АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 4107 /2014
інстанції - Ключник А.С.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника позивача ПетрушкоЯ.Р.

представників відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_7,
треті особи: Святошинський районний
відділ Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві,
Святошинська районна в м. Києві
державна адміністрація Служба у
справах дітей про зняття з
реєстраційного обліку та виселення з
житлового приміщення, на яке звернуто
стягнення;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє
в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6

на рішення Святошинського районного
суду м.Києва від 23 січня2014 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду м.Києва від 23.01.2014 року позов ПАТ
«ПроКредит Банк» задоволено
частково.Виселино ОСОБА_3, ОСОБА_7 та
неповнолітнього ОСОБА_6 з квартири
АДРЕСА_1. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3,
яка діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
користь ПАТ «ПроКредит Банк» судові
витрати у справі у вигляді судового
збору у сумі 114,70 грн. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3, діючи в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду, в частині
задоволення позовної вимоги про
виселення скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
даної позовної вимоги, в решті рішення
суду залишити без змін. Посилається на
незаконність ухваленого рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції при ухваленні рішення не
було застосовано норми законодавства,
які підлягали застосуванню, а саме
норми Сімейного кодексу України, а ні
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей», Закону України
«Про охорону дитинства», було
проігноровано відповідь Служби у
справах дітей Святошинської РДА в
м.Києві №92-1604 від 03.06.2013 року, яка
категорично заперечує проти
реалізації майна, яке належить
боржнику та просить не допустити
порушення житлових прав
неповнолітньої дитини. Помилковим, на
думку апелянта, є посилання суду як на
підставу виселення неповнолітньої
дитини - незаконність її реєстрації за
місцем проживання, оскільки її було
вчинено вже під час існування
укладеного Іпотечного договору. Разом
з тим, у правовій вимозі Банку про
зняття з реєстрації позивачу було
відмовлено, як вбачається з рішення
суду.

В суді апеляційної інстанції
представники ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
підтримали апеляційну скаргу в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Представник позивача
Петрушко Я.Р. заперечувала проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Відповідачі, представники
третіх осіб: Святошинського районного
відділу Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, Святошинської РДА в м. Києві
Служба у справах дітей в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином. Від Служби у справах
дітей Святошинської РДА в м. Києві
надійшов лист в якому Служба просить
суд про розгляд справи за відсутності
представника, у зв'язку з виробничою
необхідністю, а також ухвалити рішення
в інтересах та на користь дитини.

Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
23.03.2005 року між AT «ПроКредит Банк» та
ОСОБА_3 було укладено рамкову угоду №2288
відповідно до якої кредитор на
положеннях та умовах цієї угоди та
договорів про надання траншу відкриває
позичальнику кредитну лінію терміном
на 72 місяці з лімітом кредитування 30 000
доларів США.

23.03.2005 року в якості забезпечення
виконання зобов'язань за рамковою
угодою та укладеними в її межах
договорів про надання траншу, між AT
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки №2288-ІД 01,
відповідно до умов якого іпотекодавець
передає, а іпотекодержатель приймає в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру за номером АДРЕСА_1

В ході примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса від 07.06.2011
року, яким було запропоновано звернути
стягнення заборгованості за договором
у розмірі 285727,91 грн., яка виникла за
період з 20.12.2007 року по 22.12.2010 року (з
яких 79635, 00 грн. сума нарахованих
штрафних санкцій за несвоєчасне
повернення кредиту за період з 20.12.2009
року по 22.12.2010 рік) на іпотечну квартиру,
державним виконавцем було описано та
арештовано цю квартиру та направлено
запит до ЄРРЦ Філії №809 про надання на
вимогу державного виконавця довідки
Форми №3 про осіб зареєстрованих в
квартирі, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно довідки форми №3 від 05.04.2013 року
в квартирі, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 проживають і зареєстровані
ОСОБА_3, зареєстрована в квартирі з
07.05.1998 року та ОСОБА_7, зареєстрований в
квартирі з 28.11.1998 року та неповнолітній
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з
07.07.2005 року, тоді як договір іпотеки
укладений 23.03.2005 року (а.с. 23).

Банком на виконання договору іпотеки
було направлено вимогу відповідачам
про добровільне виселення та зняття з
реєстраційного обліку, які 07.09.2013 року
були отримані відповідачами, однак в
добровільному порядку вимоги не
виконуються (а.с. 15- 18).

Відповідно до абз. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку», звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя або
нового власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 ЖК Української PCP,
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

На підставі викладеного колегія судів
дійшла висновку про те, що позовні
вимоги в частині виселення
відповідачів з квартири, яка є
предметом іпотеки задоволено
обгрунтовано, оскільки відповідачі в
добровільному порядку звільнити житло
відмовляються.

Зазначений виконавчий напис не визнано
недійсним та не визнано таким, що не
підлягає виконанню.

Згідно доводів апеляційної скарги про
те, що при укладені договору іпотеки
були порушення права неповнолітньої
дитини, яка, на момент укладення
договору, мала право користування
предметом іпотеки, а нотаріусом
відповідно не отримано дозвіл Ради
опіки і піклування на передачу майна в
заставу.

Так, згідно п. 3.13. Договору іпотеки №
2288-ІД 01 від 23.03.2005р. - іпотекодавець
гарантує, що квартира, яка є предметом
Договору, на дату укладення даного
Договору нікому не продана, не
подарована, не відчужена іншим
способом, не заставлена (в тому числі в
податковій заставі не знаходиться), в
спорі і під забороною не (арештом) не
перебуває, прав щодо неї третіх осіб (за
договором найму (оренди), шлюбним
контрактом тощо) як в межах України, так
і за межами України немає.

Станом на дату укладення договору
іпотеки, за яким дана квартира була
передано в іпотеку Банку, було знято
копію паспорта ОСОБА_3, який відповідно
жодних відміток про наявність в неї
неповнолітніх дітей не містив.

Згідно довідки форми № 3 з ЖЕО № 809 від
11.03.2005р., як була отримана для укладення
договору іпотеки, у квартирі відсутні
прописані неповнолітні діти, які мають
право користування житловим
приміщення - квартирою, що була
передана в іпотеку Банку.

Таким чином, Банк не знав і не міг знати
про наявність у відповідача
неповнолітньої дитини, а тому не вбачав
за потрібне отримувати дозвіл Ради
опіки та піклування. Все вище зазначене
свідчить про умисне приховування
іпотекодавцем фактунаявності в неї
неповнолітньої дитини, а факт
здійснення реєстрації місця
проживання дитини після укладення
договору іпотеки, свідчить про намір
умисно ускладнити звернення стягнення
на предмет іпотеки наявністю там
прописаної неповнолітньої дитини.

Судом першої інстанції перевірялась
наявність у неповнолітньої дитини
права користування квартирою на момент
укладення договору іпотеки і такого
права у дитини не було. В даному
випадку, Банк та нотаріус при вчиненні
нотаріальної дії дотримався всіх вимог
законодавства, щодо встановлення прав
третіх осіб, в тому числі
неповнолітньої дитини, на користування
квартирою, а тому немає підстав
вважати, що права неповнолітньої особи
в даному випадку порушені.

Щодо доводів апелянта про відсутність
підстав для виселення, оскільки судом
відмовлено банку у задоволенні вимоги
про зняття відповідачів з
реєстраційного обліку.

Дійсно, однією з позовних вимог Банку
було зняття з реєстраційного обліку
осіб, які проживають у предметі
іпотеки. Судом в даній частині позову
відмолено, оскільки зняття з
реєстраційного обліку здійснюється на
підставі рішення про виселення, що
встановлено наступними нормами:

Згідно з п. 3.1. Порядку реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів -
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі заяви
про зняття особи з реєстрації місця
проживання, яка подається особою або її
законним представником, інших
документів, які свідчать про
припинення підстав на право
користування житловим приміщенням.

Відповідно до підпункту 2 п. 3.1 даного
Порядку - зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі: судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

У відповідності до ст.11 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні», де
вказано, реєстрація місця проживання
та місця перебування осіб здійснюється
органом реєстрації. Центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
реєстрації фізичних осіб, затверджує
відповідно до закону порядок
реєстрації місця проживання та місця
перебування осіб в Україні, зразки
документів, необхідних для реєстрації
зняття з реєстрації місця проживання
та місця перебування.

Таким чином, суд правомірно відмовив в
цій позовній вимозі та належним чином
обґрунтував дану відмову. Зазначена
обставина не свідчить про незаконність
ухваленого рішення суду, в частині
виселення відповідачів та їх
неповнолітньої дитини з квартири, на
яку звернуто стягнення на підстави
виконавчого напису нотаріуса.

Враховуючи відсутність порушення прав
неповнолітньої дитини, у зв'язку з
відсутністю у неї права користування
квартирою на момент укладення договору
іпотеки, наявність заборгованості у
великому розмірі та перебування
квартири в іпотеці Банку, в якості
забезпечення зобов'язань, звертаючи
увагу на проведений банком спектр дій,
щодо добровільного погашення
заборгованості, відсутність інших
можливостей погасити існуючу
заборгованість, порушення права Банку
на погашення заборгованості,
маніпуляцію правами неповнолітньої
дитини для уникнення відповідальності
та виконання зобов'язань, судом
правомірно було задоволено позов банку
в частині виселення.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 23 січня2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: