справа № 166/246/14-ц
провадження №2/166/70/14
РІШЕННЯ

іменем України

27 березня 2014 року
смт.Ратне

Ратнівський районний суд
Волинської області в складі
головуючого - судді Свистун О.М.,

за участю секретаря - Заєць Н.П.,

представника позивача - начальника
Ратнівського міжрайонного управління
водного господарства ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

законного представника неповнолітніх
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - ОСОБА_8,

представника служби у справах дітей
Ратнівської райдержадміністрації -
Ятчук Н.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом Ратнівського міжрайонного
управління водного господарства до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про усунення перешкод у володінні,
користуванні і розпорядженні майном,
третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідача - служба у справах
дітей Ратнівської районної державної
адміністрації,

в с т а
н о в и в :

17 лютого 2014 року Ратнівське
міжрайонне управління водного
господарства (далі - Ратнівське МУВГ)
звернулося до суду із позовом, в якому
зазначено, що згідно із розпорядженням
Кабінету Міністрів України «Про
прийняття у державну власність
об`єктів Білоозерської водоживильної
системи», яке розроблено відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Угоди між Кабінетом
Міністрів України та Урядом Республіки
Білорусь про статус об'єктів
Білоозерської водо живильної системи
Дніпровсько-Бузького каналу,
розташованих на території України» від
13.06.12 №524 та акту прийому-передачі від
21.11.12 у власність України на баланс
Ратнівського МУВГ було передано
Верхньо-Прип`ятський гідровузол, до
складу якого входять водоспуск
Вижівський,
адміністративно-господарська будівля,
сарай, колодязь, Волянський
водоживильний канал, дамба напірна
Волянського каналу.

З 1999 року на Верхньо-Припятському
гідровузлі, що на той час належав
Республіці Білорусь, оглядачем
працював ОСОБА_2, який проживав і на
даний час проживає у згаданому
адміністративно-господарському
приміщенні. Після звільнення з роботи
та передачі даного приміщення на
баланс Ратнівського МУВГ ОСОБА_2 на
вимоги управління відмовлявся
звільнити
адміністративно-господарське
приміщення.

За таких обставин, враховуючи, що
дана будівля не є житловою, а ОСОБА_2
порушує право володіння позивачем цим
приміщенням та перешкоджає у праві
користування і розпорядження згаданим
державним майном, просить зобов'язати
сім`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути
перешкоди у володінні, користуванні і
розпорядженні належними Ратнівському
МУВГ адміністративно-господарськими
будівлею та сараєм, які є невід`ємною
частиною Верхньо-Прип`ятського
гідровузла, шляхом звільнення даних
приміщень, забранням належних їм
предметів і речей.

Ухвалою суду від 18 березня 2014 року
до участі в розгляді справи як
відповідач та законний представник
неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
залучена ОСОБА_4 та як третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідача служба у справах дітей
Ратнівської райдержадміністрації.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав, зазначених у заяві. Пояснив, що
згадане адміністративно-господарське
приміщення належить МУВГ на праві
оперативного управління, однак
документів на підтвердження такого
права, окрім акту прийому-передачі на
баланс, немає. Зазначив, що Державне
агентство водних ресурсів
поінформоване про даний позов і
підтримує позицію позивача. Вважає, що
після звільнення ОСОБА_2 з посади
підстави для проживання у цьому
будинку його сім`ї відсутні.

Просить позов задовольнити.

Відповідачі позов не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що з 1999
року працював оглядачем на
Дніпро-Бузькому підприємстві водних
шляхів, що було зареєстровано у
Республіці Білорусь. З усного дозволу
керівництва він разом із дружиною та
трьома дітьми вселився у будинок, що на
АДРЕСА_1, де проживає і на даний час.
Зазначив, що ним як абонентом за
вказаною адресою було укладено договір
про електропостачання з Ратнівською
філією ПАТ «Волиньобленерго». Пояснив,
що до нього у цьому будинку жив ОСОБА_11,
який після звільнення з посади залишив
дане приміщення. Зазначив, що
незважаючи на звільнення його з роботи
звільняти згадане приміщення він не
зобов'язаний, оскільки не досягнув
пенсійного віку.

Аналогічні за змістом пояснення
дала ОСОБА_3

Відповідач та законний
представник ОСОБА_4 пояснила, що з
народження вона проживала разом із
батьками у будинку, що на АДРЕСА_1. У
цьому ж будинку зареєстровані її троє
неповнолітніх дітей, шлюб з батьком
двох з яких розірвано. Зазначила, що
іншого придатного для проживання
житла вона не має.

Відповідачі просять у
задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачів позов
не визнав. Пояснив, що ОСОБА_2 разом із
сім'єю вселився у будинок за вказаною
адресою правомірно з дозволу
роботодавця. Вважає, що позивачем не
доведено той факт, що згадане
приміщення є нежитловим.

Зазначив з посиланням на правову
позицію Верховного Суду України в
постанові від 12.06.2007 та Вищого спецсуду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справі в ухвалі від 27.03.14
(додаються), що Ратнівське МУВГ є
неналежним позивачем, оскільки
останнє - лише балансоутримувач
приміщення за вказаною адресою.
Перебування приміщення на балансі
управління ще не є безспірною ознакою
його права власності, тому що баланс -
це лише форма бухгалтерського обліку,
визначення складу і вартості майна.
Жодних інших документів, окрім
акту-передачі приміщення на баланс
МУВГ, позивач не надав. У зв'язку з цим
вважає, що відповідачі прав позивача
щодо користування і розпорядження
майном не порушують.

Просить у задоволенні позову
відмовити.

Представник служби у справах
дітей позов не визнала, пояснила, що у
разі зобов'язання відповідачів усунути
перешкоди шляхом звільнення будинку,
де на даний час проживають діти,
останні залишаться без місця для
проживання, що з огляду на вимоги
Закону України «Про охорону дитинства»
є неприпустимим.

Висловила думку про необхідність
надання терміну для облаштування
придатного для проживання дітей житла
у разі задоволення позову.

Суд, заслухавши думку учасників
процесу, дослідивши подані докази,
приходить до висновку про
безпідставність позову.

Судом установлено, що 15 грудня 2011 року
між Кабінетом Міністрів України та
Урядом Республіки Білорусь укладено
Угоду про статус об'єктів
Білоозерської водоживильної системи
Дніпровсько-Бузького каналу,
розташованих на території України, яка
затверджена постановою Кабінету
Міністрів України від 13.06.12 №524 та
набрала чинності для України 09 липня 2012
року.

Відповідно до розпорядження Кабінету
Міністрів України від 07 листопада 2012
року №877-р об'єкти Білоозерської
водоживильної системи віднесено до
сфери управління Державного агентства
водних ресурсів. Зокрема, такими
об'єктами у вказаному розпорядженні
названо водоспуск Вижівський,
адміністративно-господарська будівля,
сарай, колодязь Верхньо-Прип`ятського
гідровузла, Волянський водоживильний
канал, дамба напірна Волянського
каналу.

Згідно із актом прийому-передачі від
21.11.12 згадані об'єкти передано на баланс
Ратнівського МУВГ.

Сторонами визнано, що зазначене у цих
документах
адміністративно-господарське
приміщення є тим приміщенням, де на
даний час проживають відповідачі, і
якому присвоєна адреса - АДРЕСА_1, а
також згідно із записами у
погосподарській книзі Залухівської
сільської ради №5 за 2011-2015 роки -
погосподарський номер 0314. У цій же
книзі головою домогосподарства,
особою, які належить будинковолодіння,
зазначений ОСОБА_2

Як позивачем, так і відповідачами
визнано, що ОСОБА_2 з сім`єю зайняв
згадане приміщення у зв'язку із
прийняттям його 05 квітня 1999 року на
посаду спостерігача, згодом
переведеного на посаду оглядача ВПС
«Радостово» Дніпро-Бузького
підприємства водних шляхів, яке
пізніше перейменовано в
Республіканське унітарне
експлуатаційно-будівельне
підприємство, що зареєстровано та
провадило діяльність у Республіці
Білорусь.

Згідно із записами в трудовій книжці з
вказаного підприємства ОСОБА_2
звільнений 30 листопада 2012 року.

Після звільнення сім`я ОСОБА_2
продовжує проживати у даному будинку й
по даний час, чого сторони не
заперечують.

Із дослідженої судом уже згаданої
погосподарської книги вбачається, що
до складу сім`ї ОСОБА_2 належать ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та неповнолітні діти останньої -
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, відповідно 2001,
2004 та 2007 років народження.

Свідки ОСОБА_12, голова Залухівської
сільської ради, та ОСОБА_13, секретар
цієї ж ради, показали, що
погосподарський номер та адресу
спірному приміщенню було присвоєно за
усною заявою ОСОБА_2 у зв'язку із
довготривалим проживанням його сім'ї в
цьому будинку без жодного
підтверджуючого документа, що було
загальновідомою обставиною на
території сільської ради.

За таких обставин записи в
погосподарській книзі та акт
обстеження приміщення АДРЕСА_1 від 07.03.14
не свідчать про належність даного
об`єкта нерухомого майна до житлового
фонду та не спростовують доводів
позивача про його
адміністративно-господарське
призначення, визначене згаданою вище
міжідержавною Угодою.

Проте положеннями статей 317, 319 і 321
Цивільного кодексу України визначено
право власника на володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном і реалізація таких прав на його
власний розсуд, а також передбачено
непорушність права власності.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав.
Способи захисту прав власності
передбачені нормами статей 16, 386 , 391
Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Таким чином, за правилами даної норми
закону власник за допомогою
негаторного позову може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
користування та розпорядження власним
майном.

В контексті згаданих правових норм та з
урахуванням обраного позивачем
способу захисту доказуванню підлягає
належність позивачу спірного майна, а
саме належне йому право користування і
розпорядження майном.

На думку суду, перебування
адміністративно-господарського
приміщення на балансі Ратнівського
МУВГ ще не свідчить про належність
останньому права користування і
розпорядження даним майно.

Відповідачами та їх представником не
заперечується той факт, що приміщення
за вказаною адресою є державним, однак
це не свідчить про його належність саме
позивачу.

Згідно із ст.334 ЦК України, ст.3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» державна реєстрація прав є
обов'язковою, права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту
такої реєстрації.

Шляхом аналізу ст.4 цього Закону
встановлено, що обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить,
зокрема державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, у тому числі право власності на
нерухоме майно, право господарського
відання, право оперативного
управління.

Із пояснень позивача вбачається,
що адміністративно-господарське
приміщення у с.Почапи належить
Ратнівському МУВГ на праві
оперативного управління. Однак таке
право, зі слів самого ОСОБА_1, не
зареєстровано у передбаченому законом
порядку.

Передбачених ч.4 ст.3 цього Закону
випадків дійсності прав на нерухоме
майно у разі відсутності їх державної
реєстрації у даній справі судом не
встановлено.

За таких обставин суд приходить до
висновку про недоведеність позивачем
належності йому права користуватися і
розпоряджатися даним майном, у зв'язку
з цим - про безпідставність позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 334, 391 ЦК
України, ст.ст.3, 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Ратнівського
міжрайонного управління водного
господарства до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
яка діє у власних інтересах та в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у
володінні, користуванні і
розпорядженні майном відмовити за
безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Ратнівський районний суд шляхом
подачі апеляційних скарг в 10 - денний
строк з дня його проголошення, а
особами, які беруть участь у справі, але
не були присутні в судовому засіданні, -
у цей же строк з дня отримання копії
рішення.

Головуючий - підпис

З оригіналом згідно

Суддя Ратнівського

районного суду
О.М.Свистун