Справа №
Провадження № 2/522/683/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого-судді Чернявської
Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань суду в місті
Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ "Державний ощадний банк
України" в особі філії - одеське
обласне управління АТ "Ощадбанк" про
визнання недійсним договору
відновлювальної кредитної лінії №1807
від 21.03.2008 року

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ПАТ "Державний ощадний банк
України" в особі філії - одеське
обласне управління АТ "Ощадбанк" про
визнання недійсним договору
відновлювальної кредитної лінії №1807
від 21.03.2008 року. Позивач просить визнати
укладений між ОСОБА_1 та Публічним
акціонерним товариством "Державний
ощадний банк України" в особі філії
Одеського обласного управління АТ
„Ощадбанк" Договір відновлювальної
кредитної лінії від 21.03.2008р. № 1807 -
недійсним з моменту його укладення,
оскільки він не відповідає умовам
Закону України «Про захист прав
споживачів» і Цивільного кодексу
України

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення, що
відтворюють зміст позовної заяви.
Позовні вимоги просить задовольнити
повністю.

Представник відповідача позов не
визнав, надав суду письмові
заперечення проти позову та пояснив,
що відсутні підстави для задоволення
позову, оскільки договір укладений
відповідно до вимог діючого
законодавства.

Після надання заперечень банком
представник позивача надав додаткові
пояснення в яких зазначає, що Банк не
попередив позичальника щодо валютних
ризиків під час виконання зобов'язань,
не надав сукупну вартість споживчого
кредиту. Також наголошує, що Банком
здійснюються умисні дії щодо
ускладнення прочитання споживачем
тексту детального розпису інформації
та приміток зазначених у повідомленні,
оскільки вони друкувались кегелем,
меншим кегелю шрифту основного тексту.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд вважає що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 21
березня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» (Банк) та ОСОБА_1
(Позичальник) укладений договір
відновлювальної кредитної лінії № 1807.

Відповідно п.п.1.1 кредитного договору,
Банк зобов'язується надати ОСОБА_1 на
умовах даного договору грошові кошти в
сумі - 256 785,00 Євро, а Позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використати та повернути кредит
..., а також сплатити проценти за
користування Кредитом у розмірі , в
порядку, на умовах та в строки ,
визначені цим Договором.

Тобто згідно істотних умов договору,
зобов'язання визначено в іноземній
валюті, що не заборонено чинним
законодавством.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю"
визначено, що валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України, який приймається без обмежень
для оплати будь-яких вимог та
зобов'язань, якщо інше не передбачено
цим Декретом, іншими актами валютного
законодавства України.

Отже, чинне законодавство обмежує (а не
забороняє) застосування іноземної
валюти як засобу платежу в розрахунках
між резидентами і не містить приписів
щодо заборони на визначення грошових
зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до ст.99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня.
Вказана стаття визначає правовий
статус гривні, але не встановлює сферу
її обігу, а статтею 192 ЦК України
передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (статті
19, 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність") банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення
змін до деяких законів України щодо
регулювання діяльності банків" є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій, має право
здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Частиною 2 ст. 192 ЦК України визначено,
що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частина 3 ст. 533 ЦК України встановлює,
що використання іноземної валюти, а
також платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Основним нормативним актом, який
забезпечує діяльність банківської
системи є Закон України "Про банки і
банківську діяльність".

Цей Закон дає визначення банківського
кредиту, як будь-якого зобов'язання
банку надати певну суму грошей,
будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України
„Про банки і банківську діяльність" -
як кредитні у цій статті розглядаються
операції, зазначені у пункті 3 частини
першої та у пунктах 3-7 частини другої
статті 47 цього Закону.

В свою чергу у відповідності з нормами
статті 47 Закону України „Про банки і
банківську діяльність" на підставі
банківської ліцензії банки мають право
здійснювати такі банківські операції :
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик, операції з валютними цінностями.

Таким чином, згідно з Законом України
"Про банки і банківську діяльність",
банки мають право здійснювати операції
з надання кредитів в іноземній валюті,
отримання відсотків від позичальників
за такими кредитами на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу Національного банку України на
здійснення операцій з валютними
цінностями, зокрема залучення і
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України.

Так, АТ „Ощадбанк" здійснює свою
діяльність на підставі банківської
ліцензії Національного банку України,
генеральної ліцензії та дозволів на
здійснення валютних операцій, що
видані Національним Банком України.

Ще одним підтвердженням можливості
надання кредитів у іноземній валюті
може слугувати п. 3.8 Постанови
Національного банку України від 10.05.2007,
№ 168 "Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту", відповідно до якого,
у разі надання кредиту в іноземній
валюті банки зобов'язані під час
укладення кредитного договору :

- попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
кредитним договором несе споживач;

- надати інформацію щодо методики,
яка використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним.

Слід зазначити, що інформація про
ризики під час виконання зобов'язання
за кредитним договором визначена в
самому договорі, тобто Позивач на
момент підписання вищезазначеного
договору був обізнаний з ризиками, які
можуть виникнути під час виконання
зобов'язань за кредитним договором, а
підписавши кредитний договір,
погодився зі всіма його умовами.

Представник позивача в позові
посилається, що відповідно до абзацу 3
частини першої статті 11 Закону України
"Про захист прав споживачів" надання
(отримання) споживчих кредитів у
іноземній валюті на території України
забороняється.

Але зв'язку із зазначеним необхідно
виходити з того, що кредитний договір,
предметом якого є споживчий кредит в
іноземній валюті, укладено 21.03.2008 року
до набрання чинності Законом України
від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо врегулювання
відносин між кредиторами та
споживачами фінансових послуг ".

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦК України встановлено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Кредитний
договір укладається в письмовій формі.

З аналізу вищезазначених норм права
випливає, що, істотними умовами
кредитного договору є умови про
предмет, ціну та строк його дії.
Предметом кредитного договору є
зобов'язання банку надати кредит та
зобов'язання позичальника повернути
суму кредиту та проценти за його
користування на встановлених
договором умовах.

Таким чином, визначивши в пунктах
договору вищезазначені умови та
підписавши спірний договір, сторони
досягли згоди щодо всіх істотних умов
договору.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054
Цивільного кодексу України, статті 198
Господарського кодексу України, статей
32, 44 Закону України «Про Національний
банк України», статей 2, 47, 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», статей 1, 4, 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» банки та інші
фінансові установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію НБУ на здійснення
валютних операцій, мають достатні
юридичні підстави та законне право для
надання резидентам України кредитів в
іноземній валюті.

Таким чином, з огляду на те, що нормами
чинного законодавства дозволено
надання банками кредитів в іноземній
валюті, суд вважає, що при укладенні
спірного договору, сторонами не було
допущено порушення норм чинного
законодавства, а доводи Позивача з
цього приводу є безпідставними.

При цьому, викладення тексту
детального розпису інформації та
приміток зазначених у повідомленні
різним кегелем шрифту не створює
юридичних насідків недійсністю
правочину.

Також позивач у позовній заяві
посилається на те, що Банком порушено
умови ст. 11 Закону «Про захист прав
споживачів», а саме: перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний був
повідомити споживача у письмовій формі
про: особу та місцезнаходження
кредитодавця; кредитні умови, зокрема:
мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживачами; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовану
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); строк, на
який може бути одержаний; варіанти
повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованими
схем кредитування.

Даний довід позивача є необґрунтованим
та недоведеним. Так, позивачем
власноруч перед укладанням договору
про іпотечний кредит, було заповнено та
підписано Повідомлення про умови
кредитування (а.с.23-24).

В Повідомленні про умови кредитування
містяться всі дані про умови
кредитування, які відповідають вимогам
передбачених ст.11 Закона України «Про
захист прав споживачів», а саме: умови
кредитування; цільове використання
кредиту; форма забезпечення кредиту;
тип відсоткової ставки; валюта кредиту;
сума кредиту; перелік супутніх витрат;
розмір відсоткової ставки; перелік
супутніх витрат, пов'язаних з наданням
кредиту; максимальний строк
кредитування; форма повернення
кредиту.

Правила регулюють порядок надання
банками споживачу повної, необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про сукупну вартість
споживчого кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача, які
пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
і мають бути оплачені споживачем
згідно з вимогами законодавства
України та/або кредитного договору про
надання споживчого кредиту (п. 1.2.
Правил).

Нормами пунктів 3.1., 3.2. та 3.4. Правил
надання банкам України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту встановлено:

1. Банки зобов'язані в кредитному
договорі або додатку до нього надавати
детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача.

2. Кредитний договір має містити графік
платежів (згідно зі строковістю,
зазначеною у договорі, - щомісяця,
щокварталу тощо) у розрізі сум
погашення основного боргу, сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань споживача
за кожним платіжним періодом з
урахуванням даних, передбачених у
додатку до цих Правил. У графіку
платежів має бути докладно розписана
сукупна вартість кредиту за кожним
платіжним періодом.

3. Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначити: вид і предмет
кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інших
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплатити за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням; правило,
за яким змінюється процентна ставка за
кредитом, якщо договором про надання
кредиту передбачається можливість
зміни процентної ставки за кредитом
залежно від зміни облікової ставки
Національного банку або в інших
випадках.

Згідно п. 1.1 кредитного договору банк
зобов'язався надати Позичальнику на
умовах цього договору грошові кошти в
сумі 256 785,00 Євро, а Позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використати та повернути кредит
в сумі 256 785,00 Євро, а також сплатити
проценти за користування Кредитом в
розмірі, в порядку на умовах та в
строки, визначені цим договором.

Пункт 1.5 кредитного договору
встановлює метод нарахування
відсотків, суму щомісячного платежу та
строки сплати кредиту, а п.п. 3.3.1., 3.3.2.
кредитного договору передбачає
обов'язок позичальника повернути
отримані кошти, сплатити відсотки за
користування кредитом та сплатити
комісійні винагороди, встановлені
кредитним договором.

Як вбачається з викладеного, умови
даних пунктів кредитного договору
відповідають нормам чинного
законодавства, які регулюють кредитні
відносини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Як
зазначає Верховний Суд України у
своєму листі від 24.11.2008р. „Практика
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" зміст
правочину становлять права та
обов'язки, про набуття, зміну або
припинення яких учасники правочину
домовилися. Зміст договору чи іншого
правочину закріплюється у його статтях
(пунктах).

Як вбачається з умов кредитного
договору в пунктах 1.1., 1.5. та 3.3.1., 3.3.2
кредитного договору встановлено:
зобов'язання банка надати кредит,
зобов'язання позичальника використати
та повернути кредит з відсотками,
термін, на який надається кредит та
сума кредиту, а також зобов'язання
виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Як вбачається із зазначених норм
правочин або його частина мають
відповідати нормам чинного
законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є, зокрема, договори.
Зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Суду не надані належні та допустимі
докази того, що зміст кредитного
договору (з додатками) не відповідає
будь-якому з перелічених правил,
встановлених ст. 11 Закону України „Про
захист прав споживачів " з змінами та
доповненнями .

Вимоги до змісту кредитного договору
містяться в пункті 4 ст.11 Закону України
„Про захист прав споживачів" змінами
та доповненнями та дотримані сторонами
повністю.

Так, в кредитному договорі встановлено
суму кредиту (п. 1.1.), дату видачі кредиту
(п.1.2. кредитного договору) та інші умови
надання кредиту, право дострокового
повернення кредиту (п.2.2.1. кредитного
договору), річну відсоткову ставку за
кредитом (п.1.1. кредитного договору),
інші умови, визначені законодавством.

Також відповідно до п. 8.1 розділу 8
кредитного договору, договір набуває
чинності з моменту його підписання та
діє до повного виконання Сторонами
взятих на себе зобов'язань по Договору.

Таким чином, усі зазначені пункти
кредитного договору, є цілком
зрозумілими та в повному обсязі
відповідають ст. ст. 627, 631, 638, 1054 та 1055 ЦК
України.

Суду не надані належні та допустимі
докази того що, договір
відновлювальної кредитної лінії №1807
від 21.03.2008р. суперечить вимогам п.8 ч.1
ст.6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а саме кредитний
договір не містить порядку зміни
договору та не містить умови про
порядок припинення договору, оскільки
відповідно до п.п.7.1. договору
відновлювальної кредитної лінії
встановлено, що «цей договір може бути
змінений або доповнений за взаємною
згодою сторін». Що стосується
припинення договору, то згідно п.п.8.1
договору відновлювальної кредитної
лінії №1807 зазначено «цей договір
набуває чинності з моменту його
підписання та діє до повного виконання
сторонами взятих на себе зобов'язань по
цьому договору».

Отже, суд дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
внесення змін до кредитного договору
та зобов'язання несення валютних
ризиків з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом. Згідно ч.
2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону.

Законодавчими актами, що встановлюють
право банку здійснювати операції в
іноземній валюті, є: Закон України «Про
банки і банківську діяльність», Декрет
КМУ «Про систему валютного регулювання
і валютного контролю», Закон України
«Про Національний банк України».
Зазначені нормативні акти визначають,
що банк має право здійснювати свою
діяльність на підставі виданої
Національним Банком України ліцензії.

Під час розгляду справи встановлено, що
16 січня 2002р. Національним банком
України видано ВАТ «Державний ощадний
банк України» банківську ліцензію № 148
на право здійснювати банківські
операції, в тому числі щодо розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик, та
письмовій Дозвіл № 148-2 від 29 квітня 2002р.
на право здійснювати операції з
валютними цінностями.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 ГК України
ліцензія - це документ державного
зразка, який засвідчує право суб'єкта
господарювання на провадження
зазначеного в ньому виду господарської
діяльності за умови виконання
ліцензійних умов. Відносини, пов'язані
з ліцензуванням певних видів
господарської діяльності, регулюються
законом. Законом України «Про банки і
банківську діяльність» визначено, що
Банк має право здійснювати банківську
діяльність тільки після отримання
банківської ліцензії, банківська
ліцензія надається Національним
банком України (ст. 19). Відповідно до ст.
47 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність» на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
операції з розміщення залучених коштів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього
Закону розміщення залучених коштів від
свого імені визнається кредитною
операцією. Відповідно до ст. 2 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» коштами є гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент. Таким чином, відповідно
до положень Закону України «Про банки і
банківську діяльність» банк на
підставі банківської ліцензії має
право здійснювати кредитування в
іноземній валюті.

Окрім того, на підставі зазначених
нормативно - правових актів вбачається,
що операції з використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України дозволяється без отримання
індивідуальної ліцензії, якщо однією
стороною операції є банк, який має
генеральну ліцензією.

Стосовно покладення валютних ризиків
на ПАТ "Державний ощадний банк України",
суд враховуючи рекомендації викладені
у п.16 Постанови №5 Пленуму вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
відносин», вважає, що позичальник при
належній завбачливості міг виходячи з
динаміки зміни курсів валют із моменту
введення в обіг національної валюти та
її девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Таким чином, немає підстав для визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної лінії № 1807 від 21.03.2008р., тому у
задоволенні вимог ОСОБА_1 необхідно
відмовити.

Керуючись ст. 7 Закону України "Про
Національний банк України", ст.ст. 2, 47, 49
та 56 Закону України "Про банки і
банківську діяльність", ст.11 Закону
України "Про захист прав споживачів" ,
ст.ст. 1, 4, 34 Закону України „ Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
ст.ст. 1, 3, 5 Декрета Кабінету Міністрів
України „Про систему валютного
регулювання і валютного контролю " ,
Постанови Національного банка України
№168 від 10.05.2007 „Про затвердження Правил
Правила надання банкам України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту", ст.ст. 192, 202, 203,215, 509, 525-527, 533, 553 ,
554, 572, 589, 590, 598, 626, 627, 638, 1048,1049,1054-1057 ЦК
України, ст.ст. 208 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1
до ПАТ "Державний ощадний банк України"
в особі філії - одеське обласне
управління АТ "Ощадбанк" про визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної лінії № 1807 від 21.03.2008р..

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області,
через Приморський районний суд міста
Одеси, шляхом подачі апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особи,
що брала участь у справі, але не була
присутня у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, може
подати скаргу протягом десяти днів з
дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Приморського районного

суду міста Одеси Л. М.
Чернявська

27.03.2014