Справа № 369/1187/14ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/2108/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 9
УХВАЛА

Іменем України

02 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Власенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 07 лютого 2014 року
по справі за заявою ОСОБА_1, зацікавлена
особа: ОСОБА_2 про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документу та про встановлення факту,
який має юридичне значення,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

Ухвалою судді Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
07 лютого 2014 року
відмовлено у відкритті провадження у
справі за заявою ОСОБА_1

Не погодившись з вказаною заявник
звернувся з апеляційною скаргою, в
якій посилаючись на порушення норм
процесуального права просить ухвалу
суду скасувати, а справу передати на
новий розгляд в суд першої інстанції.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у
відкритті провадження, суддя виходив
з того, що із заяви про встановлення
факту належності правовстановлюючого
документу, вбачається спір про право
власності на земельну ділянку.

З таки висновком повністю погодитись
не можна з наступних підстав.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства. Суди
розглядають справи, визначені у
частині першій цієї статті, в порядку
позовного, наказного та окремого
провадження.

Згідно зі ст. ст. 234, 235 ЦПК України
окреме провадження - це вид непозовного
цивільного судочинства, в порядку
якого розглядаються цивільні справи
про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав. Суд
розглядає в порядку окремого
провадження справи про встановлення
фактів, що мають юридичне значення.
Справи окремого провадження
розглядаються судом з додержанням
загальних правил, встановлених цим
Кодексом, за винятком положень щодо
змагальності та меж судового розгляду.
Справи окремого провадження суд
розглядає за участю заявника і
заінтересованих осіб. Якщо під час
розгляду справи у порядку окремого
провадження виникає спір про право,
який вирішується в порядку позовного
провадження, суд залишає заяву без
розгляду і роз'яснює заінтересованим
особам, що вони мають право подати
позов на загальних підставах.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 і ст. 256 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 1
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 5 "Про
судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення", суд розглядає в порядку
окремого провадження справи про
встановлення фактів, якщо: згідно з
законом такі факти породжують юридичні
наслідки, тобто від них залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян;
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення;
заявник не має іншої можливості
одержати або відновити загублений чи
знищений документ, який посвідчує факт,
що має юридичне значення; встановлення
факту не пов'язується з наступним
вирішенням спору про право.

Відповідно до вимог ч.4 ст.256 ЦПК
України, суддя відмовляє у відкритті
провадження у справі, якщо з заяви про
встановлення факту, що має юридичне
значення, вбачається спір про право.

Як вбачається із матеріалів справи
ОСОБА_1 звернувся з заявою про
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу й про
встановлення факту, який має юридичне
значення. Просив суд встановити факт
належності йому правовстановлюючого
документу, а саме Державного акту на
право власності на земельну ділянку на
бланку ЖК № 321.256 від 21.03.2008 року та
зареєстрований за № 48, який був
єдиним документом, що посвідчував його
право власності на земельну ділянку
площею 1,4782 га, кадастровий номер
322482000:05:005:0029 та встановити факт, який
має юридичне значення, а саме право
власності ОСОБА_1 на земельну ділянку
площею 1,4782 га, кадастровий номер
322482000:05:005:0029, не могло підтверджуватись
таким правовстановлюючим документом,
як Державний акт на право власності на
земельну ділянку на бланку ЖК № 202170,
який не міг бути виданий 21.03.2008 року та
зареєстрований за номером 48, що
суперечить зазначеному в самому
документі.

Постановляючи ухвалу про відмову у
відкритті провадження за поданою
заявою, суд першої інстанції виходив з
того що заявлена вимога ОСОБА_1 про
встановлення факту належності йому
державного акту серії ЯЖ № 322256 від 21
березня 2008 року, не відноситься до
переліку справ, які розглядаються
судом про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, визначених ст. 256 ЦПК
України.

Дійсно до переліку фактів, визначеному
в ч. 1 ст. 256 ЦПК України, юридичний факт,
який просив установити заявник, не
відноситься.

Однак відповідно до ст. 256 ЦПК України
та роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України, викладених у п. 1 постанови від
31 березня 1995 року № 5 "Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення", у
судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Як роз'яснено в п.п. 2, 3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року № 2 «Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» ніхто не може
бути позбавлений права на розгляд його
справи у суді, до підсудності якого
вона віднесена процесуальним законом.
Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суддя вправі
відмовити у відкритті провадження у
справі лише з підстав, передбачених
законом.

Із матеріалів справи вбачається, що
заявником подано заяву про
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу та про
встановлення факту, який має юридичне
значення та на його думку, іншим шляхом
неможливо встановити вказаний факт.

Таким чином, у порушення вимог ч. 4 ст. 10
ЦПК України, місцевий суд не створив
умов для реалізації позивачем свого
процесуального права, не врахував
вимоги ст. 256 ЦПК України, згідно якої
встановлення юридичного факту
допустимо, лише якщо іншим шляхом
неможливо встановити вказаний факт.

Отже, судом першої інстанції не
з'ясовано всі обставини справи та не
досліджуючи докази надані заявником
та відповідно та не надано їм оцінки, -
передчасно дійшов висновку на цій
стадії процесу, що в даній справі
вбачається спір про право.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
справи.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої інстанції,
якщо останній порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

У зв'язку з цим оскаржувана ухвала як
така, що постановлена з порушенням норм
процесуального права, підлягає
скасуванню з направленням справи до
суду першої інстанції для вирішення
питання про відкриття провадження або
про відмову у його відкритті з
урахуванням зазначених обставин та з
підстав, передбачених ч.2 ст. 122 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 307, 311-315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 07 лютого 2014
року скасувати і направити справу до
суду першої інстанції для вирішення
питання про відкриття провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: