеріальна відповідальність у
повному розмірі шкоди покладається і в
тих випадках, коли шкода заподіяна
діями працівника, що мають ознаки
діянь, переслідуваних у кримінальному
порядку, але він був звільнений від
кримінальної відповідальності у
зв'язку зі спливом строку давності для
притягнення до кримінальної
відповідальності, або з інших підстав,
передбачених законом (пункти 3, 4, 8
статті 6, 7, 71, 72, 8, 9, 10 КПК України).

А отже, доводи апеляційної скарги, що
позивачем не було надано доказів, які б
свідчили про доведеність вини
відповідача у скоєні злочину та
спричинені матеріальної шкоди та, що
постанова про закриття кримінальної
справи не встановлює вину відповідача
у скоєнні інкримінованого їй злочину, а
лише вказує на те, що вона
обвинувачувалася в їх вчиненні не
заслуговують на увагу і є
неспроможними.

Інших вагомих, достовірних та
достатніх доводів, які б містили
інформацію щодо предмета доказування і
спростовували висновки суду першої
інстанції та впливали на законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, апеляційна скарга ОСОБА_6 не
містить.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги позивача в частині відмови йому
в задоволенні позовних вимог про
стягнення витрат на правову допомогу
адвоката у розмірі 2000 грн., які він
поніс в ході розслідування
кримінальної справи, то вони колегією
суддів не можуть бути взяті до уваги,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 91 КПК України до
судових витрат відносяться: суми, що
видані і мають бути видані свідкам,
потерпілим, експертам, спеціалістам,
перекладачам і понятим; суми, витрачені
на зберігання, пересилання і
дослідження речових доказів; інші
витрати, що їх зробили органи дізнання,
досудового слідства і суди при
провадженні у справі.

Отже витрати на правову допомогу не є
судовими витратами у кримінальній
справі, які відповідно до ст. 93 КПК
України можуть стягуватися.

Крім того, посилання позивача на ст.22 ЦК
України та ст. 1166 ЦК України у даній
справі є помилковими, оскільки витрати
на правову допомогу не є збитками які
настали в результаті порушення його
цивільного права, а ст. 1166 ЦК України
взагалі стосується деліктних
правовідносин, якими стягнення витрат
на правову допомогу адвоката не є.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, вірно
послався на закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про задоволення позову
частков і ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому апеляційні
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів Апеляційного суду
Київської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Богуславського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
С.М.Верланов

Є.М.Суханова