Справа № 1328/2382/12
Головуючий у 1 інстанції: Свірідова
Провадження № 22-ц/783/756/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.

секретар: Глинський О.А.,

за участі позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 6 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,
Шевченківського районного відділу у
м.Львові Головного управління
державної міграційної служби України у
Львівській області, з участю третіх
осіб ОСОБА_7, органу опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про усунення
перешкод в користуванні власністю,
визнання осіб такими, що втратили право
на користування жилим приміщенням,
скасування реєстрації та зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю
третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_6, органу
опіки та піклування Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, ОСББ «Наталя» про
визнання права власності на частку в
спільному майні подружжя, -

в с т а н о
в и л а :

рішенням Шевченківського районного
суду м.Львова від 6 листопада 2013 року у
задоволенні первісних позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6,
Шевченківського районного відділу у
м.Львові Головного управління
державної міграційної служби України у
Львівській області, з участю третіх
осіб ОСОБА_7, органу опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про усунення
перешкод в користуванні власністю,
визнання осіб такими, що втратили право
на користування жилим приміщенням,
скасування реєстрації - відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з
участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_6, органу
опіки та піклування Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, ОСББ «Наталя» про
визнання права власності на частку в
спільному майні подружжя - задоволено.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на
одну другу ідеальну частку квартири
АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_5 судові витрати по справі в
розмірі 214 грн.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги -
задовольнити, у задоволенні
зустрічного позову - відмовити. Так, на
його думку, рішення суду не відповідає
фактичним обставинам справи та
суперечить нормам як матеріального,
так і процесуального права. Так, спірна
квартира була одноособово
приватизована ним та він є її
одноособовим власником. Відповідачі ж
у квартирі більше 6 місяців без
поважних причин не живуть, так як
виїхали на інші постійні місця
проживання, а тому втратили право на
проживання у квартирі. Крім цього, суд
не врахував, що позивач, враховуючи, що
він став власником квартири у 2005 році
звернувшись до суду з позовом у травні
2012 року пропустила 3 - річний строк
позовної давності за її вимогами.

В судове засідання відповідач за
первісним позовом (позивач за
зустрічним позовом) ОСОБА_5,
представник відповідача
Шевченківського РВ у м.Львові ГУДМС
України у Львівській області, третя
особа ОСОБА_7, представник третьої
особи Органу опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради, представник
третьої особи за зустрічним позовом
ОСББ «Наталя» не з'явилися. Однак суд
вважав за можливе проводити розгляд
справи у їх відсутності, враховуючи, що
вказані особи належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи, причин неявки (неявки
представників) не повідомили,
клопотань про відкладення розгляду
справи від них не надійшло, зважаючи на
вимоги ст. 305 ЦПК України та те, що від
відповідача за первісним позовом
Шевченківського РВ у м.Львові ГУДМС
України у Львівській області та
третьої особи за зустрічним позовом
ОСББ «Наталя» до суду надійшли
клопотання про розгляд справи за
відсутності їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та його представника на
підтримання апеляційної скарги,
відповідача ОСОБА_4 в заперечення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга підлягають до
часткового задоволення з таких
підстав.

Як вбачається із змісту рішення
суду першої інстанції задовольняючи
зустрічний позов суд виходив з того, що
спірна квартира АДРЕСА_1 була набута
подружжям за час шлюбу та належить обом
із подружжя, в силу статей 60, 61 СК
України, на праві спільної сумісної
власності при цьому частки подружжя у
майні, що належить до спільної сумісної
власності є рівними. Такий висновок
суду базується на тому, що позивач
ОСОБА_2, як член житлово-будівельного
кооперативу у 1995 році повністю вніс
пайовий внесок (суму паєнагромадження)
в розмірі 4556,62 крб. за спірну квартиру.
Оскільки на той час сторони перебували
у зареєстрованому шлюбі (з 13 березня 1983
року по 24.11.2009 року) та проживали однією
сім'єю вказані кошти були внесені
позивачем повністю з сімейного
бюджету.

Однак такі висновки суду зроблені без
повного та всебічного з'ясування всіх
обставин справи та без дотримання
вимог закону.

Так, відповідно до ст. 146 ЖК України
поділ квартири в будинку
житлово-будівельного кооперативу між
членом кооперативу і його дружиною
допускається в разі розірвання шлюбу
між ними, якщо пай є спільною власністю
подружжя і якщо кожному з колишнього
подружжя є можливість виділити
ізольоване жиле приміщення в займаній
ними квартирі. Поділ квартири
провадиться за згодою між колишнім
подружжям, а в разі відсутності згоди -
за рішенням суду. Якщо поділити
квартиру неможливо, один з колишнього
подружжя, за яким визнано право на
частину паєнагромадження, вправі
вимагати від другого, який є членом
житлово-будівельного кооперативу,
виплати йому суми, що відповідає його
частині паєнагромадження. Після
одержання зазначеної компенсації він
повинен звільнити займане приміщення,
а в разі відмовлення - підлягає
виселенню в судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 15 Закону України «Про
власність» член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно. Наймач жилого
приміщення в будинку державного чи
громадського житлового фонду та члени
його сім'ї мають право придбати у
власність відповідну квартиру або
будинок шляхом їх викупу або на інших
підставах, передбачених
законодавством України. Громадянин,
який став власником цього майна, має
право розпоряджатися ним на свій
розсуд: продавати, обмінювати, здавати
в оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Стаття 16 цього ж Закону вказує, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності. Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Стаття 17 Закону, крім цього передбачає,
що майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

Змісту пункту 5-1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 18.09.1987
року «Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» вказує на те, що судам
слід мати на увазі, що згідно із ст.15
Закону України "Про власність" член ЖБК,
який повністю вніс свій пайовий внесок
за квартиру, надану йому в
користування, набуває право власності
на квартиру і вправі розпоряджатись
нею на свій розсуд - продавати,
заповідати, обмінювати, в тому числі на
інше жиле приміщення у будинку
державного або громадського житлового
фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок
(частину будинку), що належить
громадянину на праві власності і
вчиняти відносно неї інші угоди, що не
заборонені законом.

Відповідно до змісту п.6 цієї ж
Постанови при розгляді спорів про
поділ квартири між подружжям, яке
розлучилося, судові слід керуватися
ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про
власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і
чинним законодавством про шлюб та сім'ю
(статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) ,
враховуючи таке: пай, внесений
подружжям в ЖБК у період сумісного
проживання за рахунок спільних коштів,
а також за рахунок коштів, подарованих
подружжю або одержаних ним у позичку, а
після повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах. При цьому суд повинен
враховувати суму боргу, яку один з
подружжя зобов'язаний повернути
кредитору; внесений одним з подружжя до
вступу в шлюб пай є його особистим
майном. Якщо паєнагромадження згодом
збільшилися за рахунок коштів,
одержаних одним з подружжя у дар або в
порядку спадкування чи за рахунок
дошлюбного майна, то ці кошти також є
особистою власністю того з подружжя,
який їх одержав. При поділі квартири на
цю суму може бути збільшена його частка
в паєнагромадженні; поділ квартири у
будинку ЖБК може бути проведений, якщо
кожному з колишнього подружжя можливо
виділити ізольоване жиле приміщення.
Поділ приміщень при цьому провадиться
відповідно до виділених їм часток у
паєнагромадженні або визначених у
праві власності на квартиру; до повної
сплати пайового внеску за квартиру суд
вирішує питання про право власності на
частку в паєнагромадженні, а після
завершення сплати - про право на частку
в праві власності на квартиру залежно
від належної особі частки у
паєнагромадженні.

Згідно змісту п.6-1 згаданої Постанови
відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про
власність" при внесенні паю в ЖБК за
рахунок коштів, одержаних внаслідок
сумісної праці сім'ї члена кооперативу,
паєнагромадження, а після повного
внесення паю - квартира є спільною
сумісною власністю членів сім'ї, якщо
інше не було встановлено письмовою
угодою між ними.

Крім цього, згідно змісту правової
позиції, що міститься у Постанові
Верховного Суду України від 18.12.2013 року
у справі №6-138 цс 13, - за змістом ч.1 ст. 17
Закону України «Про власність»
кооперативна квартира набуває статусу
спільної сумісної власності лише за
умови внесення паю в ЖБК за рахунок
спільних коштів члена ЖБК та членів
його сім'ї, яким ця квартира надана.
Інші особи права власності на пай та
квартиру не набувають і можуть
претендувати лише на відшкодування
членом кооперативу коштів, наданих
йому для внесення паю.

Враховуючи вказані вимоги закону суду
слід було з'ясувати у який період та за
чиї кошти були внесені пайові внески за
спірну квартиру.

Як вбачається із матеріалів справи,
зокрема довідок ОСББ «Наталя» № 126 від
12.11.2004 року, №175 від 11.07.2012 року, №9 від
22.01.2014 року, №33 від 20.02.2014, квитанцій про
внесення пайових внесків позивачем за
спірну квартиру, оригінали яких були
оглянуті судом апеляційної інстанції
(а.с. 49, 72, 76-83, 224, 245-255), загальна сума
паєнагромадження за спірну квартиру
склала 4556,62 крб. Пайові ж внески за
спірну квартиру у розмірі 4555,02 крб. (99,96 %
від загальної суми паєнагромадження)
були внесені позивачем ОСОБА_2 до
укладення шлюбу з відповідачем ОСОБА_5,
тобто до березня 1983 року. За час шлюбу,
за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_5, (що підтвердив у судовому
засіданні і сам позивач) було внесено
лише 0,04 % від загальної суми
паєнагромадження або його 2/5000 частини.

Враховуючи вказане після сплати всієї
суми паєнагромадження та набрання
чинності Законом України «Про
власність» подружжя сторін набуло у
спільну сумісну власність частину
спірної квартири розміром 0,04 %. Решту ж
99,96 % квартири слід вважати особистим
майном позивача, оскільки вказана
частина загальної суми
паєнагромадження була внесена
позивачем до шлюбу за рахунок його
особистих, а не спільних коштів
подружжя.

Враховуючи вказане, виходячи з
рівності часток подружжя у спільній
сумісній власності, кожній із сторін
при визнанні права власності на
частину у спірній квартирі належить 0,02%
такої або 1/5000 частина.

Тому, висновки суду про необхідність
задоволення зустрічного позову та
визнання за позивачем ОСОБА_5 права на ?
частину спірної квартири слід визнати
безпідставними, а оскаржуване рішення
суду в частині задоволення зустрічного
позову відповідно підлягає скасуванню
з ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення зустрічного
позову частково. А саме слід визнати за
ОСОБА_5 право власності на 1/5000 частину
спірної квартири.

Вказаним слід частково задовольнити
апеляційну скаргу.

Що стосується доводів скарги про
невідповідність висновків суду першої
інстанції вимогам закону в частині
відмови в задоволенні первісного
позову, то такі слід визнати
безпідставними. Так, відповідач за
первісним позовом, колишня дружина
позивача ОСОБА_5, як співвласник
спірної квартири, незважаючи на те, що
частка такої у квартирі є незначною,
має право на володіння, користування та
розпорядження нею (що включає право на
проживання у квартирі) незважаючи на
факт тривалого фактичного не
проживання у квартирі та втратити
такого не можуть. Аналогічні права
мають і інші особи, як члени її сім'ї, а
саме її донька від першого шлюбу ОСОБА_4
та її малолітня донька ОСОБА_6, що разом
з нею зареєстровані у вказаній
квартирі та вважають таку своїм місцем
проживання. Враховуючи вказане суд
першої інстанції підставно відмовив у
задоволенні первісного позову.

Що стосується доводів скарги про
неврахування судом факту пропуску
строку позовної давності позивачем за
зустрічним позовом, а саме подання
такого у 2012 році, незважаючи на
реєстрацію права власності на квартиру
за ним у 2005 році, то такі теж не можна
вважати обґрунтованими. Так,
відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Враховуючи вказане, незважаючи на час
коли було зареєстровано право
власності на квартиру за одним із
подружжя, інший з подружжя, її другий
співвласник вправі звернутись до суду
про визнання за ним права на частку у
квартирі у будь-який час без обмежень
строком позовної давності.

Враховуючи вказане скаргу слід
задовольнити частково. Рішення суду в
частині задоволення зустрічного
позову - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення яким зустрічний
позов задовольнити частково та визнати
за ОСОБА_5 право власності на 1/5000
частину спірної квартири. В решті
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш
и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 6 листопада 2013 року - в
частині задоволення зустрічного
позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю
третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_6, органу
опіки та піклування Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, ОСББ «Наталя» про
визнання права власності на частку в
спільному майні подружжя - скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення, за
яким визнати за ОСОБА_5 право власності
на 1/5000 частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 - 177,57
грн. сплаченого ним судового збору за
подання апеляційної скарги.

В решті рішення Шевченківського
районного суду м.Львова від 6 листопада
2013 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
цим рішенням законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник