АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/636/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 6 Дерунець О.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
Вініченко Б. Б. РІШЕННЯ
03 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоВініченко Б. Б.
суддівХрапко В. Д. , Дмитренко М. І. при
секретаріАнкудінову О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу виконувача обов'язків прокурора
м. Черкаси на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 04 квітня
2013 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Реєстраційної служби
Черкаського міського управління
юстиції Черкаської області про
визнання права власності, -
в с т а н о в и л а :
У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, реєстраційної
служби Черкаського МУЮ Черкаської
області про визнання права власності.
В обґрунтування своїх вимог вказувала,
що 10 вересня 2009 року між нею та ОСОБА_7
був укладений договір про спільну
діяльність, за умовами якого сторони
зобов'язалися здійснити
перепланування квартир АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 в нежитлові приміщення шляхом
об'єднання майна, грошових коштів і
зусиль та використовувати отримане
внаслідок перепланування нежитлове
приміщення для отримання прибутку.
Для досягнення цілей, визначених
умовами договору, ОСОБА_7 вніс належні
йому на праві приватної власності ?
частини квартири АДРЕСА_1 та квартиру
ОСОБА_6 внесла ? частини квартири
АДРЕСА_1 та за власні кошти здійснила
перепланування квартир в нежитлове
Позивачка вказала, що звернувшись до
реєстраційної служби з заявою про
реєстрацію права власності на ? частини
перебудованого нежитлового
приміщення, отримала відмову. Крім
того, відповідач відмовляється
передати їй ? частини нежитлового
приміщення, створеного на умовах
договору про спільну діяльність, та
оформити необхідні документи.
З огляду на наведене, ОСОБА_6 просила
суд визнати за нею та ОСОБА_7 право
власності по ? частині за кожним на
нежитлові приміщення в АДРЕСА_1,
загальною площею 128,2 кв.м. Зобов'язати
реєстраційну службу Черкаського МУЮ
зареєструвати за ОСОБА_6 та ОСОБА_7
право власності за кожним на нежитлові
приміщення в АДРЕСА_1, загальною площею
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 04 квітня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, виконувач обов'язків
прокурора м. Черкаси подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на невірне
застосування норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи ,
нез'ясуванням судом всіх обставин
справи, просив рішення скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_6, районний суд
зазначив, що перепланові приміщення
квартир АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 відповідають
державним санітарним, пожежним та
будівельним нормам та придатні для
використання за цільовим призначенням,
не порушують права інших осіб, а тому в
порядку ст. 376 ЦК України та враховуючи
положення ст. 392 вказаного Кодексу,
дійшов до висновку про задоволення
позовних вимог.

Однак, з таким висновком районного суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що 10 вересня 2009 року
між позивачем та відповідачем був
укладений договір про спільну
діяльність (а.с. 4), за умовами якого
сторони зобов'язалися шляхом
об'єднання майна, грошових коштів та
зусиль здійснити перепланування
квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в нежитлові
приміщення.

Для досягнення цілей, передбачених у
розділі 1 Договору, сторонами було
здійснено внески, зокрема ОСОБА_7 вніс ?
частини квартири АДРЕСА_1, що належить
йому на підставі договору
купівлі-продажу від 14 липня 2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за
№14611 та квартиру АДРЕСА_2, що належить
йому на підставі договору
купівлі-продажу від 05 жовтня 2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за
№ 6801.

ОСОБА_6 внесла ? частини квартири
АДРЕСА_1, що належить їй на підставі
договору дарування від 06 серпня 2009
року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрованого
в реєстрі за №3249, а також за власні
кошти здійснила перепланування
вказаних квартир в нежитлове
приміщення.

Відповідно до п. 8.1 Договору сторони
домовилися, що нежитлове приміщення,
створене в результаті спільної
діяльності, належатиме сторонам на
праві спільної часткової власності по ?
частини кожній зі сторін.

Однак, після будівництва та
реконструкції квартир на нежитлове
приміщення відповідач відмовився від
передачі позивачці ? частини вказаного
нежитлового приміщення у власність та
належним чином оформити та
зареєструвати її право власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач позов ОСОБА_6 визнав та не
заперечував проти його задоволення.

Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ч.2 ст.383 ЦК України
власник квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була
відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає
право виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 7 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України» не може
бути застосовано правила статті 376 ЦК
при вирішенні справ за позовами про
визнання права власності на самочинно
переобладнані квартири в
багатоквартирних будинках різних
житлових фондів, оскільки такі
правовідносини врегульовано іншими
нормами законодавства, зокрема статтею
383 ЦК та відповідними нормами Житлового
кодексу України щодо власників
квартир.

Однак, зі змісту п. 13 вказаної Постанови
вбачається, що у випадку, коли квартира
в багатоповерховому багатоквартирниму
будинку розташована на першому
(цокольному) поверсі й власник здійснив
прибудову до неї з одночасним
зайняттям частини прибудинкової
земельної ділянки, спір повинен
вирішуватися відповідно до правил
статті 376 ЦК.

Аналіз матеріалів справи свідчить про
те, що спірне нежитлове приміщення було
отримано в результаті реконструкції з
переплануванням двох житлових квартир,
розташованих на 1 поверсі
багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 з
облаштуванням сходової клітини та
сходового маршу на вході в нежитлове
приміщення, тобто з одночасним
зайняттям прибудинкової земельної
ділянки. Одже, у такому разі спір
вирішується відповідно до правил
визначених ст.. 376 ЦК України.

Зі змісту ст. 367 ЦК України вбачається,
що критеріями самочинного будівництва
є: будівництво на земельній ділянці,
яка не відведена для цієї мети,
будівництво, здійснено без дозволу або
проекту, будівництво здійснено з
порушенням норм і правил.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Під самочинним будівництвом слід
розуміти як нове будівництво, так і
реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
обєктів нерухомості (ст. 9 Закону
України від 20 травня 1999 року «Про
архітектурну діяльність»).

Крім того, будівництво (нове
будівництво, реконструкція,
реставрація, капітальний ремонт)
об'єкта нерухомості здійснюється
відповідно до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 24 Закону України
«Про планування і забудову територій»
(ст. 9 Закону України «Про архітектурну
діяльність»).

Поза увагою суду залишилось те, що
позивачкою, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК
України, не надано доказів, що
будівництво проведене з дотриманням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних норм та не було
істотного відхилення від проекту, про
відсутність порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
та приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, чи не
створюється пожежна небезпека для
сусідніх будинків, а також того, що
визнання права власності на прибудову
не порушує права та інтереси інших
осіб.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази, що посвідчують право власності
чи право користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Поза увагою суду залишилося і
відсутність у матеріалах справи
належних доказів звернення позивачки
до компетентних органів із заявою про
прийняття об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 26 Закону України
«Про основи містобудування» від 16
листопада 1992 року спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК, частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України). У
зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Доказів того, що ОСОБА_6 зверталася до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Черкаській області про прийняття в
експлуатацію реконструйованого
нежитлового приміщення матеріали
справи не містять.

Оскільки, позивачка не реалізувала
своє право на введення в експлуатацію
спірного нежитлового приміщення
шляхом звернення до компетентних
органів, її право не можна визнати
порушеним та воно не може підлягати
захисту в порядку ст. 376 ЦК України.

З огляду на наведене, враховуючи те, що
позивачка проводила самочинне
будівництво без відповідного дозволу,
на земельній ділянці, яка їй не
відводилася, до відповідних органів
державного архітектурно-будівельного
контролю про прийняття
реконструйованого нежитлового
приміщення не зверталася, то суд
помилково прийшов до висновку про
задоволення позову.

За наведених обставин у суду першої
інстанції не було законних підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_6, а
тому рішення суду першої інстанції у
відповідності до правил ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 4 ст. 309, 313, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу виконувача
обов'язків прокурора м. Черкаси на
рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 04 квітня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, Реєстраційної служби
Черкаського міського управління
юстиції Черкаської області про
визнання права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_6
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :