Справа № 1326/2-775/11
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1807/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 57
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М і Крайник Н.П.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю позивача ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Франківського районного суду міста
Львова від 27 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення
порядку користування жилим
приміщенням та зобов"язання не чинити
перешкод в користуванні,-

В С Т А
Н О В И Л А:

В вересні 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_8 звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення
порядку користування жилим
приміщенням та зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні. З посиланням
на вимоги ст.64 ЖК України, просять
встановити порядок користування жилим
приміщенням квартири АДРЕСА_1,
виділивши ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 кімнату площею
15,9 кв.м., відповідачам ОСОБА_9, ОСОБА_14
кімнату площею 22,4 кв.м. Підсобні
приміщення квартири залишити у
спільному користуванні. Зобов»язати
відповідачів не чинити перешкод у
користуванні виділеної кімнати та
підсобними приміщеннями квартири.

Ухвалою Франківського районного
суду м.Львова від 27 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про встановлення порядку
користування жилим приміщенням та
зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні залишено без розгляду.

Рішенням Франківського
районного суду м.Львова від 27 листопада
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_5 відмовлено за недоведеністю та
безпідставністю.

Дане рішення в апеляційному
порядку оскаржила позивач ОСОБА_3
Вважає рішення незаконним,
необґрунтованим та таким, що не
відповідає матеріалам справи. Просить
таке скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задоволити повністю.

Мотивує тим, що в судовому рішенні
безпідставно вказано, що вона не
проживає у квартирі, оскільки вона в
такій проживає. Їй доводиться ділити
одну кімнату із ОСОБА_9. Як доказ
проживання нею пред'явлено квитанції
за декілька років по сплаті квартплати
та погашення боргу за воду. Підставою
звернення до суду стало те, що ОСОБА_10
не дозволяє користуватися кухнею,
світлом, водою. Відповідачі створюють
такі умови, що вона покинула житло та
щоб зняти її з реєстрації. На їх
прохання ЛКП «Навколо базару» складено
декілька актів.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає, виходячи з таких мотивів.

У відповідності до вимог ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов»язна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України. За змістом ст.57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що
обрунтовують вимоги і заперечення
сторін та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено,
що квартира АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі Львівської міської ради та
перебуває на обслуговуванні ЛКП
«Навколо базару». Квартира складається
з двох кімнатт площею 15,9 та 22,4 кв.м.,
загальна площа квартири становить 54,0
кв.м.

Згідно довідки ЛКП «Навколо базару» з
місця проживання про склад сім»ї і
прописку у вказаній квартирі прописані
вісім осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_13

Актами, складеними ЛКП «Навколо
базару» від 11.06.2010 року, 25.08.2010 року,
11.11.2010 року, від 27,12.2010 року, від 02.03.2011
року, від 19.06.2012 року, від 09.09.2013 року, від
24.10.2013 року встановлено, що в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані, проте не
проживають ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

В судовому засідання з'ясовано, що
зазначені особи добровільно у 2003 році
залишили квартиру та з цього часу у ній
не проживають. Натомість мають ключі
від вхідних дверей.

Доказів постійного проживання ОСОБА_3
та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 позивачі
суду не надали, і таких не здобуто в
процесі розгляду справи, чим не довели,
що їх права порушені відповідачами,
чиненням останніми їм перешкод в
користуванні житлом.

Тому висновок суду про безпідставність
позовних вимог з приводу чинення
перешкод в користуванні житлом колегія
суддів вважає вірним та таким, що
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону.

Правильним слід визнати і висновок
суду першої інстанції щодо відмови в
задоволенні позовних вимог позивачів
про встановлення порядку користування
спірною квартирою, так як положеннями
ст.ст.103, 104 ЖК України встановлено
можливість зміни договору найму та
підстави і порядок такої зміни. Однак,
ОСОБА_3, ОСОБА_5 з такими вимогами до
суду не звертались, а просять
встановити порядок користування
житловим приміщенням, що не
передбачено чинним законодавством
щодо приміщень, які відносяться до
державного житлового фонду.

Звертаючись до суду з відповідним
позовом, позивачі посилались на вимоги
ст. 64 ЖК України, яка регламентує, що всі
особи, які проживають у квартирі
користуються рівними правами та несуть
усі обов'язки, що випливають з договору
найму. Проте, як було встановлено судом
першої інстанції, ордеру або рішення
Виконавчого комітету Львівської
міської ради про надання житла немає,
також відсутній договір найму на
проживання у даній квартирі.

Мотиви апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі не
може бути підставою для скасування
судового рішення, оскільки не доводить
чинення їй відповідачами перешкод у
користуванні квартирою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
розглядаючи спір районний суд повно
і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи, поскільки вони зводяться до
не згоди з рішенням суду, були вивчені в
суді першої інстанції і отримали
оцінку суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, ч.1 ст.
308, ст. 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК
України, колегія суддів, -

У
Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду
міста Львова від 27 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я.Мельничук

Судді:
Н.М.Курій

Н.П. Крайник