Справа № 500/8758/13-ц
Провадження № 2/500/814/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області в
складі:

головуючого - судді Пащенко Т.П.

при секретарі - Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення процентів за договором
позики, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
процентів за договором позики у
розмірі 20 076,66 грн., мотивуючи тим, що
30.03.2013 року між позивачем та ОСОБА_2 був
укладений договір позики на суму 5 000
дол. США строком з 30.03.2013 року по 12.06.2013
року зі сплатою 8 % щомісяця (96 % річних)
по закінченню строку дії договору.
Відповідачка зобов'язалася повернути
грошові кошти не пізніше 12.06.2013 року,
про що була складена розписка, проте
свої зобов'язання відповідачка не
виконала, від їх виконання ухиляється.
У зв'язку з цим, 13.08.2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення на його користь суми
боргу у розмірі 47 884,50 грн. за період з
30.03.2013 року по 12.06.2013 року, з яких 39 965
грн. сума основного боргу та 7 883,50 грн.
проценти за договором. Також просив
стягнути судовий збір в сумі 486,85 грн. та
витрати на послуги адвоката в сумі 800
грн. Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 04.11.2013 року позов задоволено і
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
49171,35 грн. Виконавчою службою було
відкрито виконавче провадження на
підставі виконавчого листа по справі
№500/4262/13-ц, проте відповідачка
зобов'язання не виконала та продовжує
ухилятися від їх виконання, у зв'язку з
чим позивач просить стягнути з
відповідачки суму 8 процентів за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у розмірі 39965 грн. за
період з 13.06.2013 року по 20.12.2013 року що
складає 20 076,66 грн. Також позивач
просить стягнути на його користь
судовий збір 229,40 грн. та витрати на
правову допомогу у розмірі 800,00 грн.

28 січня 2014 року позивач змінив розмір
позовних вимог в частині стягнення з
відповідачки суми процентів по
договору позики та просив стягнути
проценти за період з 13.06.2013 року по
28.01.2014 року у розмірі 23 626,91 грн.,
зазначивши при цьому, що 23.12.2013 року
відповідачка сплатила на користь
позивача 5800 грн. Також просив стягнути
судовий збір 229,40 грн. та витрати на
правову допомогу у розмірі 800,00 грн.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, наполягав
на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала, та пояснила, що грошові кошти у
ОСОБА_1 в борг не брала. Отримувала
кошти від його дружини не складаючи при
цьому розписку та не домовляючись з нею
про проценти. Однак ОСОБА_1
повернувшись з відрядження примусив її
написати розписку про отримання
грошових коштів на його ім'я та
зазначити при цьому проценти. При
розгляді справи в суді 4.11.2013 року позов
визнала, оскільки розуміла, що грошові
кошти прийдеться в будь-якому випадку
повертати, однак не думала, що ОСОБА_1
буде повторно звертатися до суду з
позовом про стягнення з неї процентів.

Вислухавши представника позивача,
відповідачку, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 129 Конституції України, ст.
ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 цього ж
Кодексу доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (в т.ч. грошові
кошти в такій самій сумі) у строк та в
порядку, що встановлені договором.
Статтею 1047 ч.2 ЦК України передбачено,
що на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.
При цьому, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України,
яка регулює підтвердження виконання
зобов'язання, вбачається, що якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це в розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора.

В судовому засіданні встановлено, що
21.05.2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг
грошові кошти у сумі 5 000 дол. США, що
еквівалентно 40 500 грн. під 8 процентів
щомісяця, що підтверджується
розпискою, наданою відповідачкою,
згідно якої ОСОБА_2 зобов'язалася
сплатити суму процентів по закінченню
строку договору з 30.03.2013 року по 12.06.2013
року (а.с. 13).

Дані обставини також підтверджуються
рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 04.11. 2013 року,
яке набрало законної сили (а.с. 10), що
огляду на вимоги ч.3 ст. 61 ЦПК України не
доказується при розгляді даної справи.

В зв'язку з зазначеним суд не приймає до
уваги доводи відповідачки про те,
грошові кошти у ОСОБА_1 в борг не брала.
Отримувала кошти від його дружини не
складаючи при цьому розписку та не
домовляючись з нею про проценти. А
також що ОСОБА_1 повернувшись з
відрядження примусив її написати
розписку про отримання грошових коштів
на його ім'я та зазначити при цьому
проценти.

Зазначений договір відповідає вимогам
ст. 1047 ЦК України, оскільки укладений в
письмовій формі.

Як вбачається з розписки від 21.05.2013 року
відповідачка взяла у ОСОБА_1 у борг 5 000
дол. США, що еквівалентно 40 500 грн. під 8 %
процентів щомісяця та зобов'язалася
сплатити суму процентів по закінченню
строку договору з 30.03.2013 року по 12.06.2013
року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 04.11. 2013 року з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму
8 процентів у розмірі 986, 30 грн. за період
з 30.03.2013 року по 12.06.2013 року.

Відповідачкою сума боргу в повному
обсязі не повернута, сума процентів не
сплачена, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61
ЦПК України є обставиною, яка не
підлягає доказуванню.

23.12.2013 року відповідачка сплатила на
користь позивача 5800 грн., що
підтверджується платіжною квитанцією
(а.с. 29)

Відповідно до ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняються частково або
в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином. Згідно ст. 625
ЦК України божник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Як роз'яснено судам в п.18 постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України №5 від 30.03.2012 року проценти
визначені в договорі від простроченої
суми полягають в отриманні компенсації
(плати) від боржника за неправомірне
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Згідно розрахунку позивача 8 % від суми
боргу 39965 грн. за період прострочення з
13.06.2013 року по 23.12.2013 року (194 дні) складає
20392 грн.

23.12.2013 року відповідачка сплатила 5800
грн.

8 % від боргу, що залишився у розмірі 34165
грн. (39965 грн. - 5800 грн.) за період з 24.12.2013
року по 28.01.2014 року (36 днів) складає 3234,91
грн.

20392 грн. + 3234,91 грн. = 23626,91 грн. Суд
погоджується з даними розрахунками.

В зв'язку з зазначеним, суд вважає, що
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідачки на його користь 8
процентів від простроченої суми у
розмірі 23626,91 грн. є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги в частині стягнення
витрат на правову допомогу, пов'язаних
з розглядом справи, суд виходить з
положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК
України, відповідно до яких, до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи,
належать витрати на правову допомогу.
Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом. Стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог тощо.

Стаття 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» за №4191-VІ
від 20.12.2011 року передбачає, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не можуть перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

За таких обставин, аналіз наведених
вище норм цивільного законодавства дає
підстави для висновку про те, що з
відповідачки на корить позивача могли
бути стягнені витрати на правову
допомогу, яка надавалася у судовому
засіданні і за наявності належних та
допустимих доказів - під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням.

Як вбачається з матеріалів справи
20.12.2013 року між ОСОБА_1 (замовник) та
ОСОБА_3 (виконавець) був укладений
договір про надання правової допомоги
та представництво в суді, згідно якого
замовник доручає, а виконавець бере на
себе зобов'язання надавати замовнику
юридичну допомогу на умовах,
передбачених угодою (а.с. 18). Згідно
квитанції від 20.12.2013 року ОСОБА_1
сплатив на ім'я ОСОБА_3 витрати на
правову допомогу в сумі 800 грн. Однак
суд не погоджується з розміром витрат
на правову допомогу, оскільки
розрахунок проведено не вірно.

Згідно та ст.7 Закону України «Про
державний бюджет на 2014 рік» розмір
мінімальної заробітної плати з 01.01.2014
року - 1218 гривень, 40% від зазначеної суми
- 487,20 грн.

Вивченням матеріалів справи судом
встановлено, що представник позивача
приймав участь у судових засіданнях
28.01.2014 року (тривалість судового
засідання 7 хв.), 25.03.2014 року (тривалість
судового засідання 26 хв.)

Таким чином, витрати на правову
допомогу = х (40 % від заробітної плати) *
у (час судового засідання) / 60 хв.

Тобто, витрати на правову допомогу за
участь у судовому засіданні 28.01.2014 року
= 487,20 гривні * 7 хв. / 60 хв. = 56,84 грн.

Аналогічно розраховані витрати на
правову допомогу за участь у судовому
засіданні 25.03.2014 року = 487,20 *26/60 = 211,12 грн.

Отже, загальна сума судових витрат за
участь у судових засіданнях 28.01.2014 року
та 25.03.2014 року становить 56,84 грн. + 211,12
грн. = 267,96 грн.

З урахуванням викладеного, з
відповідачки на користь позивача мають
бути стягнуті витрати на правову
допомогу в сумі 267,96 грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею документально підтверджені судові
витрати.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
стягує з відповідачки на користь
позивача судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 84, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст. ст. 525, 526,
545, 625, 1046, 1047, 1048ЦК України, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
процентів за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серії НОМЕР_2 виданий Ізмаїльським МВ
УМВС України в Одеській області 07
липня 1997 року, ідентифікаційний код
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
паспорт серії НОМЕР_3, виданий
Ізмаїльським МВ УМВС України в
Одеській області 08 листопада 2000 року,
суму процентів за договором позики в
розмірі 23 626,91 (двадцять три тисячі
шістсот двадцять шість гривень
дев'яносто одна копійка) грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серії НОМЕР_2 виданий Ізмаїльським МВ
УМВС України в Одеській області 07
липня 1997 року, ідентифікаційний код
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
паспорт серії НОМЕР_3, виданий
Ізмаїльським МВ УМВС України в
Одеській області 08 листопада 2000 року,
судовий збір в розмірі 236,27 (двісті
тридцять шість гривень двадцять сім
копійок) грн. та витрати на правову
допомогу в розмірі 267,96 (двісті
шістдесят сім гривень дев'яносто шість
копійок) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Ізмаїльський міськрайонний суд
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
Т.П.Пащенко