АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1140/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1063/14
Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.
Доповідач Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.

при секретарі Порохні А.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 20 лютого 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, треті особи -
Управління державної міграційної
служби у Полтавській області,
Миргородська міська рада, як орган
опіки та піклування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вищевказаним позовом до
відповідачів, який в ході судового
розгляду справи неодноразово
уточнював свої позовні вимоги та
остаточно в позовній заяві, поданій до
суду у лютому 2014 року, просив ухвалити
рішення про позбавлення відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітнього сина
- ОСОБА_4 права користування належним
йому на праві власності житловим
будинком, розташованим за адресою:
АДРЕСА_1 а також - стягнути з
відповідачки ОСОБА_2 понесені ним
судові витрати в зв"язку з розглядом
даної справи.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 20 лютого 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням
місцевого суду, позивач оскаржив його в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з»ясування обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив оскаржуване ним судове рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
про задоволення його позовних вимог у
повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п.1. ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, підтверджується наявними
у справі доказами, що 30 серпня 2002 року
позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з
відповідачкою ОСОБА_2.

За час перебування сторін у шлюбі,
ОСОБА_1, на підставі договору дарування
від 2 серпня 2004 року, посвідченого
Державним нотаріусом Першої
Миргородської державної нотаріальної
контори та зареєстрованого в
установленому законом порядку, набув
права власності на житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_2

30 грудня 2004 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2
та ОСОБА_3 вселились у спірний будинок,
при цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були
зареєстровані у вказаному будинку, як
члени сім'ї власника будинку ОСОБА_1 за
згодою останнього, що підтверджується
копією домової книги, даними про місце
реєстрації сторін по справі та
довідкою № 31-2132 від 11 червня 2013 року
Миргородського міського відділу УДМС
України в Полтавській області.

27 січня 2006 року народився ОСОБА_4,
батьками якого є сторони у справі:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований
за місцем проживання своїх батьків.

Також встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що шлюб між
сторонами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
розірвано, про що в Книзі реєстрації
розірвань шлюбів зроблено відповідний
актовий запис за №12 від 14 лютого 2011
року.

Після розірвання шлюбу між сторонами
виникли неприязні відносини, існують
спори майнового характеру. Так, окрім
даного спору, в судовому порядку
вирішувалась справа №541/1611/13-ц за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
недобудованого житлового будинку
об»єктом спільної сумісної власності
/а.с. 12; 111-118/.

За змістом ст. 405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно роз'яснень, наведених в п.39
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону (особистий сервітут, частина
перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на
увазі, що таким законом не може бути ЖК
УРСР, а застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням
зазначеного суди повинні виходити з
того, що стосовно права членів сім'ї
власника житлового приміщення на
користування ним підлягають
застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

За нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України
обов'язок доведення обставин, на які
кожна сторона посилається , як на
підставу своїх вимог та заперечень,
покладено на сторони.

Беручи до уваги той факт, що позивач в
ході судового розгляду справи не надав
на підтвердження своїх позовних вимог
та обставин, якими він такі вимоги
обґрунтовував, належних та допустимих
доказів в розумінні положень ч.1 ст. 58,
ч.2 ст.59 ЦПК України; таким чином
не довів, зокрема, що відповідачі у
спірному будинку не проживають без
поважних причин понад один рік, як і не
спростував твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про їх вселення до вказаного будинку у
травні 2013 року, що об'єктивно
підтверджується зверненнями сторін з
цього приводу до правоохоронних
органів та узгоджується з іншими
встановленими у справі обставинами, -
суд першої інстанції, з
урахуванням того, що доказування
згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, не може
ґрунтуватися на припущеннях, дійшов
правомірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
обґрунтовано відмовивши у задоволенні
позову останнього.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України, місцевий суд також дійшов
правильного висновку про те, що судові
витрати понесені позивачем при
зверненні до суду з даним позовом, не
підлягають стягненню з відповідачів на
користь позивача в зв'язку з відмовою
у задоволенні його позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
місцевого суду, як і не підтверджують
належними доказами їх
неправомірність.

Рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального
права, тому правових підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 20 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: