АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1002/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 42 Коваленко В. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Вишня Н. В. УХВАЛА
31 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Вишня Н. В. суддів Гончар
Н. І. , Пономаренко В. В. при
секретаріБражнюк О.В. з участю:
позивача ОСОБА_6 та його представника
відповідачів ОСОБА_8,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6- ОСОБА_7 на
рішення Кам'янського районного суду
Черкаської області від 03 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи -
Кам'янський районний сектор управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області, служба у справах
дітей Кам'янської
райдержадміністрації у Черкаській
області про виселення з приватного
житлового будинку та зняття з
реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

15 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з даним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що йому на праві приватної
власності належить житловий будинок,
що розташований по АДРЕСА_1.

Позивач постійно проживає за адресою
АДРЕСА_2.

Дочка позивача ОСОБА_8, яка є
відповідачем по даній справі, без згоди
останнього, вселилася до його будинку
разом зі своєю дочкою ОСОБА_9

Проживання ОСОБА_8 в будинку позивача
стало нестерпним, оскільки
відповідачка зловживає алкогольними
напоями, веде аморальний спосіб життя,
часто влаштовує сварки та навіть бійки,
принижує батька перед сусідами та
родичами. ОСОБА_6 неодноразово
звертався до міліції, прокуратури щоб
захистити себе від відповідачки.

Позивач недавно дізнався, що ОСОБА_8 без
його згоди приписалася в
домоволодінні, яке йому належить. В
утриманні будинку, його ремонті, оплаті
за послуги, відповідачка участі не
приймає, чим завдає позивачу
матеріальних збитків.

ОСОБА_6 неодноразово звертався до
відповідачки з проханням добровільно
виселитися з житлового будинку, але
вона відмовляється це роботи.

Тому просить суд: зобов'язати
відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9
виселитися з належного позивачеві
приватного житлового будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а також
зобов'язати Кам'янський районний
сектор управління Державної
міграційної служби України у
Черкаській області зняти відповідачів
з реєстрації з приватного житлового
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Кам'янського районного суду
Черкаської області від 03 березня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7, вказує, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповному
з'ясуванні всіх фактичних обставин
справи та без дослідження і ненаданні
належної оцінки наявним в матеріалах
справи доказах, без сприяння в повному,
об'єктивному та неупередженому її
розгляді. Тому рішення суду, як вважає
апелянт, не відповідає фактичним
обставинам справи, є незаконним та
необґрунтованим. Просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги про виселення з
приватного житлового будинку та зняття
з реєстрації задовольнити в повному
обсязі. Судові витрати стягнути з
відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
вивчивши та обговоривши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач і
відповідачі проживають в різних
будинках, а ст. 116 ЖК України
застосовується тільки у випадках, коли
сторони проживають в одному будинку.

Крім того, суд прийшов до висновку, що
позивачем не надано доказів щодо
наявності підстав, по яких можливе
виселення відповідачів за ст.116 ЖК.

З цих підстав позов в частині зняття з
реєстрації також не підлягає до
задоволення.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, вважаючи його
законним та обґрунтованим.

Частиною ч. 3 ст. 47 Конституції України
встановлено, що ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Встановлено, що позивач ОСОБА_6 є
власником житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).
У будинку зареєстрована ОСОБА_8 з 19
квітня 2001 року, яка проживає за даною
адресою з неповнолітньою дочкою
ОСОБА_10. Остання за вказаною адресою не
зареєстрована.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку ( квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно. До членів сім'ї власника
будинку належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналогічні положення містяться і у ч.1
ст. 405 ЦК України.

Підстави та порядок позбавлення членів
сім'ї власника права користування
жилими приміщеннями визначені у ст. 157
ЖК України, якою встановлено, що членів
сім'ї власника жилого будинку може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач проживає в житловому будинку,
який розташований за адресою АДРЕСА_2

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено,
якщо наймач або члени його сім'ї, які
проживають разом з ним, використовують
квартиру не за призначенням,
систематично руйнують її, порушують
правила співжиття, роблять неможливим
для інших проживання із ними в одній
квартирі чи в одному будинку, а заходи
попередження і громадського впливу
щодо таких осіб виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування цієї статті
необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу є заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
мешканців будинків чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами і іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача.

Доказом застосування заходів
попередження і громадського впливу
можуть бути постанови про притягнення
до відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили
винного.

Саме до цього зводяться роз'яснення,
викладені в п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового Кодексу України».

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що він неодноразово звертався до
органів внутрішніх справ для вирішення
питання щодо поведінки відповідачки.

Працівниками міліції було проведено
профілактичні бесіди та винесено
офіційне попередження про недопущення
в подальшому неправомірних дій та
антигромадських вчинків (а.с. 55).

Як вбачається з матеріалів справи, між
сторонами дійсно існують неприязні
стосунки. Вони постійно звертаються до
правоохоронних органів для
застосування до кожного з них мір
реагування.

За таких обставин, підтвердження того,
що ОСОБА_8 систематично перешкоджає
позивачу у користуванні спірним
житловим будинком та порушує його
законні права, як власника житла,
суперечать матеріалам справи, а відтак
підстав, передбачених ст.116 ЖК України,
для її виселення немає.

Самі по собі неприязні стосунки між
сторонами не можуть бути підставою для
виселення відповідача з мотивів,
зазначених в позові. При цьому суд
також враховує не проживання позивача
в спірному будинку.

Оскільки в ході розгляду справи не
встановлено, що відповідачка
створювала умови, не можливі для
спільного проживання, як це
стверджував позивач, посилаючись на
норми ч. 1 ст. 116 ЖК, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову про виселення ОСОБА_8 з квартири
без надання іншого жилого приміщення.

Що стосується вимог позивача про
зняття відповідачів з реєстрації за
вказаною адресою, то колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції також вірно застосовано
норми матеріального права при
вирішенні даного питання.

Зокрема, судом враховано, що відповідно
до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється, зокрема, на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про виселення.

Закон України «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11 грудня 2003р., про що
зазначив і суд, є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання.
Положення ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до всіх правовідносин
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

При цьому також необхідно врахувати, що
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», питання
про зняття з реєстрації особи за місцем
проживання взаємопов'язане і залежать
від вирішення питання про житлові
права особи, які регулюються нормами
житлового і цивільного законодавства
(ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу
України; ст. 405 ЦК України). Таким чином,
вирішення питання про зняття з
реєстраційного обліку без вирішення у
встановленому законом порядку з
дотриманням положень ст. 11 ЦПК України
питання про наявність чи відсутність у
особи житлових прав не є належним
способом захисту.

Саме на дані норми закону посилався і
суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення про відмову в
задоволенні позову в частині зняття
відповідачів з реєстрації.

Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_8
зареєстрована в спірній квартирі як
член сім'ї позивача ОСОБА_6 і останній
не навів правових підстав, з яких слід
визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право
на користування спірним жилим
приміщенням

Позивач не звертався до суду з позовом
про позбавлення відповідачки права
користування житловим будинком, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з вище
зазначених підстав. Оскільки таке
рішення суду відсутнє, тому відсутні
підстави для зняття ОСОБА_11 з
реєстрації за вказаною адресою.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11
п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги є необґрунтованими,
були предметом розгляду в суді першої
інстанції, носять суб'єктивний
характер та не мають в собі підстав,
визначених ст. 309 ЦПК України, за
наявності яких можливе скасування чи
зміна судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції при вирішенні
спору всебічно і повно з'ясував і
перевірив всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінив докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, дав
їм належну правову оцінку, правильно
визначив норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняв обґрунтоване
і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6- ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Кам'янського районного суду
Черкаської області від 03 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи -
Кам'янський районний сектор управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області, служба у справах
дітей Кам'янської
райдержадміністрації у Черкаській
області, про виселення з приватного
житлового будинку та зняття з
реєстрації - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили

Головуючий :

Судді :