АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2194/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Брага А. В. Доповідач - Глущенко
Н.Г.Категорія 41/44
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року м.
Дніпропетровськ

02 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Глущенко Н.Г.

суддів -
Осіяна О.М., Кіктенко Л.М.

при секретарі
- Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 14 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_7, про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
14.01.2014 року та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на те, що суд першої
інстанції, в порушення ч.2 ст. 31 ЦПК
України, не розглянув його позовну
заяву від 25.12.2013 року, якою він збільшив
та змінив позовні вимоги / а. с. 89-90 /.

Зазначеним рішенням суду від 14.01.2014
року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних
вимогах / а. с. 78-82 /.

Згідно ухвали суду від 14.01.2014 року, що
підтверджується журналом судового
засідання та технічним записом
судового засідання від 14.01.2014 року / а. с.
75 /, ОСОБА_2 відмовлено в прийнятті його
заяви від 25.12.2014 року про уточнення
(збільшення) позовних вимог / а. с. 60-61 /.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення змінити
в частині обґрунтування підстав
відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах,
з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є
власником ? частини квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
10.04.2002 року, а інша ? частина спірної
квартири належить третій особі ОСОБА_7 -
на підставі договору дарування від
10.04.2012 року / а. с. 8-9 /.

Згідно копії паспорту позивач ОСОБА_2
зареєстрований в спірній квартирі з
15.04.2002 року / а. с. 30-31 /.

Також, в спірній квартирі
зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 (з
28.07.1972 року); ОСОБА_4 (з 15.01.1996 року);
ОСОБА_5 (з 06.05.1986 року); ОСОБА_6 (з 29.05.2006
року) / а. с. 14-17 /.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 22.05.2003 року ОСОБА_2
відмовлено в його позовних вимогах до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення в квартиру
АДРЕСА_1 / а. с. 72-73 /.

Постановою Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська 01.09.2009 року
(адміністративна справа № 3-3588/09) ОСОБА_2
було визнано винним у скоєнні
адміністративного правопорушення
передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та
накладено на нього адміністративне
стягнення у вигляді адміністративного
штрафу у розмірі 85,00 гривень / а. с. 42 /.

Відповідно до вище вказаної постанови
судом було встановлено, що 21.09.2009 року о
17 годині ОСОБА_2, знаходячись по місцю
свого мешкання в АДРЕСА_2, вчинив
сімейну сварку з дружиною, лаявся та
погрожував фізичною розправою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 20.06.2011 року
визнано недійсним договір
купівлі-продажу половини квартири
АДРЕСА_1 (посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_9 і
зареєстрований в реєстрі за № 1798), що
укладений 10.04.2002 року між ОСОБА_5, яка
діяла від свого імені та імені
неповнолітнього ОСОБА_6, та ОСОБА_2.
Сторони за вказаним договором
купівлі-продажу повернуто в їх
первісний стан шляхом визнання за
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності на ?
частину зазначеної квартири за кожним.

Цим же рішення від 20.06.2011 року
відмовлено: ОСОБА_2 в його позовних
вимогах; ОСОБА_4 в його зустрічному
позові та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в їх
зустрічному позові / а. с. 43 - 45 /.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27.10.2011
року рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року було
скасовано частково. В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. В
порядку виділу частки із спільного
майна зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4
солідарно виплатити ОСОБА_2 316375,00 грн.
компенсації вартості половини
квартири АДРЕСА_1. Припинено право
власності ОСОБА_2 на половину квартири
АДРЕСА_1. Судом визнано, що ? частина
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2,
належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін / а. с. 62 - 64 /.

Відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25.11.2011 року ОСОБА_6 було
відмовлено у відкритті касаційного
провадження на рішення Апеляційного
суду Дніпропетровської області від
27.10.2011 року / а. с. 43 - 45 /.

Крім того, заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
22.05.2013 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визначення
порядку користування квартирою
АДРЕСА_1 - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15.10.2013
року апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилено, а заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
22.05.2013 року - залишено без змін / а. с. 8-9 /.

Позивач до суду першої інстанції не
з'явився. Жодних доказів в
підтвердження своїх позовних вимог,
щодо не проживання відповідачі в
спірній квартирі, суду не надав.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_2 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - задоволенню не
підлягають.

Між тим, відмовляючи ОСОБА_2 в його
позовних вимогах про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням суд першої
інстанції керувався ст. ст.
9,64,71,72,109,116,157,163 ЖК України, та виходив з
того, що ОСОБА_2 просив суд виселити
відповідачів з квартири без надання
іншого житла, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги непроживанням
відповідачів в спірній квартирі
посилаючись на ст. 109,157 ЖК України.

Однак, з таким обґрунтуванням підстав
відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах
погодитися не можна, оскільки вони не
відповідають обставинам справи та
діючому матеріальному і
процесуальному закону, а тому колегія
судів приходить до висновку щодо
необхідності зміни обґрунтування
підстав відмови ОСОБА_2 в його позовних
вимогах.

З матеріалів справи вбачається, що
правовідносини, які склалися між
сторонами, регулюються главою 6
«Користування жилими приміщеннями в
будинках (квартирах) приватного
житлового фонду» ЖК України та ст. 405 ЦК
України, оскільки спірна квартира
належить на праві власності фізичним
особам.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2,
останній (як власник частини спірної
квартири) ставить питання про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням з
виселенням відповідачів на підставі
ст. ст. 116,157 ЖК України в той час, як дані
норми права не передбачають підстав
для втрати права користування житловим
приміщенням, а обставин для виселення
відповідачів з підстав ст. 116 ЖК України
ні позовна заява, ні матеріали справи
не містять і не встановлені судом.

Належних та допустимих доказів в
підтвердження своїх позовних вимог
ОСОБА_2 суду не надав.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції про відмову ОСОБА_2 в його
позовних вимогах є правильним.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
на те, що рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню, оскільки суд
відмовив йому в прийомі, а отже не
розглянув його заяву від 25.12.2013 року про
збільшення позовних вимог, де
позивачем були заявлені позовні
вимоги «про звернення стягнення на всю
квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за
ним права власності на всю цю квартиру
для виконання рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від
27.10.2011 року» / а. с. 60-61 /, - не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки позивач не
позбавлений можливості у
встановленому законом порядку
звернутися до суду з даними позовними
вимогами в разі наявності відповідного
спору, а рішення суду від 14.01.2014 року не
чинить перешкод ОСОБА_2 для звернення
до суду з таким позовом.

Отже, доводи апеляційної скарги не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,309 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 14 січня 2014 року, в
частині обґрунтування відмови ОСОБА_2
в його позовних вимогах, - змінити, а в
іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: