Справа № 149/3146/13-ц Провадження №
22-ц/772/727/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Гончарук-Аліфанова О.
Ю.Категорія: 22Доповідач: Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р. м. Вінниця Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

головуючого: Берегового О. Ю.,

суддів: Іванюка М.В., Панасюка
О.С.,

при секретарі: Руденко О.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 на рішення Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 15 січня 2014 року по
цивільній справі за позовом
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_4
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
на стороні позивача - Територіальний
центр соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) м.
Хмільника, за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні відповідача -
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
довічного утримання від 05 січня 1999 року
,-

В С Т А Н О В И Л А:

30 вересня 2013 року представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 звернувся до Хмільницького
міськрайонного суду з позовом до
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
довічного утримання, укладеного 05
січня 1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_2, являється спадкоємцем 2/3 часток
майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 січня 1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
було укладено договір довічного
утримання, відповідно до якого ОСОБА_6
передала у власність ОСОБА_4 59/100
будинковолодіння АДРЕСА_1. Того ж дня
між ОСОБА_6 та відповідачем було
укладено договір дарування 41/100 частки
зазначеного будинку. Вважаючи дії
ОСОБА_4 незаконними, оскільки ними
порушується право позивача на спадкове
майно, та поскільки з 12 березня 1993 року
по день смерті ОСОБА_6 надавались
соціальні послуги територіальним
центром соціального обслуговування м.
Хмільник як одинокій непрацездатній
особі, а не, відповідно до умов
договору, ОСОБА_4, просив визнати
договір довічного утримання недійсним.

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 15 січня 2014
року в задоволенні позову представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушенням судом норм матеріального
та процесуального права, просив
вказане рішення скасувати, та
постановити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Свої вимоги він обґрунтував тим, що
ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання,
відповідно до договору не виконувала,
крім того, відповідно до заповіту, прав
на будинковолодіння АДРЕСА_1 не мала.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, які з'явились в
судове засідання, вивчивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються,
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судо
чинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення, ухва
лене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказа ми, які були досліджені в
судовому засіданні. Умовами
обґрунтованості є повне і всебічне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, доведеність тих обставин,
які суд вважає встановленими,
відповідність вис новків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції
відповідає цим вимогам.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 10 березня 1993 року
ОСОБА_6 звернулась з заявою про
прийняття її на надомне обслуговування
до відділу соціального забезпечення,
на підставі чого між нею та
територіальним центром було укладено
договір на обслуговування одиноких
непрацездатних громадян, відповідно до
умов якого ОСОБА_6 була прийнята на
обслуговування територіального центру
соціальної допомоги міста строком на 12
місяців (а. с. 15-16). При цьому було
проведено медичний огляд ОСОБА_6 (а. с. 19)
та обстежено її матеріально-побутові
умови (а. с. 20).

Згідно довідки № 90 від 31 липня 2013 року
ОСОБА_6 перебувала на обліку та
обслуговуванні в відділенні
соціального обслуговування з 12 березня
1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

05 січня 1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
було укладено договір довічного
утримання, зареєстрований за № 17,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_7, відповідно до умов якого ОСОБА_6
передала у власність ОСОБА_4 59/100 частин
жилого будинку з відповідною часткою
господарських будівель, за адресою
АДРЕСА_1. ОСОБА_4, зобов'язалась повністю
утримувати ОСОБА_6, забезпечуючи її
харчуванням, одягом, необхідною
допомогою і зберегти у її
безкоштовному користуванні одну жилу
кімнату, розміром 13,4 кв.м., зазначену у
плані літ. 2-2. (а. с. 36-37).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а. с. 10).

02 серпня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1. З договору
вбачається, що 49/100 відчужуваного
будинку отримано ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 05 січня 1999 року,
а 59/100 - на підставі оскаржуваного
договору довічного утримання (а. с. 46).

ОСОБА_5 також набув право власності на
дві земельні ділянки за адресою
АДРЕСА_1, на підставі договору
купівлі-продажу земельних ділянок від
02 серпня 2010 року (а. с. 40, 47).

В поданій позовні заяві, як і в
апеляційній скарзі, представник ОСОБА_2
- ОСОБА_3 ставив питання про визнання
договору довічного утримання
недійсним, поряд з іншим посилаючись на
те, що відповідачка його не виконувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, пятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно роз'яснень, наданих в п.п.
«б» п. 16 Постанови ПВСУ від 28 квітня 1978
року № 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними»,
невиконання або неналежне виконання
угоди /в тому числі договору довічного
утримання/ не може бути підставою для
визнання її недійсною. У цьому разі
сторона вправі вимагати розірвання
договору або застосування інших
встановлених наслідків, а не визнання
угоди недійсною. Зазначена позиція
співпадає з роз'ясненнями які
містяться в ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму
ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 де
зазначено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. В ч. 4 даного
пункту постанови, зазначено, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи (а.с. 36-37)
вбачається, що договір довічного
утримання укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 05 січня 1999 року відповідає усім
вимогам, що до нього ставилися діючим
на момент укладання Цивільним Кодексом
УРСР 1963 року, а тому підстав для
визнання його недійсним немає.

Разом з тим, за життя ОСОБА_6 не
ставила питання про його розірвання чи
про його неналежне виконання.

Судом першої інстанції вірно взято до
уваги те, що відповідно до ст. 1218 ЦК
України до складу спадщини входять усі
ті права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинились внаслідок
його смерті.

Згідно ст. 425 ЦК УРСР, дійсної на момент
укладання оспорюваного правочину, за
договором довічного утримання одна
сторона, що є непрацездатною особою
за віком або станом здоров'я
(відчужувач), передає у власність
другій стороні (набувачеві майна)
будинок або частину його, взамін чого
набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги.

Таким чином, будинок, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, не входить до складу
спадщини ОСОБА_6, оскільки він їй не
належав на день смерті.

Зважаючи на викладене, заповіт, який
був долучений апелянтом до апеляційної
скарги з урахуванням ст. 58 ЦПК України,
не є належним доказом, оскільки не
містить інформації щодо предмету
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Всупереч вимогам даної статті
представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не
доведено обставини, на які він
посилався.

Зокрема, посилання апелянта як на
підставу для визнання договору
недійсним надання ОСОБА_6 соціальних
послуг, як і його твердження в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
про відсутність догляду за останньою,
тіло якої ІНФОРМАЦІЯ_1 було виявлено на
місці пожежі в будинку де вона мешкала,
не підтверджує факту неналежного
виконання відповідачем умов
укладеного договору довічного
утримання і до уваги судом не беруться.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркуваннь.

Враховуючи наведене, суд прийшов до
правильного висновку про наявність
підстав для відмови в задоволенні
позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 15 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді :