Провадження № 22-ц/779/809/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого- судді Фединяка
В.Д.

суддів:
Девляшевського В.А, Меленко О.Є.
секретаря
Мельник О.В.

з участю
ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6
ОСОБА_7 її
представника ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача -
державний нотаріус
Івано-Франківського міського
нотаріального округу про визнання
недійсним договору дарування і
визнання права власності на 1/4 частину
домоволодіння за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 26 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась
в суд з указаним позовом і зазначала,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_9
після смерті якого відкрилась спадщина
на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1. На
час відкриття спадщини вона та її мати
ОСОБА_5 були зареєстровані та постійно
проживали у зазначеному будинку і як
спадкоємці першої черги, відповідно ч.3
ст.1268 ЦК України вважаються такими, що
прийняли спадщину по ? частині
зазначеного домоволодіння, оскільки
протягом строку, встановленого статтею
1270 цього Кодексу, не заявляли про
відмову від неї. 03.07.2007 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_7 укладено договір дарування
згідно якого ОСОБА_5 передала у
власність ОСОБА_7 в цілому
домоволодіння АДРЕСА_1. Посилаючись на
те, що вона не давала згоди ОСОБА_5 на
відчуження належної їй 1/4 частини
вказаного домоволодіння, просила
визнати недійсним вищевказаний
договір дарування та визнати за нею у
порядку спадкування право власності на
1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського
міського суду від 26 лютого 2014 року
ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову
за спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
ставиться питання про скасування
оскаржуваного рішення з ухваленням
нового про задоволення позову,
вказуючи на те, що суд неповно з'ясував
обставини справи, дав неправильну
оцінку поданим доказам, допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права й ухвалив
помилкове рішення. На думку апелянта,
суд не врахував того, що про укладення
оспорюваного договору дарування
домоволодіння позивачка дізналась у
серпні 2011 року, а тому строк позовної
давності нею не пропущений.

У судовому засіданні ОСОБА_10
апеляційну скаргу підтримала, просить
задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_5- ОСОБА_6 визнав
доводи апеляційної скарги, не
заперечує щодо задоволення скарги.

ОСОБА_7 вважає оскаржуване
рішення суду законним та
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи та
перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК
України наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що не підлягають доказуванню
обставини наявності договору
дарування домоволодіння АДРЕСА_1 від
03.07.2007 року укладеного між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 щодо оспорювання якого сплив
строк позовної давності, що є підставою
для відмови у задоволенні позову.

Проте з такими висновком суду
погодитись не можна.

Відповідно до частин третьої і
четвертої статті 267 ЦК України позовна
давність застосовується лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачкою не подавалась
заява про застосування позовної
давності сплив якої є підставою для
відмови в позові.

За змістом ст.ст.1216,1220 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст.1268 цього Кодексу
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Не допускається прийняття
спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Малолітня, неповнолітня,
недієздатна особа, а також особа,
цивільна дієздатність якої обмежена,
вважаються такими, що прийняли
спадщину, крім випадків, встановлених
частинами другою - четвертою статті 1273
цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 після
смерті якого відкрилась спадщина на ?
частину домоволодіння АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що на час
відкриття спадщини в зазначеному
домоволодінні з спадкодавцем постійно
проживала його дружина ОСОБА_5, на яку
було зареєстроване домоволодіння
АДРЕСА_1 належне спадкодавцю та
спадкоємцю на праві спільної сумісної
власності та донька ОСОБА_3, які не
заявляли про відмову від спадщини і
відповідно ч.3ст.1268 ЦК України
вважаються такими, що прийняли
спадщину. Зазначені обставини визнані
ОСОБА_5, підтверджуються показаннями
свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і даними, які
містяться у поштовій кореспонденції
позивачки та її місця праці (а.с.54),
квитанціях про сплату податкових
платежів, медичній картці,квитанціях
ощадбанку, довідках №1035 від 30.04.2004 року,
№23 від 23.05.2013 року Угорницької
сільської ради Івано-Франківської
міської ради про реєстрацію позивачки
за місцем проживання спадкодавцем на
час відкриття спадщини і по даний час
(а.с.8), що відповідає вимогам ч.1 ст.29 ЦК
України.

У зв'язку з цим, суд відхиляє
заперечення відповідачки ОСОБА_7 про
те, що позивачка на час відкриття
спадщини постійно проживала в іншому
населеному пункті і не прийняла
спадщину, оскільки спростовуються
зазначеними доказами. Крім цього,
відповідачка зазначає, що після смерті
батька 19.01.2002 року вона з матір'ю
постійно проживають в іншому житловому
приміщення
адміністративно-територіальна одиниці
- Івано-Франківської міської ради. Отже,
не знає про постійне місце проживання
позивачки.

Суд відхиляє також доводи про те,
що позивачка постійно проживала в
іншому населеному пункті і зазначене
місце проживання нею вказувалось у
позовній заяві від 22.08.2011 року, так як
це були тільки доводи ОСОБА_5 щодо
визнання недійсним договору
дарування.

Відносини щодо місця проживання
фізичної особи регулюються також
Законом "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні". Цим законом замість прописки
введений режим реєстрації фізичних
осіб при зміні місця їх проживання або
перебування за їх заявою. Наведені
правові норми встановлюють, що
переважній більшості постійним місцем
проживання визнається місце
реєстрації (прописки).

Відповідно до абз. 3 п. 3 роз'яснень
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року N 7 "Про
судову практику у справах про
спадкування" місцем відкриття спадщини
є останнє місце проживання
спадкодавця, яке визначається за
правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України.
Якщо спадкодавець мав кілька місць
проживання, місцем відкриття спадщини
вважається останнє місце реєстрації
спадкодавця.

Конституцією України (ст. 41) та ст.
1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 р. відповідно до Закону від 17
липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 р., Першого
протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11
до Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положеннями ст. 217 ЦК України
передбачено, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Встановлено, що 03 липня 2007 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір
дарування згідно якого ОСОБА_5
передала у власність ОСОБА_7 в цілому
домоволодіння АДРЕСА_1 внаслідок чого
порушено право власності ОСОБА_3 на1/4
частину цього домоволодіння.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що на 1/4 частина
домоволодіння АДРЕСА_1 вибула із
власності ОСОБА_3 не на законних
підставах, про що їй стало відомо
22.08.2011 року, власником заперечується
дійсність договору дарування
зазначеного домоволодіння, то такий
договір в цій часині підлягає визнанню
недійсним.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що вирішуючи
даний спір суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, тому
оскаржуване підлягає скасуванню з
підстав встановлених п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_3

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково. Рішення Івано-Франківського
міського суду від 26 лютого 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача - державний нотаріус
Івано-Франківського міського
нотаріального округу про визнання
недійсним договору дарування і
визнання права власності на 1/4 частину
домоволодіння АДРЕСА_1 задовольнити
частково.

Визнати недійсним договір
дарування 1/4 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 від 03 липня 2007 року укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідченого
державним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу Мухіною О.Б.,
зареєстрованого в реєстрі за №7-1174.

Визнати за ОСОБА_3 право власності
на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у
порядку спадкування після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_3 358 грн.20 коп. судового збору.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з часу набрання
законної сили.

Головуючий-суддя В.Д.Фединяк

Судді:
В.А.Девляшевський

О.Є.Меленко