Номер провадження: 22-ц/785/2942/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф., Драгомерецького
М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
20 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_4
про визнання права власності в порядку
спадкування за законом і виселення,

встановила:

До Київського районного суду звернувся
ОСОБА_2 з вимогами до Одеської міської
ради про визнання в порядку
спадкування права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними
та господарчими будівлями і спорудами.
До початку розгляду справи по суті
позивач неодноразово уточнював позов,
і остаточно, згідно позовних вимог, які
надійшли до суду 05.11.2012 року просив
визнати за ним право власності в
порядку спадкування за законом після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на 6/25
частин домоволодіння АДРЕСА_1, з
надвірними та господарчими будівлями і
спорудами та виселення ОСОБА_4 з цих 6/25
частин домоволодіння АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав у повному обсязі, та
наполягав на тому, що після смерті його
матері ОСОБА_5 залишилась спадщина у
вигляді 6/25 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, з надвірними та господарчими
будівлями і спорудами. Позивач вважає,
що його донька ОСОБА_4 незаконно, без
правових підстав, займає вищевказану
частину будинку, так як у заповіті від 21
березня 2000 року від імені ОСОБА_5
зазначена адреса її мешкання: АДРЕСА_1,
а у свідоцтві на право на спадщину за
заповітом від 17 квітня 2001 року вказано
спадкове майно ОСОБА_5 яке перейшло
ОСОБА_4 за заповітом: 6/25 частин
будинковолодіння, що знаходиться в
АДРЕСА_1». Таким чином, а ні заповіт, а ні
свідоцтво про право власності не є
підставою для ОСОБА_4 зайняти 6/25 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, яке і належало
його покійної матері, є спадковим
майном та яке належить йому в порядку
спадкування за законом, відповідно до
ст. 1261 ЦК України.

Відповідачі до судового засідання не
з'явились.

Раніше, при розгляді вказаної справи,
ОСОБА_4 надавала заперечення проти
задоволення позову, звертаючи увагу на
те, що існують численні рішення різних
судів, якими було відмовлено у вимогах
ОСОБА_2 відносно визнання недійсними
заповіту та свідоцтва на право на
спадщину.

Представник відповідача Одеської
міської ради заперечувала проти
задоволення позову, вважаючи, що справу
необхідно провадженням закрити, у
зв'язку з тим, що рішеннями різних судів
всі спірні правовідносини стосовно
спадкового майна померлої ОСОБА_5 були
вирішені.

Рішенням суду у задоволенні
позову було відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу в якій
просить його скасувати, та постановити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а/с 74),
відкрилась спадщина, яка складалась в
тому числі, і з 6/25 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, з надвірними та господарчими
будівлями і спорудами. Згідно
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 17.04.2001 року (а/с 100)
спадкоємцем ОСОБА_5 визнана онучка
ОСОБА_4 відповідно до заповіту від
21.03.2000 року (а/с 86).

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 30.12.2004 року по справі №2-536/04
ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні
позову до ОСОБА_4 про визнання
недійсним заповіту від 21.03.2000 року та
свідоцтва про право на спадщину від
17.04.2001 року (а/с 118). Рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2005
року по справі №2-914/05 було відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_7 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
самовільно збудований будинок, який
знаходиться на земельній ділянці у
АДРЕСА_1 за місцем колишнього
проживання померлої ОСОБА_5, і який не
увійшов до спадкової маси (а/с 150). У
зазначеному рішенні, залишеному без
змін ухвалою колегії суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Одеської області від
22 лютого 2006 року (а/с152), встановлено, що
предметом спору є один і той же будинок
якій у позовній заяві під АДРЕСА_1, а в
свідоцтві на спадщину під АДРЕСА_1,
власником 6/25 часток якого є ОСОБА_4 на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом. Ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 24 липня 2006
року по справі №2-867/06 була визнана
мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_8
відмовляється на користь ОСОБА_4 від
своєї обов'язкової частини спадщини
померлої ОСОБА_5 (а/с 121). Ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
01 жовтня 2010 року по справі №2-6846/10 було
закрите провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на 6/25 частин
будинковолодіння АДРЕСА_1, у порядку
спадкування за законом (а/с 157). В ухвалі
суду, залишеної без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
15 лютого 2011 року (а/с 184), встановлено, що
зазначене спадкове майно було
предметом численних спорів між
сторонами, з означенням будинку під
різними номерами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_1,
АДРЕСА_1, однак це є одним і тим же
предметом спору у вигляді 6/25 частин
домоволодіння що є спадковим майном
після смерті ОСОБА_5

Зазначеними рішеннями встановлено, що
домоволодіння по АДРЕСА_1, яке у різних
документах визначено під АДРЕСА_1,
АДРЕСА_1, АДРЕСА_1, є одним і тим же
домоволодінням, 6/25 частин якого на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом належить ОСОБА_4

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Крім того, численні звернення ОСОБА_2 з
позовними вимогами про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину від 17.04.2001 року, дійсно
свідчать про те, що сам позивач
усвідомлює, що домоволодіння яке
зазначено у свідоцтві під АДРЕСА_1, є
тим самим, що відноситься до спадщини
яка відкрилась після смерті ОСОБА_5

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.
1223 ЦК України право на спадкування
мають особи, визначені у заповіті. У
разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття за
заповітом, а також не охоплення
заповітом усієї спадщини право на
спадкування за законом одержують
особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК
України ( в тому числі відповідно до
вимог ст.1261 ЦК України діти
спадкодавця). Частина перша статті
тисяча двісті тридцять п'ять
цивільного кодексу України проголошує,
що заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

В даному випадку судом правильно було
встановлено, що заповіт від 21.03.2000 року,
згідно якого спадкоємцем 6/25 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Одеси є
ОСОБА_4 є дійсним. Його законність
підтверджена численними рішеннями
різних судів. Спадкоємець за заповітом
прийняла спадщину, тому правових
підстав визнання ОСОБА_2 як спадкоємцем
за законом не існує.

Стосовно вимог позивача про виселення
ОСОБА_4 з 6/25 частин домоволодіння
АДРЕСА_1. дійсно не обґрунтовані та не
доведені у судовому засіданні. Так,
згідно відповіді Комунального
підприємства «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» від
19.03.2012 року віх.№337500.75.12 станом на 19.03.2012
року за ОСОБА_4 зареєстровані 6/25 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, які раніше були
зареєстровані за ОСОБА_5 під АДРЕСА_1
(а/с 181). Відомостей стосовно підстав
зміни поштової реєстрації об'єкта
нерухомості у КП «ОМБТІ та РОН» не має.

Таким чином ОСОБА_4, як власниця 6/25
частин домоволодіння АДРЕСА_1, дійсно
на законних підставах займає частку у
домоволодінні, яка була отримана як
спадкове майно після смерті ОСОБА_5, і
правових підстав виселення власниці з
належної їй власності не існує.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити,
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 20 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан