Справа № 459/3551/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1789/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника відповідача ДП
«Львіввугілля» - Прийми Л.І.,
представника відповідача ВВДФССНВВПЗ
України у м.Червонограді - Дац Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Державного підприємства
«Львіввугілля» в особі Відокремленого
підрозділу «Монтажнопрохідницьке
управління» на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 26 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді,
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням, -

в с т а н о
в и л а:

рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_4 12000
грн. на відшкодування моральної шкоди у
зв'язку з професійним захворюванням. В
решті позовних вимог та в позові до
відділення дирекції Фонду Соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.Червонограді
Львівської області - відмовлено.
Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на
користь держави судовий збір в сумі 229
грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржило Державне
підприємство «Львіввугілля» в особі
Відокремленого підрозділу
«Монтажнопрохідницьке управління»
через представника Прийму Л.І. В скарзі
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове, в якому позовні вимоги
ОСОБА_4 щодо стягнення моральної шкоди,
а саме в частині розміру відшкодування
стягнути відповідно до втрати
професійної працездатності. В
обґрунтування скарги зазначають, що
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вважають, що судом при ухваленні
рішення не було враховано: що позивач,
враховуючи норми ст. 233 КЗпП України,
пропустив тримісячний строк звернення
до суду з даним позовом; що позивач не
навів жодних доказів, що саме
неправомірні дії (або бездіяльність)
роботодавця призвели до порушення його
законних прав та свобод; позивач не
довів факту заподіяння йому моральної
шкоди, належними та допустимими
доказами, зокрема, висновком медичних
органів; що позивач знав при прийомі на
роботу про шкідливі та небезпечні
умови праці, пільги, компенсації за
роботу у таких умовах, а тому вини
відповідача у заподіянні шкоди - немає.
Крім цього, позивачем не обґрунтовано
його вимоги про стягнення саме 35 тис.
грн. для відшкодування завданої йому
моральної шкоди.

В судове засідання позивач не з'явився,
однак суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у його відсутності,
враховуючи, що він був належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи, причин неявки не повідомив,
жодних клопотань про відкладення
розгляду справи до суду не надіслав та
зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників відповідачів на
підтримання скарги, дослідивши
матеріали справи, оцінивши доводи осіб,
що беруть участь у справі в їх
сукупності в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення та підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду - немає.

Із оскаржуваного рішення та матеріалів
справи вбачається, що позивач протягом
1980-2006 років працював на підприємствах
по видобутку вугілля, що на даний час
входять до складу ДП «Львіввугілля» та
був звільнений 18.12.2006 року, згідно п.2
ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я).
Стаж роботи позивача в підземних
умовах шахти вугільного басейну
становить 25 років 3 місяці. (Трудова
книжка, акт розслідування хронічного
професійного захворювання від 21.12.2006
року (а.с. 5-6,13-14).

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання від 21.12.2006
року, - професійні захворювання у
позивача (Хронічна попереково-крижова
радикулопатія зі стійким болевим
помірно вираженим синдромом та
статикодинамічними порушеннями;
Силікоз І (першого) ст. інтерстиційна
форма 1 1. s s. емфізема легень ДН ІІ
(другого) ст.) виникли внаслідок
піднімання та перенесення вантажу
масою більше 35 кг на протязі 51% робочої
зміни; знаходження в зігнутому
положенні до 300 25% робочої зміни;
вимушені нахили тулуба понад 300 більше
300 разів за зміну; запиленості повітря
робочої зони 23,42мг/м3 - 25, 71мг/м3 на
протязі 81% робочої зміни (а.с. 13-14).

З довідок Профпатологічної МСЕК Серія
ЛВА-2 № 014452 від 4.01.2007 року, Серія ЛВА - 1 №
311451 від 4.01.2007 року та відповіді на запит
адвоката Профпатологічної МСЕК №205 від
12.11.2013 року (а.с. 41, 42, 60), вбачається, що
позивачу 4.01.2007 року актом № 39 вперше
було встановлено ІІІ групу
інвалідності у зв'язку із професійними
захворюваннями та 55% втрати
професійної працездатності (Хронічна
попереково-крижова радикулопатія - 30%
та силікоз - 25%) - безтерміново.

Про професійні захворювання позивача
та стійку втрату професійної
працездатності стверджують і інші
медичні документи, що є у справі (а.с. 7-12,
17-40, 61-69).

Вказане свідчить про те, що право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 55% професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 2007 році.

Як під час роботи, так і після
звільнення позивач неодноразово через
вказані професійні хронічні
захворювання звертався до медичних
закладів та перебував на амбулаторному
та стаціонарному лікуванні, що
стверджується згаданими медичними
документами (а.с. 28-29, 31-40, 61-69).

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Про наявність небезпечних і шкідливих
умов праці позивача на шахтах ДП
«Львівугілля» стверджується
матеріалами справи, зокрема, актом
обстеження робочого місця, актом
розслідування хронічного професійного
захворювання від 21.12.2006 року,
Санітарно-гігієнічною характеристикою
умов праці позивача №2420/06 від 12.10.2006
року (а.с. 8-9, 11-12, 13-16, 17-19) та іншими
матеріалами справи.

Зміст статті 1167 ЦК України та статті 237-1
КЗпП України передбачають право
відшкодування моральної шкоди
працівникові власником або
уповноваженими ним органом
(роботодавцем). Відшкодування такої
шкоди провадиться тоді, коли порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між цими умовами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Відповідно до пункту 27 ст.77 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2006 рік», зупинено дію абзацу
четвертого статті 1 підпункту «є»
пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3
статті 28 і частини третьої статті 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей і що
зупинення вищевказаної норми Закону не
дає підстав для його застосування.

Крім цього, із Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» виключена частина 3
статті 34 відповідно до положень Закону
України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Оскільки Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України на
час виникнення спірних правовідносин,
в зв'язку із зміною спеціального
закону, не відповідав за завдану
моральну шкоду, то у разі отримання
працівником професійного захворювання
або трудового каліцтва в цей період
таку шкоду позивачу, законні права
якого порушено, повинен відшкодовувати
роботодавець, згідно з правилами ст.ст.
1167 ЦК України та ст..237-1 КЗпП України.

Відповідачем не надано доказів щодо
відсутності його вини в заподіянні
позивачеві моральної шкоди.

Враховуючи наведене судом підставно
ухвалено рішення про стягнення шкоди
на користь позивача саме з ДП
«Львіввугілля» (роботодавця позивача),
а доводи апеляційної скарги
відповідача про недоведеність
позивачем факту заподіяння йому
моральної шкоди належними доказами,
зокрема, і медичним висновком колегія
суддів вважає необґрунтованими та
вважає, що відсутність у матеріалах
справи висновку МСЕК з цього питання не
спростовує правильних висновків суду
про те, що ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Безпідставним є, також, посилання
відповідача на пропуск позивачем
строку позовної давності щодо
стягнення моральної шкоди у
відповідності до ст.233 КЗпП України,
виходячи з наступного.

Згідно з ст.233 КЗпП України до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, дійсно застосовується
тримісячний строк звернення до суду,
однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, зокрема вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст.83 ЦК
Української РСР 1963 року не
застосовуються (п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК
України).

Отже на спірні правовідносини
розповсюджується дія ЦК України,
відповідно до ст. 268 ч.1 п.3 якого -
позовна давність не розповсюджується
на вимоги позивача, оскільки вони
випливають із порушення особистих
немайнових прав.

Крім цього, необґрунтованими, на думку
колегії суддів, є доводи скарги
відповідача про те, що позивач при
прийомі на роботу знав про шкідливі та
небезпечні умови праці, пільги та
компенсації за роботу у таких умовах, а
тому вини у заподіянні шкоди
відповідача немає. Так, згаданими вище
нормами Конституції України, КЗпП
України передбачено право особи на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується,
а також на безпечні і здорові умови
праці. Обов'язок забезпечити
реалізацію вказаних прав покладний на
державу та працедавця. Тому
незабезпечення таких прав позивача
відповідачем, незалежно від того чи
йому було відомо про можливі негативні
наслідки його роботи не свідчить про
відсутність вини відповідача у
незабезпеченні належних та безпечних
умов праці і, як наслідок, спричинення
шкоди позивачу.

Відповідно ж до роз'яснень, що
містяться у п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди з відповідача, суд навів у
рішенні відповідні мотиви, а саме
врахував, - характер заподіяної
позивачу шкоди, глибину фізичних та
моральних страждань позивача, зокрема
і те, що втративши працездатність на
виробництві, позивач не взмозі в повній
мірі виконувати ту чи іншу роботу,
постійно повинен проходити курс
лікування у зв'язку з втратою
працездатності, обмежений в
життєдіяльності та інші обставини, а
відтак, визначив розмір моральної
шкоди, що підлягає частковому
відшкодуванню, враховуючи також засади
розумності та справедливості.

Враховуючи наведене судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційної скарги - немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
Відокремленого підрозділу
«Монтажнопрохідницьке управління» -
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А.
Гірник