Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1529/14 Головуючий у
1-й інстанції Курбатова О.М.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
заочне рішення Хортицького районного
суду м. Запоріжжя від 18 червня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Запорізька міська рада про визнання
договорів купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Запорізька
міська рада про визнання договорів
купівлі-продажу недійсним, який
уточнював під час розгляду справи.

В обґрунтування позову зазначав, що
квартира АДРЕСА_1 була видана 21.12.1979
року на підставі ордеру бабусі його
матері ОСОБА_7 на сім'ю з чотирьох
чоловік. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився він -
ОСОБА_4 і був зареєстрований в цій
квартирі та проживав в ній разом з
мамою, яка загинула в ДТП ІНФОРМАЦІЯ_2

Розпорядженням голови Хортицької
районної адміністрації № 378 від 08.02.2000
р. над ним ОСОБА_4, встановлена опіка,
опікуном призначена ОСОБА_8 та цим же
розпорядженням за ним було закріплено
частину житлового приміщення по
АДРЕСА_1, про що було відомо його
дядькові ОСОБА_5, а також КП «ВРЕЖО № 8».

ОСОБА_5 знав, що йому 17.01.2011 р.
виповнилося вісімнадцять років і він
мав перейти мешкати постійно в спірну
квартиру, але ОСОБА_5 подав до
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя позовну заяву про визнання
його таким, що втратив право
користування жилим приміщенням.
Рішенням Хортицького районного суду
від 28.11.2011 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 11.01.2012 року, в задоволенні
позову відмовлено.

ОСОБА_5 23.05.2011 р. ввів в оману районну
адміністрацію по Хортицькому району
та приватизував на своє ім'я квартиру
АДРЕСА_1 на підставі Розпорядження
голови районної адміністрації по
Хортицькому району № 130 від 23.05.2011 p., а
потім продав спірну квартиру ОСОБА_6
16.06.2011 p., договір посвідчено приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
реєстраційний номер 1204. ОСОБА_6 в свою
чергу , 02.09.2011 р. перепродав вказану
квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 23.08.2012 р. приватизація
квартири АДРЕСА_1 визнана недійсною.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 16.06.2011 p.,
який посвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстраційний номер 1204.

Заочним рішенням Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 18
червня 2013 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 16.06.2011 p.,
який посвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстраційний номер 1204.

В апеляційній скарзі треті особи
ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначають, що висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, тому просять його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним положенням
закону.

Як вбачається із матерів справи,
що на підставі ордеру № 7443 від 21.12.1979
року ОСОБА_7 була надана у користування
квартира АДРЕСА_1 на сім'ю з чотирьох
чоловік : її, чоловіка ОСОБА_11, та дітей
ОСОБА_5 та ОСОБА_12 (а.с.9) ІНФОРМАЦІЯ_1 у
ОСОБА_12 народився син ОСОБА_4, який був
зареєстрований в цій квартирі та
проживав в ній разом з мамою, яка
загинула в ДТП ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розпорядженням голови Хортицької
районної адміністрації № 378 від 08.02.2000
року над ОСОБА_4, була встановлена
опіка, опікуном призначена ОСОБА_8 та
цим же розпорядженням за ним було
закріплено частину житлового
приміщення по АДРЕСА_1, про що було
відомо його дядькові ОСОБА_5, а також КП
«ВРЕЖО № 8».

ОСОБА_5 подав до Хортицького районного
суду м. Запоріжжя позовну заяву про
визнання його таким, що втратив право
користування жилим приміщенням.
Рішенням Хортицького районного суду
від 28.11.2011 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 11.01.2012 року, в задоволенні
позову бцло відмовлено.

23.05.2011 року ОСОБА_5 на підставі
Розпорядження голови районної
адміністрації по Хортицькому району №
130 від 23.05.2011 pоку приватизував на своє
ім'я квартиру АДРЕСА_1, а потім за
нотаріально посвідченим договором
продав квартиру ОСОБА_6

02.09.2011 року ОСОБА_6 в свою чергу ,
перепродав вказану квартиру ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 23.08.2012 року приватизація
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 визнана
недійсною.

Задовольняючі позовні вимоги про
визнання недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 16.06.2011
pоку суд першої інстанції послався на
ст. 228, 388 ЦК України і вважав, що ОСОБА_5
ввів в оману районну адміністрацію по
Хортицькому району при приватизації
квартири, а тому подальше його
відчуження порушувало конституційні
права ОСОБА_4 .

Проте суд не визначився з характером
правовідносин та їх правовим
регулюванням.

Згідно з частинами 2, 3 статті 215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, нікчемний правочин
є недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом. Оспорюваний правочин
може бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

За роз'ясненнями до п.18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" такими
є правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
тощо. Наслідки вчинення правочину,
що порушує публічний порядок,
визначаються загальними правилами.

Відповідно до статті 330 ЦК
України, якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до статті 388
цього Кодексу майно не може бути
витребуване в нього.

Пунктом 3 ч.1 388 ЦК України
передбачено, що у разі придбання майна
за відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України
добросовісне придбання можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

За роз'ясненнями до п.10 Пленуму
Верховного Суду України у п. 10
постанови № 9 від 6 листопада 2009 року
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину. Норма частини першої
статті 216 ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

За правилами ч.5 ст. 12 ЦК
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК
України та ст. 20 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів та здійснює свій захист на
власний розсуд.

Цивільне судочинство відповідно до
ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач обрав спосіб захисту на свій
розсуд у вигляді визнання правочину
недійсним, проте вимог про
витребування майна (віднікаційний
позов) із чужого володіння не заявляв.

Отже, колегія судів погоджується із
доводами апеляційної скарги, що
позивачем обрано не вірний спосіб
захисту в якості визнання договору
недійсним , при тому, що захист прав
особи, яка вважає себе власником , або
має речові (ст. 396 ЦК України) права
майна можливий шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст. 388, 396 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Оскільки оскаржуване судове
рішення не відповідає вимогам ст. ст. 213,
214 ЦПК України, судом порушено вимоги
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які визначають,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а судове рішення
як таке , що не відповідає нормам
матеріального права скасуванню з
ухваленням нового рішення - про відмову
у задоволенні позовних вимог

Керуючись ст. ст. 303,307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити.

Заочне рішення Хортицького районного
суду м. Запоріжжя від 18 червня 2013 року
у цій справі скасувати. Ухвалити нове
рішення.

В задоволені позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь на ОСОБА_2
та ОСОБА_3 понесені судові витрати при
подачі апеляційної скарги у сумі 121
гривня 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: