Справа №
РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Скарлат О.І.

при секретарі
Грабовській А.О., Смілянець І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Глібівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області, управління Державного
земельного агентства у Вишгородському
районі Київської області, приватного
нотаріуса Вишгородського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю,
договорів дарування земельних ділянок,
визначення порядку володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою та стягнення
матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в листопаді 2013 року
звернулася до суду з даним позовом ,
посилаючись на те, що вона є власником
3/5 частини житлового будинку та ?
частини сараю , що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 відповідно до
договору дарування від 24.07.1998 року
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
Відповідно до договору дарування від
23.10.2009 року укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1, остання прийняла у дар земельну
ділянку розміром 0,1726 га , яка
розташована в АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що її мати
ОСОБА_4 була власником земельних
ділянок розміром 0,1962 га, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, розміром 0,0898 га для
ведення особистого селянського
господарства, розміром 0,641 га для
ведення особистого селянського
господарства, які розташовані в
АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на
право приватної власності на землю
І-КВ № 028203 виданого Глібівською
сільською радою 05.06.2001 року. До 2001 року
вказані земельні ділянки
використовувалися між співвласниками
житлового будинку за взаємною згодою
та за усними домовленостями з
розрахунку по ? частині кожному, при
цьому відносно земельної ділянки
площею 0,1962 га існувала презумпція
часткової спільної власності ,
оскільки при відчуженні частини
житлового будинку та сараю ОСОБА_1
право власності перейшло до неї в тому
розмірі в яких і була відчужена
частина житлового будинку , тобто 3/5
частини. Однак , 11.10.2005 року мати
позивача ОСОБА_4 уклала договір
дарування та подарувала відповідачу
ОСОБА_2 належний їй на праві власності
2/5 частини житлового будинку та
частину земельної ділянки площею 0,1004
га від земельної ділянки НОМЕР_1
загальною площею 0,1962 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, частину земельної
ділянки площею 0,0499 га від земельної
ділянки НОМЕР_2 загальною площею 0.0898 га
та частину земельної ділянки площею
0,0320 га від земельної ділянки НОМЕР_3
загальною площею 0,0641 га для ведення
особистого підсобного господарства,
які розташовані на території
Глібівської сільської ради с.Глібівка
Вишгородського району Київської
області.

Позивач вважає, що укладаючи
договір дарування від 11.10.2005 року щодо
частини земельної ділянки площею 0,1004
га від земельної ділянки НОМЕР_1 були
порушені її права на право володіння
та користування земельною ділянкою,
оскільки не відповідає поділу 2/5 на 3/5
, тобто розміру в якому було відчужено
частину житлового будинку. Вважає, що
при укладанні вказаних договорів
дарування були порушені вимоги на той
час діючого законодавства, нотаріусом
вчинені правочини з порушенням вимог
законодавства, позивача не було
повідомлено про вчинення даних
правочинів, не було враховано, що на час
вчинення договорів дарування
земельних ділянок те, що позивач є
співвласником житлового будинку та
має право на 3/5 частини земельної
ділянки, вказані договори дарування
були відчужені без попереднього
поділу на частини, без виділення в
натурі та без врахування усної
домовленості щодо розміру
користування земельними ділянками.

Відповідач вважає, що позивач
самовільно захопила частину земельної
ділянки , мирним шляхом згоди сторони
не можуть дійти, все це призвело до
тривалого конфлікту, внаслідок якого
позивачу завдана матеріальна та
моральна шкода.

На підставі викладеного позивач
просить суд визнати недійсним
Державний акт на право приватної
власності на землю серії І-КВ № 028203
виданий 05.06.2001 року Глібівською
сільською радою на ім'я ОСОБА_4
недійсним в частині земельної
ділянки НОМЕР_1 площею 0,1962 га, визнати
недійсними договори дарування
земельних ділянок від 11.10.2005 року
укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнати
право власності за позивачем на 3/5
частини земельної ділянки НОМЕР_1 та
збільшити її розмір до 0,1167 га,
зобов'язати відповідача ОСОБА_2
провести за власний рахунок
землевпорядні роботи з метою
винесення меж в натуру та
встановлення межових знаків по межі
земельної ділянки НОМЕР_1, визначити
порядок володіння , користування та
розпорядження ? частиною земельних
ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та стягнути з
відповідача ОСОБА_2 матеріальні збитки
в сумі 10 000 грн. та моральні в сумі 15 000
грн.

Представник позивача ОСОБА_7 в
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги , просить їх задовольнити з
викладених підстав в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_8 позовні вимоги не
визнали, просили відмовити в повному
обсязі, посилаючись на його
безпідставність.

Представник Глібівської
сільської ради Вишгородського району
Київської області в судове засідання
не з'явився , листом просив справу
розглядати без участі представника
сільської ради.

Приватний нотаріус
Вишгородського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилася, просила справу
розглядати за її відсутності , надавши
суду свої письмові заперечення, в яких
зазначає, що договори дарування
земельних ділянок від 11 жовтня 2005 року
відповідали волі сторін, укладені
відповідно до вимог законодавства, яке
діяло на час вчинення правочинів, а
тому просить відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог та
застосувати строк позовної давності.

Управління Держземагенства у
Вишгородському районі свого
представника в судове засідання не
направило, повідомлені про розгляд
справи належним чином, причини неявки в
судове засідання представника
відповідача суду не відомі.

Вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача та його
представника , дослідивши письмові
докази та інші матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 липня 1998
року укладений договір дарування між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_4
подарувала ОСОБА_1 3/5 частини житлового
будинку з відповідними частинами
надвірних будівель, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Вишгородського
районного нотаріального округу ОСОБА_9
за № 4597 (а.с.7).

05 червня 2001 року на ім'я ОСОБА_4
виданий Державний акт на право
приватної власності на землю серії
І-КВ № 028203 Глібівською сільською радою
, зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №189 загальною
площею 0,3501 га , в тому числі для
будівництва та обслуговування
житлового будинку 0,1962 га, для ведення
особистого підсобного господарства -
0,1539 га з розподілом на три земельних
ділянки: земельна ділянка площею 0,1962
га - НОМЕР_1, земельна ділянка площею 0,0898
га - НОМЕР_2, земельна ділянка площею 0,0641
га - НОМЕР_3 (а.с.8).

11 жовтня 2005 року укладений
договір дарування між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_4 подарувала
ОСОБА_2 2/5 частини житлового будинку з
відповідними частинами надвірних
будівель, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 посвідчений приватним
нотаріусом Вишгородського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 за № 13642
(а.с.17).

11 жовтня 2005 року укладений
договір дарування земельної ділянки ,
згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2
частину земельної ділянки площею 0, 1004
га від земельної ділянки НОМЕР_1
загальною площею 0,1962 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, що знаходиться на
території Глібівської сільської ради
с.Глібівка Вишгородського району
Київської області, посвідчений
приватним нотаріусом Вишгородського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
за № 13646 (а.с.18).

11 жовтня 2005 року укладений
договір дарування земельної ділянки ,
згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2
частину земельної ділянки площею 0,0499
га від земельної ділянки НОМЕР_2
загальною площею 0.0898 га та частину
земельної ділянки площею 0,0320 га від
земельної ділянки НОМЕР_3 загальною
площею 0,0641 га для ведення особистого
підсобного господарства, які
розташовані на території Глібівської
сільської ради с.Глібівка
Вишгородського району Київської
області, посвідчений приватним
нотаріусом Вишгородського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 за № 13650
(а.с.19).

23 жовтня 2009 року укладений
договір дарування земельної ділянки,
згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1
земельну ділянку площею 0,1726 га, в тому
числі для будівництва та
обслуговування житлового будинку 0,0956
га та ведення особистого селянського
господарства - 0,0770 га , посвідчений
державним нотаріусом Вишгородської
районної державної нотаріальної
контори ОСОБА_10 за № 2-3271 (а.с.23).

Згідно ст. 23 Земельного кодексу
України (в редакції від 18 грудня 1990 року
- чинній на час прийняття рішення про
передачу ОСОБА_4 у власність земельної
ділянки) право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Відповідно до статтей 81 та 126
Земельного кодексу України (в редакції
- чинній на час передачі ОСОБА_4 у
власність земельної ділянки та
отримання нею правовстановлюючого
документа) громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності, право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

Отже, ОСОБА_4 належним чином, на
підставі нормативно-правових актів,
чинних на час виникнення
правовідносин, набула право власності
на земельні ділянки.

Твердження позивача, що її позбавили
права власності на частину земельної
ділянки та передали її відповідачеві
ОСОБА_2, в підтвердження
неправомірності прийняття Глібівською
сільською радою рішення про передачу у
власність ОСОБА_4 земельної ділянки, не
знайшло свого підтвердження в судовому
засіданні, оскільки позивачем
відповідно до принципу змагальності та
обов'язку доказування, передбачених ст.
10 та 60 ЦПК України, не надано доказів та
не доведено перед судом існування
зазначеної обставини.

Відповідно до ст. 30 ЗК України ( в
редакції , яка діяла станом на 24.07.1998
року, тобто на час укладення договору
дарування 3/5 частини житлового будинку
між ОСОБА_4 та ОСОБА_1) при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з

цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67

цього Кодексу, і право власності або
право користування земельною

ділянкою без зміни її цільового
призначення і, якщо інше не

передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі

зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність

або користування здійснюється в
порядку відведення. При переході права
власності громадян на жилий будинок і
господарські будівлі та споруди до
кількох власників, а також при
переході права власності на частину
будинку в разі неможливості

поділу земельної ділянки між
власниками без шкоди для її

раціонального використання земельна
ділянка переходить у спільне

користування власників цих об'єктів.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.18 постанови № 7 від 16
квітня 2004 року (з подальшими змінами та
доповненнями) «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК до
набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Правила ЗК України в редакції 1990
року, який діяв на час виникнення
спірних правовідносин, про перехід до
громадянина разом із правом власності
на будівлі та споруди і права володіння
або користування земельною ділянкою,
на якій вони розташовані, поширюються
відповідно до Постанови Верховної Ради
України «Про порядок введення в дію
Земельного кодексу України» від 18
грудня 1990 р. N 562-XII лише на випадки
переходу права власності, які мали
місце, починаючи з 15 березня 1991 р.

Як установлено судом, 24 липня 1998
року до ОСОБА_1 перейшло право
власності на 3/5 частини житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель.

Відповідно до Постанови
Верховної Ради України «Про
прискорення земельної реформи та
приватизацію землі» від 13 березня 1992 р.
N 2200-XII, Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 р. N 15-92 і
Порядку передачі земельних ділянок у
приватну власність громадянам України
земельні ділянки, надані громадянам
для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва й
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, індивідуального
гаражного та дачного будівництва,
безоплатно передаються їм у приватну
власність у передбачених статтями 56, 57,
67 ЗК України 1990 р. розмірах
відповідними радами за місцем
розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних
ділянок, що передаються у приватну
власність, у натурі (на місцевості)
виконують землевпорядні організації
на замовлення рад, після чого громадяни
одержують державний акт на право
власності на землю.

Якщо під час встановлення меж
земельних ділянок будуть виявлені
розбіжності даних про розміри ділянок,
переданих у власність, із фактичними
розмірами, то остаточний розмір такої
ділянки визначається місцевою радою.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Статтею 22 ЗК України (у редакції
1990 року) передбачено, що право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Відповідно до положень ст. 23 ЗК
України (у редакції 1990 року) право
власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Отже, відповідно до норм земельного
законодавства України виникнення
права власності та права користування
земельною ділянкою здійснюється після
отримання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
користування земельною ділянкою та
його державної реєстрації.

Проте дію зазначеної норми зупинено
щодо права власності на земельні
ділянки, які визначено на підставі
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про приватизацію земельних ділянок»
від 26 грудня 1992 року.

Відповідно до п. 3 зазначеного Декрету
право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбаченихстаттею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
Радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, п. 3 Декрету визначено
порядок посвідчення права приватної
власності на земельні ділянки та
документи, що посвідчують право
власності на земельні ділянки. Такими
документами може бути відповідний
запис у земельно-кадастрових
документах.

За змістом п. 1 Перехідних положень ЗК
України в редакції 2001 року рішення про
передачу громадянам України
безоплатно у приватну власність
земельних ділянок, прийняті органами
місцевого самоврядування відповідно
до Декрету Кабінету Міністрів України
від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію
земельних ділянок», є підставою для
виготовлення та видачі цим громадянам
або їх спадкоємцям державних актів на
право власності на земельну ділянку за
технічною документацією щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку.

Громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки (п. 7 Перехідних положень ЗК
України в редакції 2001 року).

Як вбачається з матеріалів справи
позивач не зверталася до відповідних
органів із заявою про передачу
земельної ділянки у користування чи у
приватну власність у зв'язку з
переходом права власності на частину
житлового будинку. Також позивачем не
надано доказів того, що право
власності на спірну земельну ділянку
за позивачем посвідчується
відповідним записом у
земельно-кадастрових документах.

Відповідно до ст.ст.22, 23, 30 ЗК України (
1990 року в редакції 1992 року) та ст..60 ЦПК
України позивач не довів, що у неї
виникло право користування чи право
власності на 3/5 частини земельної
ділянки для будівництва,
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд у зв»язку з
переходом права власності на частину
будівлі, так як не надала доказів, що
землевпорядна організація встановила
межі земельної ділянки і позивач
отримав державний акт на право
користування чи право власності .

Спірні земельні ділянки належали
ОСОБА_4 на підставі Державного акту
про право приватної власності на землю
І-КВ №028203 виданого Глібівською
сільською радою 05.06.2001 року на
підставі рішення Глібівської
сільської ради від 22.01.2001 року НОМЕР_2.

Договори дарування земельних ділянок,
укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 11 жовтня
2005 року у відповідності до вимог
законодавства, яке діяло на час
вчинення правочинів.

Посилання позивача на те, що укладеними
договорами дарування порушені її
права щодо права власності на частину
земельної ділянки у зв'язку з переходом
права власності на будівлю є
необґрунтованими та спростовуються
матеріалами справи, оскільки 23.10.2009
року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 земельну
ділянку площею 0,1726 га, в тому числі для
будівництва та обслуговування
житлового будинку - 0,0956 га.

За таких обставин підстав для визнання
недійсними договорів дарування
земельних ділянок та Державного акту
на право приватної власності на землю
не вбачається.

Також суд не вбачає підстав для
визнання права власності за позивачем
на 3/5 частини земельної ділянки та
збільшення її розміру до 0,1167 га ,
оскільки позивачем всупереч ст.60 ЦПК
України не доведено ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про
зобов'язання відповідача ОСОБА_2 за
власний рахунок провести
землевпорядні роботи з метою винесення
нових меж в натуру та встановлення
межових знаків по всій межі земельної
ділянки НОМЕР_1 суд зазначає про
наступне.

Відповідно до ст.106 ЗК України, власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

Як встановлено в судовому засіданні ні
позивач , ні відповідач ОСОБА_2 на
даний час не отримали
правовстановлюючий документ, який
підтверджує право власності на
земельні ділянки позивача та
відповідача відповідно до догорів
дарування земельних ділянок.

Оскільки позивачем та його
представником суду не наведено
правових підстав щодо необхідності
встановлення нових меж та
встановлення межових знаків по
земельній ділянці НОМЕР_1, тому суд
приходить до висновку, що в задоволенні
в цій частині позовних вимог слід
відмовити.

Також суд вважає, що позовні
вимоги щодо визначення порядку
володіння, користування та
розпорядження ? частиною земельних
ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_3 є
безпідставними та не доведеними
позивачем .

Що стосується позовних вимог про
стягнення матеріальних та моральних
збитків , суд зазначає про наступне.

Позивач просить стягнути з
відповідача ОСОБА_2 матеріальні збитки
в сумі 10000 грн., однак не надано суду
належних та допустимих доказів щодо
заподіяння матеріальних збитків
позивачем в заявленому розмірі.

Позивач просила стягнути з відповідача
моральну шкоду у розмірі 15000 грн.,
посилаючись на те, що у зв'язку з
тривалим конфліктом та протиправною
поведінкою відповідача ОСОБА_2
погіршилося її здоров'я, у зв'язку з чим
вона проходила лікування, відповідач
її ображає та погрожує.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивач не надала суду
переконливих доказів, що погіршення її
здоров'я мало місце у зв'язку з
неправомірною поведінкою відповідача,
а тому позовні вимоги щодо стягнення
моральної шкоди суд вважає
необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене , суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача є необґрунтованими,
позивачем не доведені в судовому
засіданні ті обставини на які вона
посилається як на підставу свої вимог,
а тому в позові необхідно відмовити в
повному обсязі.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст.3,60,61,212-215,218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Глібівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області, управління Державного
земельного агентства у Вишгородському
районі Київської області, приватного
нотаріуса Вишгородського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю,
договорів дарування земельних ділянок,
визначення порядку володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою та стягнення
матеріальної та моральної шкоди -
відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення

Суддя

О.І.Скарлат