суд Київської області
Справа № 376/60/14-ц
Провадження № 2/376/30/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"20" лютого 2014 р. Сквирський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Клочко В.М.

при секретарі судових засідань -
Галюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сквира Київської області
справу за позовом Сквирського
районного споживчого товариства до
ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить стягнути з ОСОБА_2
майнову шкоду в сумі 31 992 грн. 41 коп. та
судові витрати посилаючись на те, що з
03.05.2012 року ОСОБА_2 була захована на
посаду продавця магазину № 25, який
розташований у с. Кам'яна Гребля
Сквирського району Київської області і
який належить позивачу.

06.12.2012 року ревізійною комісією була
проведена ревізія в магазині за № 25 у
с. Кам'яна Гребля Сквирського
району на підставі розпорядження
голови правління Сквирського
районного споживчого товариства ( далі
по тексту - Сквирське РСТ) під час, якого
було виявлено нестачу
товарно-матеріальних цінностей на
загальну суму 36 507 грн. 08 коп.

06.12.2012 року ОСОБА_2 було звільнено з
посади продавця магазину у зв'язку із
втратою довіри.

В період часу з 06.12.2012 року по 01.11.2013 року
в касу Сквирського РСТ
ОСОБА_2 було внесено грошові кошти в
сумі 6 002 грн. 89 коп. в рахунок
відшкодування шкоди.

В подальшому ОСОБА_2 на неодноразові
листи претензії про відшкодування
матеріальної шкоди не реагувала, що в
свою чергу змусило Сквирське РСТ
звернутись до суду.

У судовому засіданні представник
Сквирського РСТ, позовні вимоги
підтримав в повному обсязі,
посилаючись на наведені вище обставини
та просив ухвалити рішення по суті
позовних, також наполягав не
застосовувати строки позовної
давності, у зв'язку з тим, що відповідач
по 01.11.2013 року сплачувала грошові кошти.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала в повному

обсязі
посилаючись на те, що нестача
товарно-матеріальних цінностей на суму
6 тисяч грн., виникла з її вини і які вона
сплатила товариству, а нестачу
товарно-матеріальних цінностей на суму
31 992 грн. 41 коп. пояснити не може,
оскільки будь - яких дій які б могли
спричинити матеріальну шкоду не
вчиняла.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що
03.05.2012 року ОСОБА_2 була захована на
посаду продавця магазину № 25, який
розташований у с. Кам'яна Гребля
Сквирського району Київської області і
який належить позивачу.

Відповідно до договору укладеного між
Сквирське РСТ та ОСОБА_2, остання несла
повну матеріальну відповідальність.

Згідно документальної ревізії,
проведеної за період часу з 04.09.2012 року
по 06.12.2012 року у магазині за № 25, який
розташований в с. Кам'яна Гребля
Сквирського району було виявлено
нестачу товарно-матеріальних
цінностей на суму 36 507 грн. 08 коп..

06.12.2012 року ОСОБА_2 було звільнено з
посади продавця магазину у зв'язку із
втратою довіри.

За період часу з 06.12.2012 року по 01.11.2013
року в касу Сквирського РСТ
ОСОБА_2 було внесено грошові кошти в
сумі 6 002 грн. 89 коп. в рахунок
відшкодування шкоди.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" роз'яснив, що під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що
зумовлює перевірку умов можливості
настання матеріальної
відповідальності працівника. За
наявності шкоди для настання
матеріальної відповідальності
необхідні ще три умови: протиправна
поведінка працівника, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
працівника і результатом у вигляді
шкоди, що настала, і вина працівника.

Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно
до законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 1351 цього Кодексу укладено письмовий
договір про взяття на себе працівником
повної матеріальної відповідальності
за незабезпечення цілості майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у
нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні
трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи,
організації всіх форм власності,
винний у несвоєчасній виплаті
заробітної плати понад один місяць, що
призвело до виплати компенсацій за
порушення строків її виплати, і за
умови, що Державний бюджет України та
місцеві бюджети, юридичні особи
державної форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

У відповідності до ст. 1351 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань Секретаріатом Всесоюзної
центральної ради професійних спілок
від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на
території України відповідно до
постанови Верховної Ради України
відповідно до Постанови Верховної Ради
України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII "Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР" передбачено перелік посад і
робіт, що заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на збереження, обробку,
продаж (відпуск), перевезення або
застосування в процесі виробництва.

Пленум Верховного Суду України у
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" зазначає, що суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 1351, 1353, 137 КЗпП України
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника (п. 1). Розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 1351 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди (п. 8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок
доказування наявності умов для
притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Так, в обґрунтування своєї позиції
позивачем надано в розпорядження суду
копію договору про повну матеріальну
відповідальність, укладеного 01.05.2012
року між Сквирське РСТ та відповідачем
ОСОБА_2, яка з 03.05.2012 року була прийнята
на посаду продавця магазину № 25 у с.
Кам'яна Гребля Сквирського району
Київської області.

З тексту даного договору вбачається, що
вказаний договір з метою забезпечення
збереження матеріальних цінностей, що
належать Сквирському РСТ, укладений
про те, що працівник, що займає посаду
продавця приймає на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення цілості всіх переданих
роботодавцем в установленому порядку
йому під звіт товарно-матеріальних
цінностей, коштів та основних засобів
згідно цього договору, а також за
незабезпечення цілості тих
товарно-матеріальних цінностей, коштів
та основних засобів, що будуть
передаватись йому під звіт
роботодавцем протягом усього строку
дії Договору

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2
ЦПК України сторони зобов'язані подати
свої докази чи повідомити про них суд
до або під час попереднього судового
засідання у справі. Суд лише сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши надані сторонами доказами
на обґрунтування та заперечення
позовних вимог докази на підтвердження
своєї позиції, оцінивши їх належність,
допустимість і достовірність, суд
дійшов до висновку про те, що обставини,
на які посилається позивач, знайшли
своє підтвердження в судовому
засіданні, є такими, що ґрунтуються на
вимогах закону, а тому підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" N 9 від
6 листопада 1992 року з наступними
змінами встановлені статтями 228, 233 КЗпП
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити пропущений строк.

Також, п. 20 зазначеної вище постанови
Пленуму Верховного Суду України від 29
грудня 1992 року днем виявлення шкоди
слід вважати день, коли власнику або
уповноваженому ним органу стало відомо
про наявність шкоди, заподіяної
працівником. Днем виявлення шкоди,
встановленої в результаті
інвентаризації матеріальних
цінностей, при ревізії або перевірці
фінансово-господарської діяльності
підприємства, установи, організації,
слід вважати день підписання
відповідного акта або висновку.

З матеріалів справи вбачається, що акт
про виявлення нестачі
товарно-матеріальних цінностей було
складено 06.12.2012 року та підписаний
сторонами тобто строк звернення до
суду закінчився 06.12.2013 року.

Однак, відповідно до ст. 9 ЦК України
положення цього Кодексу
застосовуються до трудових відносин,
якщо вони не врегульовані іншими
актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Частиною 3 ст. 264 ЦК визначено,
що після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 за період часу з
06.12.2012 року по 01.11.2013 року в касу
Сквирського РСТ внесла грошові кошти
в сумі 6 002 грн. 89 коп. в рахунок
відшкодування шкоди, що у судовому
засіданні підтвердила ОСОБА_2, а тому
суд, вважає, що позивач строк звернення
до суду з даними вимогами не пропустив.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача
сплачений судовий збір в розмірі 333 грн.
42 коп.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
130,132,134,1351 ,137,138 Кодексу законів про
працю України ст. ст. 9,264 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 10, 88, 208, 209, 212 - 215,
218, Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

вирішив:

Позов Сквирського районного
споживчого товариства до ОСОБА_2 про
стягнення майнової шкоди -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), на користь Сквирського
районного споживчого товариства 31 992
грн.41 коп. матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), на користь Сквирського
районного споживчого товариства 333
грн.42 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Сквирський районний суд Київської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. М. Клочко