АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/633/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 2-408/11
Категорія - земельні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Пилипчук Н.П.,

суддів:
Трішкової І.Ю.,

Кірсанової Л.І.,

при секретарі -
Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу

апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 04 грудня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6,
про поновлення порушеного порядку
користування земельною ділянкою,
усунення перешкод в праві користування
земельною ділянкою та знесення
самовільних прибудов,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 04 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Вирішено поновити порушене право
землекористування між домоволодіннями
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_3 розібрати за його
рахунок частину самочинної прибудови
розміром 4,41м. х 0,85м., яка
використовується ним як кухня до
житлового будинку літ. Б-1 в
домоволодінні НОМЕР_2 по АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_3 привести земельну
ділянку у придатний до використання;
зобов'язати ОСОБА_5 знести за її рахунок
частину сараю літ «И» з боку тильної
сторони межі домоволодіння НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1 розміром 3,81 м. х 0,70-:- 0,75 м., як
зазначено в додатку А8 висновку № 38
додаткової судово-технічної
експертизи; зобов'язати ОСОБА_5
привести земельну ділянку у придатний
до використання стан; стягнути з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 в рахунок
відшкодування судових витрат суму у
розмірі 5508,5 грн.; стягнути з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування
судових витрат суму у розмірі 1122,5 грн.;
в іншій частині позовних вимог
відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати вказане рішення суду,
ухвалити нове рішення та зобов'язати
ОСОБА_3 не частково, а повністю знести
за його рахунок самовільну прибудову,
яка використовується ним як кухня
(площею 9,8 кв.м.) та санвузол (площею 1,9
кв.м.), до житлового будинку літ. «Б-1» в
домоволодінні НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 та
зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 поновити
паркани за їх рахунок. Обґрунтовуючи
апеляційну скаргу, посилається на
неповне з'ясування судом обставин
справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм права. Звертає увагу на те, що суд
безпідставно в мотивувальній частині
рішення зазначив про відчуження ним 8/100
домоволодінні НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 шляхом
укладення договору дарування.

У відповідності до статті 303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги. Вислухавши доповідь судді,
пояснення учасників процесу, що
з'явились, обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно відповіді на судовий запит від
КП «Харківське міське БТІ» № 4105/3 від
05.11.2012 року, житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1,
НОМЕР_1 зареєстрований на ім'я ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 24.05.1968 р.
3-ою ХДНК р.№ 2-3228; договору дарування,
посвідченого 29.02.1992 р. 3-ою ХДНК р.№ 2-829.

За відомостями КП «Харківське міське
БТІ» (а.с. 128, 181) домоволодіння НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1 належить на праві спільної
часткової власності: ОСОБА_5 - 20/100
частини на підставі договору
дарування, посвідченого 06.02.2009 року ПН
ХМНО ОСОБА_7, р.№ 201; ОСОБА_4 - 22/100 частини
на підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого 08.06.2001 року 3-ю ХДНК,
р.№ 1 -1004; ОСОБА_3 - 42/200 частини на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого 17.06.1994 року 3-ю ХДНК,
р.№ 1-3594; ОСОБА_6 - 42/200 частини на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого 17.06.1994 року 3-ю ХДНК,
р.№ 1-3594; ОСОБА_8 - 8/100 частин на підставі
договору дарування, посвідченого 04.11.1967
р. 3-ою ХДЕНК р. № 1-5872, не зареєстровано
після перерозподілу ідеальних часток
за ОСОБА_9 8/100 частин. Право власності на
об'єкти нерухомого майна,
розташованого по АДРЕСА_1, НОМЕР_2 на
ім'я ОСОБА_2 не зареєстровано (а.с. 181).

Позивач вважає таким, що буде мати
преюдиційне значення для вирішення
питання про його право власності на
частину НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, посилання в
мотивувальній частині рішення суду
першої інстанції на договір дарування
від 04.11.1967 року 8/100 частин цього
житлового будинку укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_8 Проте таке твердження
позивача є помилковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Тобто не потребують доказування ті
обставини, щодо яких мав місце спір і
які були предметом судового розгляду.
Не має преюдиційного значення оцінка
судом конкретних обставин справи, які
сторонами не оспорювалися, мотиви
судового рішення, правова кваліфікація
спірних відносин.

Оскільки питання права власності на
домоволодіння НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 не
було предметом спору посилання суду
першої інстанції на відомості надані
КП «Харківське міське БТІ» у цій справі
не буде мати преюдиційного значення у
разі виникнення спору щодо права
власності на домоволодіння НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1, щодо визнання недійсним
договору від 04.11.1967 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції в основу рішення
поклав варіант № 2 висновку № 38
додаткової судово-технічної
експертизи ТОВ «Міський центр
експертиз» від 01.07.2013 року (а.с. 194-208).

Судова колегія вважає, що такі висновки
суду відповідають обставинам справи та
ґрунтуються на законі.

Згідно висновків судової
будівельно-технічної та
пожежно-технічної експертизи №
10978/12244/702 від 30.01.2012 року ХНДІСЕ ім. засл.
професора М.С. Бокаріуса (а.с. 68-92):
прибудова, яка складається з двох
частин не відповідає будівельним
нормам, а саме в частині здійснення
будівництва, без проектної
документації, узгодженої у
встановленому порядку, без виконавчої
документації на здійснення
будівельних робіт, що передбачено
чинним законодавством. А також
порушено п.3.25 ДБН 360-92** відстань між
зовнішньою поверхнею цоколю житлових
прибудов та сусідньої земельною
ділянкою не витримано. Протипожежна
відстань між прибудовою житлового
будинку за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1,
НОМЕР_2 та господарською будівлею по
АДРЕСА_1, НОМЕР_1 не відповідає вимогам п
3.25* ДБН. Частина житлових прибудов
ОСОБА_3 частково розташована на
земельній ділянці НОМЕР_1, яка
знаходиться в користуванні ОСОБА_2
Площа земельної ділянки, яка
знаходиться в користуванні ОСОБА_3 на
території земельної ділянки по
АДРЕСА_1, НОМЕР_1, документально
належної ОСОБА_2 складає 12,5 кв.м. Крім
того, експертом запропоновано два
варіанти переуступок земельної
ділянки зі збереженням господарських
будівель на земельній ділянці ОСОБА_2,
які побудовані ОСОБА_3 та один варіант
переуступки з дотриманням технічних
норм та зміною конфігурації житлової
прибудови.

Висновком № 38 додаткової
судово-технічної експертизи ТОВ
«Міський центр експертиз» від 01.07.2013
року (а.с. 194-208) встановлено, що межі та
площі земельних ділянок домоволодінь
№НОМЕР_1 та №НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 не
відповідають технічним паспортам на
домоволодіння.

Для відновлення площі земельної
ділянки по АДРЕСА_1 №НОМЕР_1 в м. Харкові
та усунення порушення межі зазначеної
земельної ділянки запропоновано два
варіанти встановлення відновленої
межі у яких власникам домоволодіння
№НОМЕР_2 необхідно знести частину
сараю літ."И" та знести всю (варіант 1)
або частину (варіант 2) самочинної
прибудови з боку домоволодіння
№НОМЕР_1.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 186, 381 ЦК
України, розташовані на земельній
ділянці поряд із житловим будинком
господарсько-побутові будівлі й
споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо
є приналежністю головної речі
(будинку).

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», знесення нерухомості,
збудованої з істотним відхиленням від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотним порушенням будівельних норм і
правил (у тому числі за відсутності
проекту), можливе лише за умови, що
неможлива перебудова нерухомості
відповідно до проекту або відповідно
до норм і правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови. В інших випадках суд за
позовом відповідного державного
органу чи органу місцевого
самоврядування може на підставі
частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати
забудовника здійснити перебудову
житлового будинку, будівлі, споруди або
іншого об'єкта нерухомості, який
побудовано чи будується з істотними
відхиленнями від проекту або з
істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Сторони не заперечують, що лише частина
самочинної прибудови розміром 4,41 м. х
0,85 м., яка використовується ОСОБА_3 як
кухня та санвузол до житлового будинку
літ. Б-1 в домоволодінні НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1 та частина сараю літ «И» з боку
тильної сторони межі домоволодіння
НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 розміром 3,81 м. х
0,70-:-0,75 м., розташовані на земельній
ділянці позивача.

Виходячи із змісту ч. 7 ст. 376 ЦК України,
суд повинен установити: чи порушує
самочинна будова права інших осіб, а
якщо порушує, то яких саме осіб; чи
відповідає вона державним нормам та
будівельним правилам, які давали б
підстави для прийняття її в
експлуатацію в порядку, установленому
законодавством, чи можливо провести
перебудову самочинної будови для
приведення її у відповідність до
державних норм та будівельних правил,
чи згодні особи, які здійснили
самочинне будівництво провести його
перебудову.

Позивач наполягає, що з даху самочинної
прибудови у разі атмосферних опадів
дощова вода стікає на його сарай,
підтоплює підвал, однак належних та
допустимих доказів цього матеріали
справи не містять. Відсутні докази
також і того, що після знесення частини
прибудови буде мати місце злив опадів
на ділянку позивача, підтоплення його
майна.

Представник відповідача пояснив, що
відповідач згоден і має намір
перебудувати рештки самочинної
будівлі таким чином, щоб були дотримані
будівельні норми та права позивача.

Доводи позивача про те, що стіна
прибудови, яку встановить відповідач
після перебудови пройде по межі
ділянок з порушенням будівельних норм -
є його припущенням, а рішення суду на
припущеннях ґрунтуватися не може.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що повне знесення цих
об'єктів, частини яких розташовані на
земельній ділянці відповідачів,
порушать їх права. Оскільки, згідно
висновків експертів є технічна
можливість виконати часткове знесення
цих самочинних будівель суд правильно
обрав саме такий варіант поновлення
порушеного права відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині поновлення паркану за рахунок
відповідачів, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем в
обґрунтування цих позовних вимог не
зазначені якісні ознаки такого
паркану, який саме, його місце
знаходження, довжина, ширина, матеріал,
з якого потрібно відновити паркан та не
надано доказів, що вказаний паркан
знесений саме відповідачами.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду.

Представник відповідача категорично
заперечував, що відповідачі знесли
паркан. Наполягає на тому, що паркан був
дерев'яний, старий, ветхий і завалився
сам по собі за довгий час до початку
самочинного будівництва, що і призвело
до порушення межі. Зазначені
твердження позивача не спростовані. За
таких обставин, правильним є висновок
суду першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позову в цій
частині.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія
судової палати, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 04 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -