Справа № 473/341/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р. Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області в складі:

головуючої - судді Висоцької
Г.А.

при секретарі -Радєвій Н.В.

за участю позивачки - ОСОБА_1,
її представника - двоката ОСОБА_2

відповідача -ОСОБА_3

представника відповідачки
ОСОБА_4- ОСОБА_5,

представника відповідачів
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вознесенська
цивільну справу із застосуванням
звукозаписувальної техніки за позовом
ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8,
ОСОБА_4 про визнання частково недійсним
рішення суду, визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку, визнання права
власності в порядку спадкування за
законом,

В С
Т А Н О В И В :

21.01.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду
в своїх інтересах та в інтересах
малолітньої доньки ОСОБА_7 із позовом
до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
рішення Вознесенського міськрайонного
суду від 05.11.2012 року недійсним в
частині визнання права власності на 23
частини житлового будинку АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Позивачка також просила визнати
договір купівлі- продажу від 26.11.2013
року, за умовами якого ОСОБА_8 та
ОСОБА_3, як продавці, продали, а ОСОБА_4
придбала житловий будинок АДРЕСА_1 за
18000 грн.- недійсним в частині визнання
права власності на 23 частини будинку
за ОСОБА_4, та внести до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
відомості про розмір частки покупця -
13.

Пункт 5.1 оспорюваного договору
містить неправдиву інформацію про
відсутність малолітньої дитини, яка
має право на проживання /користування/
відчужуваним житловим будинком, хоча
обидві сторони договору знали, що в
будинку проживає дитина, але приховали
цей факт від нотаріуса.

Позивачка вимагає визнання за нею
права власності на 12 частину спірного
будинку, оскільки це майно було набуте
в 2010 році під час її проживання з
померлим однією сім»єю, за спільні
кошти, отримані від реалізації
полуниці, горіха та допомоги по
догляду за дитиною до трьох років.

Крім того позивачка зазначила, що
ОСОБА_7 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_9, тому має право на визнання за
нею права власності в порядку
спадкування на 16 частину вказаного
будинку.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1, яка також представляє інтереси
своєї малолітньої дитини - ОСОБА_7,
підтримала позовні вимоги, надала
пояснення аналогічні викладеним в
позовній заяві та зазначила, що
відповідачі ОСОБА_9 визнали її дитину
своєю онукою, але у зв»язку з тим, що
вона почала проживати у цивільному
шлюбі з іншим чоловіком після смерті їх
сина, свою обіцянку, після оформлення
спадщини подарувати спірний будинок
онуці, не бажають виконувати.

Позивачка та її представник адвокат
ОСОБА_2 зазначили, що житловий будинок
АДРЕСА_1 придбаний без допомоги родичів
за спільно зароблені з померлим ОСОБА_9
кошти, отримані від реалізації
полуниці, горіха, розсади, пір»я,
сільгосппродукції та отриманою нею
допомоги по догляду за дитиною до
трьох років.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував
проти задоволення позовних вимог,
зазначив, що спірний будинок є їх з
дружиною спадком після смерті сина,
хоча фактично будинок придбаний за їх
гроші, так як позивачка та ОСОБА_9 жили
на зароблені кошти.

Відповідач зазначив, що не
заперечують, що малолітня ОСОБА_7 є
дочкою їх сина і відповідно їх онукою,
але через те, що позивачка проживає з
чоловіком, якого вони вважають винним в
загибелі ОСОБА_9 змінили свій намір
подарувати онуці будинок.

Відповідачка ОСОБА_8 в судове
засідання повторно не з»явилася, про
час та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, причину
своєї неявки суду не повідомила (а.с.
47,50, 84), тому суд вважає за можливе в
порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України слухати
справу у її відсутність.

Представник відповідачки ОСОБА_4-
ОСОБА_5 заперечував проти задоволення
позовних вимог, зазначив, що договір
купівлі - продажу від 26.11.2013 року
спірного житлового будинку був
нотаріально посвідчений із
дотриманням вимог передбачених діючим
законодавством, відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_8, як власники мали право на
продаж нерухомого майна, тоді як
позивачка із дитиною на час укладання
договору була зареєстрована за іншою
адресою - АДРЕСА_2

Представник відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заперечувала проти
задоволення позовних вимог, заявила, що
позов безпідставний, оскільки по-перше,
визнання рішення суду недійсним не
передбачено законодавством

По-друге, оспорюваний договір
купівлі- продажу від 26.11.2013 року є
дійсним, а ОСОБА_4 добросовісним
набувачем, тоді як факт проживання
дитини в будинку на час його відчуження
та право дитини на спадщину не є
підставою для часткового визнання
правочину недійсним.

Крім того, позивачка після
встановлення факту батьківства у
вересні 2013 року не звернулася до
нотаріуса і не має наміру звертатися з
приводу оформлення спадкових прав
дитини, тому не може на даний час
порушувати в судовому порядку питання
про визнання права власності, тільки
про компенсацію вартості спадкового
майна.

Щодо визнання за позивачкою права
власності на 12 частину спірного
будинку, як набутого під час спільного
проживання з померлим однією сім»єю, то
дана обставина нею не підтверджена
належними доказами.

Дослідивши матеріали справи в
межах заявлених позовних вимог та на
підставі наданих сторонами доказів, в
тому числі матеріали цивільної справи
за № 1407/4695/2012 за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_8 до Олександрівської селищної
ради Вознесенського району
Миколаївської області про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом, суд встановив наступне.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України
встановлено, що судові рішення, які
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ лише в тому
разі, коли в них беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Вимога ОСОБА_1 про визнання рішення
Вознесенського міськрайонного суду
від 05.11.2012 року частково недійсним є
безпідставною, оскільки заради
усунення судових помилок, перевірки
законності і обґрунтованості судових
рішень та гарантії здійснення права на
судовий захист сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов»язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або частково
( ч.1 ст 292 ЦПК України).

Позивачка у встановлений законом
строк і спосіб не скористалась
зазначеним правом, тому рішення
Вознесенського міськрайонного суду
від 05.11.2012 року про визнання за ОСОБА_3
та ОСОБА_8 права власності за кожним на
12 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_9, набрало законної сили і не може
бути оспорено в іншому процесі з
приводу встановлених судом фактів та
правовідносин ( ст. 223 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, інші
вимоги позивачки ОСОБА_1 з приводу
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку від
26.11.2013 року, визнання за нею права
власності на 12 частину будинку, як на
майно набуте під час спільного
проживання з померлим однією сім»єю та
визнання права власності за дитиною в
порядку спадкування за законом,
заявлені передчасно бо є похідними від
рішення суду від 05.11.2012 року, яке на час
укладання оспорюваного договору та на
час розгляду справи в суді є чинним.

Вимога про визнання частково
недійсним нотаріально посвідченого
договору купівлі - продажу від 26.11.2013
року укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3,
з одного боку та ОСОБА_4 з другого, щодо
придбання останньою, житлового будинку
АДРЕСА_1, є безпідставною та такою, що не
підлягає задоволенню з урахуванням
наступного.

Наполягаючи на визнанні зазначеного
договору частково недійсним,
позивачка посилається на ті обставини,
що дочка померлого ОСОБА_9- ОСОБА_7,
по-перше, має право на частку в
спадковому майні, по-друге, на час
укладання договору проживала у
спірному житловому будинку.

Між тим, дані посилання не можуть
бути прийняті судом до уваги через
наступне.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов»язується
передати майно( товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов»язується прийняти
майно( товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені, ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України,
а також, якщо його недійсність
встановлена законом.

За приписом ч.ч.1-3, 5,6 ст. 3203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Дані положення закону при укладенні
оспорюваного договору купівлі-продажу
його учасниками були дотримані і не
порушені.

Звертаючись до суду, позивач за
власним розсудом обирає спосіб
захисту, визначений ст. 16 ЦК України.

Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним , позивач в силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності даного правочину.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно
із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Відповідно до ст. 18 Закону України
«Про охорону дитинства», органи опіки
та піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, які їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей при відчуженні
жилих приміщень та купівлі нового
житла.

Разом із тим, як вбачається з
матеріалів справи ( довідка
Олександрівської селищної ради від
12.12.2013 року за № 3236 та акт обстеження
від 26.12.2013 року), ОСОБА_1 зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_2, але разом із дочкою
з 2010 року проживала в АДРЕСА_1 ( а.с. 7-8).

Однак з рішення Вознесенського
міськрайонного суду від 25.09.2013 року
вбачається, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_9,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали за
адресою АДРЕСА_3 ( а.с. 9).

Місцем проживання малолітньої
ОСОБА_7, у відповідності з ч. 4 ст. 29 ЦК
України, було місце проживання її
батьків, або одного з них.

Тобто матеріали справи містять
суперечливі докази щодо фактичного
місця проживання дитини на момент
укладання спірного договору, що не є
також підставою для заборони
реалізації майна ОСОБА_8 в розумінні
положень ст. 12 Закону України ,,Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей''.

Крім того, після встановлення судом
факту батьківства ОСОБА_1, як законний
представник малолітньої дитини, не
мала наміру заявляти про право на
спадкування останньої, а
розраховувала, що спадкоємці першої
черги за законом, батьки спадкодавця,
подарують онуці спірний будинок.

Таким чином, позивачкою не надано
належних доказів на підтвердження
наявності майнових прав малолітньої
ОСОБА_7 на вказане вище нерухоме майно.

З приводу вимоги ОСОБА_1 визнання за
нею права власності на 12 частину
спірного будинку, як майна набутого
під час її проживання з померлим ОСОБА_9
однією сім»єю, за спільні кошти суд
встановив наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України
факт проживання чоловіка та жінки
однією сім'єю без шлюбу повинен бути
встановлений судом.

Згідно з ст.74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Дана норма поширюється на випадки,
коли чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Належними доказами відповідно до ст.58
ЦПК України є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.59 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1, наполягаючи на визнанні за нею
права власності на 12 частини майна,
придбаного з ОСОБА_9 під час сумісного
проживання однією сім'єю без шлюбу,
рішення суду про встановлення факту
такого проживання сторін суду не
представила.

Посилання позивачки як на доказ
проживання з відповідачем однією
сім'єю без шлюбу на рішення
Вознесенського міськрайонного суду
від 25.09.2013 року про встановлення факту
батьківства, суд вважає безпідставним,
оскільки зазначене повинно бути
підтверджене судовим рішенням про
встановлення факту такого проживання.

Щодо придбання позивачкою разом із
ОСОБА_9 спірного будинку за спільні
кошти, то підтвердження даних обставин
має відбуватися у порядку та спосіб
визначений главою 5 розділу 1 ЦПК
України, що також регламентовано п. 27
Постанови Пленуму ВСУ за № 2 від 12.06.2009
року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ в
суді першої інстанції», а саме виходячи
зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням
положень частини першої статті 218 ЦК, не
може стверджуватися показаннями
свідків наявність правовідносин, що
виникають з правочинів, для яких
законом установлено письмову форму.

З урахуванням викладеного суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 79, 88
ЦПК України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею
документально підтверджені судові
витрати.

Згідно ч 1,2 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, а граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Відповідно до Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» від 20.12.2011
року розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Суд вважає, що виходячи з
характеру та обсягу наданих
відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4
юридичних послуг, заявлений ним розмір
відшкодування витрат ( відповідно по 800
грн. кожному) є достатнім, цілком
відповідає складності справи та
зусиллям, які адвокат доклав на надання
правової допомоги, тому має бути їм
(відповідачам) відшкодований другою
стороною в повному обсязі, що
відповідає засадам добросовісності,
розумності та справедливості. Із
матеріалів справи вбачається, що
зазначеними відповідачами сплачено за
надання правової допомоги адвокатом
ОСОБА_6 - по 800 грн., що підтверджується
відповідними договорами та
квитанціями( а.с. 69-73, 75-76).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 209, 212 - 215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 в своїх
інтересах та інтересах малолітньої
ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним рішення
суду, визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку, визнання права власності в
порядку спадкування за законом -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
витрати, пов»язані з правовою
допомогою адвоката- 800 ( вісімсот)
гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
витрати, пов»язані з правовою
допомогою адвоката- 800 ( вісімсот)
гривень.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області шляхом подачі скарги про
апеляційне оскарження протягом 10 днів
після його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Висоцька Г.А.