АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2856/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Врона А. О. Доповідач - Свистунова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю.,Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 лютого 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення
виплати за моральну шкоду, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року позивач
звернувся до Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 лютого 2014 року з позовом
до Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»
про стягнення виплати за моральну
шкоду. Від сплати судового збору
звільнений згідно чинного
законодавства.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 лютого 2014 року відмовлено
у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги,
оскільки, рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні було встановлено,
що за час роботи на ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля», позивач отримав
професійні захворювання, що
підтверджуються відповідним актом від
02.03.1995 року.

Як вбачається з матеріалів справи
висновком МСЕК від 12.04.1995 року позивачу
було встановлено сукупно 50 % стійкої
втрати професійної працездатності
первісно , 03.06.2002 року та 60 % - повторно,
та третю групу інвалідності.

Суд відмовляючи у задоволенні
позову, керувався тим, що позивачем
були вказані підстави позову ст. 1167 ЦК
України, який набрав чинності з 01.01.2004
року, п.3 ст. 34 ЗУ « Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.09.1999 року, який
набрав чинності з 01.04.2001 року, тому,
потерпілі мають право на відшкодування
моральної шкоди у період із 01.04.2001 року
по 31 грудня 2005 року, тобто під час дії
законодавчих актів, які надавали таке
право.

Але з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Відповідно п. 4 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує,
в тому числі і питання, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Тобто, після оцінки фактичних
обставин справи та визнання їх
правового характеру, суд визначається
щодо того, яку правову норму слід
застосовувати. Більш того, суд вирішує
також в якій редакції ця норма підлягає
застосуванню при вирішенні спірних
відносин, про що зазначено напряму у
диспозиції ст.. 214 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції
повинен був застосувати правові норми,
які діяли на час отримання самого
професійного захворювання та
встановлення 50% втрати професійної
працездатності, що підтвердила довідка
МСЕК від 12.04.1995 року.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги, що є підставою для
часткового задоволення апеляційної
скарги.

Колегією суддів встановлено, що
на час виникнення спірних
правовідносин можливість
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, за рахунок
роботодавця на підставі рішення суду
передбачалися п.11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472 (далі - Правила), в розмірі, що не
може перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати, незалежно
від інших будь-яких виплат.

Розмір мінімальної заробітної плати на
момент первинного висновку МСЕК, тобто
станом на 12 квітня 1995 року, відповідно
до Постанови Верховної Ради України
№3653-ХІІ від 25.11.1993 року становив 60 000
крб. Українські карбованці підлягали
обміну на гривні за курсом 100 000
карбованців на 1 гривню (ст.3 Указу
Президента України «Про грошову
реформу в Україні» від 25.08.1996 року).

Таким чином, двісті мінімальних
розмірів заробітної плати становили -
120 гривень (0,6 гривень х 200 =120 гривень), що
складало максимальний розмір
відповідно до п.11 Правил.

Факт отримання позивачем професійного
захворювання, а також дата
встановлення йому первинно втрати
професійної працездатності - 12 квітня
1995 року, сторонами не заперечувалися.

На правовідносини, які виникли 12 квітня
1995 року, поширюється дія ЦК України в
редакції 1963 року, відповідно до ст.83
якої позовна давність не
застосовується щодо вимог про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки вони випливають з порушення
особистих немайнових прав(п.16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю(п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України).

За таких обставин колегія суддів
дійшла до виновку, що позивач не
пропустив строк для звернення до суду
за захистом своїх прав щодо
відшкодування моральної шкоди, та що
саме відповідач, - ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля», повинно
відшкодувати зазначену шкоду, оскільки
не створило працівнику безпечні та
нешкідливі умови праці, в той час як
відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону
України «Про охорону праці» обов'язок
створити безпечні умови праці
покладено на роботодавця.

Таким чином, у позивача наявні правові
підстави для відшкодування моральної
шкоди, позовна давність на вимоги про
яку не поширюється згідно вказаної ст.83
ЦК України, саме підприємством
відповідно до п.11 Правил в розмірі, що
не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат, а
саме - 120,00 грн.

Оскільки суд першої інстанції не взяв
до уваги встановлені обставини та
норми діючого законодавства, що
регулюють зазначені правовідносини,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК
України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 лютого 2014 року -
скасувати.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 120
грн. в рахунок відшкодування моральної
шкоди.

У іншій частині позову ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді