Справа № 206/6284/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 жовтня 2014 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Кушнірчука Р.О.,

при секретарі: Шаповал Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що між ним та відповідачем було укладено попередній договір оренди домоволодіння № 70 по вул. Одинківська у м. Дніпропетровську, відповідно до умов якого позивач, як орендодавець, зобов'язується оформити всі необхідні документи для оренди та передати домоволодіння відповідачу, як орендарю, в строк до 1 травня 2014 року, а орендар зобов'язується оплатити вартість оренди в розмірі 3000 гривень на місяць з урахуванням індексу інфляції, та оформити договір оренди після надання орендодавцем всіх необхідних документів в строк до 1 травня 2014 року. Також Договором було передбачено, що договір оренди буде укладено строком на 5 років.

Відповідно до попереднього договору відповідач повинен був укласти основний договір оренди у термін до 1 травня 2014 року, але досі його не уклав, зазначив, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а він має сумнів з приводу того, чи є позивач власником зазначеного майна, адже в нього відсутні правові документи, що і стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог в частині зобовязання її укласти договір оренди на умовах попереднього договору оренди вказуючи на той факт, що позивач не є власником того майна про яке йде мова в попередньому договорі оренди, а в задоволенні іншої частини позову не заперечував.

Представник третьої особи територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, в судове засідання не зявився.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 1 лютого 2013 року було укладено попередній договір оренди домоволодіння № 70 по вул. Одинківська у м. Дніпропетровську в простій письмовій формі на тих умовах, що основний договір буде укладений строком на п'ять років. Відповідно до умов вказаного договору, позивач зобов'язався оформити всі необхідні документи для оренди, та передати приміщення відповідачу, в строк до 1 травня 2014 року.

Відповідно до п. 1 попереднього договору відповідач повинен був укласти основний договір оренди у термін до 1 травня 2014 року.

Відповідач відмовляється укласти з позивачем основний договір з тих підстав, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а позивач не є власником зазначеного майна, оскільки в нього відсутні правовстановлюючі документи.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України.

У відповідності до ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, попередній договір оренди домоволодіння № 70 по вул. Одинківська у м. Дніпропетровську мав нотаріально посвідчуватись.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Попередній договір оренди домоволодіння укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача укласти основний договір оренди на основі попереднього договору оренди від 1 лютого 2013 року не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на домоволодіння № 70 по вул. Одинківська у м. Дніпропетровську з господарськими будівлями та спорудами, з наступних підстав.

Суд встановив, що рішенням Виконавчого комітету Самарського району Ради народних депутатів від 14.04.89р. № 164/9, ОСОБА_1, було дозволено будівництво індивідуального жилого будинку на земельній ділянці площею 600 кв. м., яка була виділена по вул. Лебедина, 65. (на час розгляду справи назва вулиці змінена на Одинківська, 70), що підтверджується розпорядженням Дніпропетровської міської ради від 28.12.2009 р., № 1290-р.

На виконання вказаного рішення виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську, позивач на протязі 1990 1992 років побудував житловий будинок загальною площею 150,6 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Одинківська, 70.

Відповідно до технічного паспорту та висновку про технічний стан житлового будинку, останній складається з житлового будинку (літ А-2), загальною площею 150,6 кв.м, житловою площею 80,6кв.м, ґанку (літ.а), літньої кухні (літ.Б), сараю, вхід в погріб, погрібу під Б, ґанку (літ.б), сходів (літ.б1).

23 травня 1989 року на підставі рішення Виконавчого комітету Самарського району Ради народних депутатів від 14.04.89 р. № 164/9, головним районним архітектором було складено акт про встановлення меж ділянки в натурі для індивідуального будівництва, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Одинківська, 70, площею 0,06 га.

Вказані спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

У відповідності до ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затверджено проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Будівництво спірного домоволодіння зроблено позивачем у відповідності до будівельних норм, про що свідчить технічний звіт про результат обстеження конструкцій домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Одинківська, 70, виготовлений 16 липня 2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «ТЕХНОЛОГІЯ» (ліцензія АВ № 588502 від 21.12.2011 року (термін дії ліцензії з 21.12.2011 р. по 21.12.2016 р.), згідно якого основні несучі конструкції знаходяться в нормальному і задовільному стані, придатні для подальшої експлуатації за функціональним призначенням та відповідають категорії ІІ, усі конструкції відповідають вимогам будівельних норм та правил, нормативним актам пожежної безпеки та санітарному законодавству, на підставі чого можлива подальша експлуатація домоволодіння за функціональним призначенням.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.

За змістом ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є фактичним користувачем земельної ділянки за вказаною адресою, про що свідчить копія акту про встановлення меж ділянки в натурі для індивідуального будівництва, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Одинківська, 70, площею 0,06 га.

При урахуванні технічного висновку за результатами обстеження вищевказаних будівельних конструкцій на підставі ч. 2 ст. 8 Цивільного кодексу України у відповідності до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права) встановлено, що прийняття в експлуатацію об'єкта полягає у визначенні готовності об'єкта, закінченого будівництвом, будівельним і іншим нормам і правилам, необхідним при прийнятті в експлуатацію. Готовність будинку та господарських будівель та споруд у всіх аспектах визначена будівельно-технічним висновком, а тому є прийнятим до експлуатації та не потребує іншого проведення дослідження готовності до експлуатації - прийняття до експлуатації, в тому числі складання актів прийняття до експлуатації.

В абзаці 2 ч. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» зазначено, що для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими об'єктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Згідно п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, крім іншого, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не вимагає при здійсненні реєстрації прав власності надання усіх перелічених у статті 19 вищевказаного Закону правовстановлюючих документів у сукупності, та при наявності Технічного висновку про обстеження та оцінку технічного стану та експлуатаційної придатності конструкцій нежитлової будівлі, реєстрація права власності на цей обєкт може проводитися на підставі рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, сімейних, трудових відносин.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що позивач є фактичним користувачем земельної ділянки, яка була йому виділена у встановленому законом порядку, на якій він побудував з дозволу виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську - спірне нерухоме майно, яке відповідає будівельним нормам та правилам і знаходиться в нормальному стані придатному до подальшої експлуатації, приймаючи до уваги, що права третіх осіб при вирішенні даного спору не були порушені, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 375, 376 Цивільного кодексу України ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на житловий будинок № 70 по вулиці Одинківська у м. Дніпропетровську, який складається з житлового будинку (літ А-2), загальною площею 150,6 кв.м, житловою площею 80,6кв.м, ґанку (літ.а), літньої кухні (літ.Б), сараю, вхід в погріб, погрібу під Б, ґанку (літ.б), сходів (літ.б1).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 1000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Самарський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук