Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1511/14
Головуючий у 1-й інстанції: Нестеренко
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Мосіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа:
орган опіки та піклування при
Якимівській селищній раді та орган
опіки та піклування при Кирилівській
селищній раді Якимівського району
Запорізької області про визнання
недійсним договору іпотеки від 16.08.2012
року,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вищевказаним позовом,
зазначивши, що на забезпечення
виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед
ОСОБА_5 за договором позики від 16 серпня
2012 року на суму 28 000 доларів США між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 16 серпня 2012 року був
укладений договір іпотеки, предметом
якого являється житловий будинок
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що договір
іпотеки укладений без попередньої
згоди органу опіки і піклування, чим
порушені житлові права малолітньої
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з народження
зареєстрована і постійно проживає у
спірному житловому будинку, просила
про визнання його недійсним з підстав,
передбачених ст.ст.203,215 ЦК України.

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року ОСОБА_3 у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

В засідання апеляційного суду належним
чином повідомлена відповідач ОСОБА_5
повторно не з'явилася, вдруге просила
відкласти справу, пославшись на
хворобу, про що надала відповідний
документ. Колегія суддів на підставі
ст. 305 ч.2 ЦПК України визнала причини
повторної неявки відповідача у судове
засідання неповажними і такими, що не
перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про задоволення
позову відповідно до вимог ст.309 ЦПК
України з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із безпідставності
позовних вимог. Малолітня ОСОБА_6 не
відноситься до дітей сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
являється онукою іпотекодавця, а тому
згода органу опіки та піклування в
даному випадку не потрібна

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції не можна,
оскільки суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, вони не ґрунтуються на зібраних
у справі доказах.

Встановлено, що 16 серпня 2012 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір
позики, відповідно до якого остання
отримала від ОСОБА_5 223 804 грн., що за
офіційним курсом НБУ на момент
укладення договору становило 28 000
доларів США, зі строком повернення до 16
грудня 2012 року (а.с.6).

В цей же день між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є житловий будинок АДРЕСА_1, що
належать позичальнику ОСОБА_4 на праві
власності. У п.11 договору сторони
зазначили, що за адресою
місцезнаходження майна, яке
передається в іпотеку, не проживають та
не зареєстровані малолітні та
неповнолітні, яких іпотекодавець
зобов'язаний утримувати за законом чи
договором (а.с.7-11).

Аналогічні свідчення про не проживання
в іпотечному будинку малолітніх та
неповнолітніх дітей, що знаходяться на
утриманні ОСОБА_4, надала остання у
заяві, адресованій приватному
нотаріусу при укладенні оспорюваного
договору, що підтвердила довідкою
Кирилівської селищної ради №35 від
12.08.2012 року, згідно якій до складу її
сім'ї входить донька ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3
(а.с.24, 25).

Обґрунтовуючи свої вимоги про
невідповідність договору іпотеки
вимогам діючого законодавства, ОСОБА_3
зазначала, що з 2007 року постійно
зареєстрована і проживає в спірному
житловому будинку як член сім'ї
власника будинку. 7 жовтня 2011 року вона
народила доньку Софійку, яка з моменту
народження також проживає в цьому
житловому будинку. Іншого житла ні
позивач, яка являється одинокою
матір'ю, ні її малолітня донька не
мають.

Факт проживання і реєстрації позивача
ОСОБА_3 в іпотечному будинку на момент
укладення оспорюваного договору
відповідачами не оспорюється і
підтверджується довідкою селищної
ради, яка надавалася іпотекодавцем
приватному нотаріусу при посвідченні
договору іпотеки.

Доводи позивача щодо її постійного
проживання в спірному будинку разом з
малолітньою донькою об'єктивно
підтверджуються довідками
Кирилівської селищної ради №786 від
08.07.2013, домовою книгою, а також довідкою
Якимівського УПСЗН №2738 від 17.06.2013 року,
згідно якій ОСОБА_3, яка проживає в
АДРЕСА_1, перебуває на обліку
управління як одинока матір і з 07.10.2011
року отримує соціальні виплати на 1
дитину (а.с.15, 16, 52).

Із довідки виконкому Кирилівської
селищної ради від 05.08.2013 року №866
вбачається, що паспортистом - діловодом
селищної ради ведеться облік дорослого
населення та дітей, які досягли
16-річного віку (а.с.125).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Оскільки спірний житловий будинок на
час укладення договору іпотеки був
єдиним постійним місцем проживання
ОСОБА_4, яка являється одинокою матір'ю,
вказаний будинок відповідно до ч.4 ст.29
ЦК України являвся також і місцем
проживання її малолітньої доньки
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зважаючи на те, що за правилами
діловодства Кирилівської селищної
ради електронному обліку підлягає
тільки доросле населення і діти, які
досягли 16-річного віку, не зазначення в
офіційному документі, що надавався
приватному нотаріусу при посвідченні
спірного договору, про постійне
проживання в будинку малолітньої онуки
ОСОБА_4 не свідчить про те, що дитини не
мала майнових прав на цей будинок на
момент передачі його в іпотеку.

За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ст.405 ЦК України
діти членів сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Статтею 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
передбачено, що держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна. Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.
Для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції
про права дитини від 20.11.1989 року,
підписаною Україною 21.02.1990 року і
ратифікована 27.02.1991р.,
держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів для забезпечення
захисту дитини від усіх форм
дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів січ "і.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері, є Закон України
«Про охорону дитинства», норми якого
узгоджуються із вищеназваними
положеннями Конвенції «Про права
дитини» та не можуть тлумачитися
звужено. У випадку наявності будь-якої
правової колізії, неповноти нечіткості
або суперечливості законодавства, що
регулює спірні правові відносини, що
стосуються інтересів дитини, суд
відповідно до вимог ст.8 Цивільного
процесуального кодексу України та ст. 3
Конвенції «Про права дитини» повинен
надавати перевагу якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, власники нерухомого майна,
в якому майновими права належать
дитині, мають право розпоряджатися
таким майном з обов'язковим
врахуванням потреб та інтересів
дитини, зокрема, з додержанням
відповідних правил про опіку та
піклування (з дозволу органу опіки та
піклування), а тому отримання власником
майна дозволу органів опіки та
піклування на укладення договорів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації, є
необхідним не тільки тоді, коли ці
договори стосуються майна дитини, але й
тоді, коли вони стосуються її майнових
прав, зокрема, права на користування
жилим приміщенням. Отримання такого
дозволу є необхідною умовою законності
відповідного правочину.

Наведене тлумачення цілком
узгоджується з правовими позиціями,
викладеними Міністерством праці та
соціальної політики України в листі
від 22.05.2006 року за №3411/0/14-06/042 та
Міністерством юстиції України від
25.07.2006 року за №19-50-556 «Щодо отримання
згоди органів опіки та піклування».

Стаття 17 ч.1 п.4 Закону України «Про
іпотеку» передбачає, що підстави
припинення іпотеки є визнання
іпотечного договору недійсним. На
підставі ст. 216 ч.1 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною /сторонами/ вимог,
які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, особа яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз фактичних обставин справи і
зібраних у справі доказів свідчить про
те, що на момент укладення договору
іпотеки між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 малолітня
онука останньої ОСОБА_6 мала право на
житло та проживала у будинку, який був
переданий в іпотеку. Оскільки передача
нерухомості в іпотеку всупереч вимогам
ст.12 Закону України „Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей" відбувалася без
попередньої згоди органів опіки та
піклування, вказаний правочин не можна
визнати таким, що відповідає вимогам
ст.203 ЦК України, а тому на підставі ст.215
ЦК України він підлягає визнанню
недійсним як такий, що порушує майнові
права малолітньої доньки позивача
ОСОБА_3

Надання іпотекодавцем ОСОБА_4 при
передачі майна в іпотеку неправдивої
інформації щодо відсутності майнових
прав на іпотечне майно у будь-яких
неповнолітніх або недієздатних осіб не
являється підставою для відмови у
захисті житлових прав малолітньої
ОСОБА_6

За таких обставин оскаржуване рішення
не можна визнати таким, що постановлено
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а тому на
підставі ст.309 ЦПК України воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про задоволення позову.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року по цій справі скасувати і ухвалити
нове рішення, яким позов ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 16
серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Мелітопольського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_10 16 серпня 2012 року за
реєстровим №1213.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: