Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/930/14
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Запорізької міської ради, Головного
управління Держземагенства у
Запорізькій області про скасування
рішення про надання земельної ділянки,
визнання недійсним державного акту про
право власності на землю, анулювання
запису про реєстрацію державного акту,
-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який було уточнено в
ході судового розгляду до ОСОБА_4,
Запорізької міської ради, Управління
держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької
області про скасування рішення про
надання земельної ділянки, визнання
недійсним державного акту про право
власності на землю, анулювання запису
про реєстрацію державного акту,
усунення перешкод в користуванні
будинком шляхом зобов'язання його
знесення.

В позові, який змінював під час
розгляду справи, зазначав, що він разом
з ОСОБА_4 є співвласниками
домоволодіння по АДРЕСА_1. Рішенням
суду від 28.10.1999 року у спорі між ним та
попереднім співвласником будинок був
розподілений та визначено порядок
користування земельною ділянкою по 1/2
частці. У 2010 році ОСОБА_4 надавши до
компетентних органів підроблені від
його імені документи отримала
державний акт на право власності на 27/50
частин земельної ділянки, а у 2011 році на
земельній ділянці, яка рішенням суду
залишена сторонам в загальне
користування, самочинно побудувала
прибудову літ. а2.

Оскільки частина земельної ділянки, що
передана у власність ОСОБА_4 є більшою,
ніж було визначено рішенням суду, за
яким співвласники мали у користуванні
по 1/2 частини земельної ділянки, цим
порушено його права, просив суд
скасувати рішення Запорізької міської
ради № 54 від 24.03.2010 року про надання
ОСОБА_4 у власність 27/50 частин земельної
ділянки, визнати недійсним державний
акт про право власності на земельну
ділянку, анулювати запис в «Книзі
запису реєстрації державних актів про
право власності на землю та право
постійного користування землею,
договорів оренди землі» про реєстрацію
державного акту, виданого ОСОБА_4 01.07.2010
року, зобов'язати ОСОБА_4 знести
самочинну прибудову «а2» за свій
рахунок.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 24 липня 2013 року
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 10 січня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 02 квітня 2013 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, припинення частки
у спільній частковій власності, шляхом
виплати грошової компенсації, визнання
права власності та знесення
самовільно побудованої споруди.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з заявою, про залишення її
зустрічної позовної заяви без
розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2013 року
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4
залишено без розгляду.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з заявою, в якій просив суд його
позовні вимоги в частині усунення
перешкод в користуванні будинком
шляхом зобов'язання знесення за свій
рахунок самовільної прибудови
залишити без розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2013 року
заяву ОСОБА_3 задоволено. позовні
вимоги ОСОБА_3 щодо зобов'язання ОСОБА_4
знести самочинну прибудову залишено
без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2013 року в
задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, та ухвалити нове
рішення яким його позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачкою ОСОБА_4 надані
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких вона вважає доводи апеляційної
скарги безпідставними і просить
залишити рішення без змін.

Представником відповідача Головного
управління Держземагентства у
Запорізькій області надані
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких останній вважає пред'явленими до
них позовні вимоги такими, що
задоволенню не підлягають.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_3 та його представника
адвоката ОСОБА_6, представника
відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_7,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення. Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Судом першої інстанції встановлені та
не оспорюються сторонами наступні
обставини.

Рішенням виконкому виконкому
Запоріжької міської ради № 424 від
04.06.1953 року земельна ділянка АДРЕСА_1
складає площею 995 кв.м, а також залишено
в користуванні співвласників лишки 15
кв.м.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28.10.1999 року за
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було визнано право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
по 1/2 частці за кожним з співвласників.
Домоволодіння розділено в натурі (а.с.
200-202 т. 1).

Порядок користування земельною
ділянкою за адресою цього
домоволодіння визначений цим же
рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28.10.1999 року. ОСОБА_8
та ОСОБА_3 виділено земельні ділянки
площею по 468 кв.м кожному, з лишків
ділянки площею по 7,5 кв.м кожному.
Частину земельної ділянки площею 59
кв.м залишено в загальному
користуванні сторін.

ОСОБА_4 придбала належну ОСОБА_8 1/2
частку житлового будинку з відповідною
часткою господарських та побутових
споруд за договором купівлі-продажу
від 08.04.2008 року (а.с. 80-82 т. 1).

Суд першої інстанції правильно вказав,
що згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка
набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Є правильним та відповідає обставинам
справи і нормам матеріального права
висновок суду першої інстанції, що
ОСОБА_4, придбавши 1/2 частину житлового
будинку, також набула право
користування земельною ділянкою, на
якій розміщено зазначений будинок, на
умовах і в обсязі, встановлених
рішенням суду від 28.10.1999 року для ОСОБА_8

Суд першої інстанції правильно
застосував ч. 4 ст. 120 ЗК України, яка
вказує, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду кількома особами право на
земельну ділянку визначається
пропорційно до часток осіб у праві
власності жилого будинку, будівлі або
споруди.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що 11.01.2010 року ОСОБА_4
звернулась до Запорізької міської
ради з заявою про оформлення та видачу
державного акту на право власності на
земельну ділянку.

В решті правовідносин висновки рішення
суду не відповідають фактичним
обставинам справи та зроблені з
порушенням норм процесуального і
матеріального права.

Поза увагою суду залишилося наступне.

Для розгляду питання про приватизацію
земельної ділянки ОСОБА_4 було
підготовлено необхідні документи, до
яких додано зокрема схему порядку
фактичного користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1, де за підписами
від імені ОСОБА_4, ОСОБА_3 вказано: «З
розподілом земельної ділянки по
фактичному користуванню згодні». У цій
схемі порядок фактичного користування
вказаний таким чином, що у користуванні
ОСОБА_3 знаходиться 0,0457га, а у
користуванні ОСОБА_4 - 0,0543га.

Виходячи з цієї схеми Державним
підприємством «Запорізькій
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» виготовлено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
(Державного акта на право власності на
земельну ділянку) ОСОБА_4 та визначено,
що частка останньої має складати 27/50.

В свою чергу вказана документація
покладена в основу рішення
Запорізької міської ради № 54 від 24.03.2010
року про надання ОСОБА_4 у власність 27/50
частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
останній видано державний акт серія
ЯИ №680965, зареєстрований за №225
про право власності на 27/50 частин
земельної ділянки площею 0,1000га,
розташованої по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 не оспорює факту надання згоди
ОСОБА_4 на приватизацію частини
земельної ділянки.

Вказані обставини підтверджуються
заявою про згоду на приватизацію
ОСОБА_4 частини земельної ділянки,
актом погодження меж, підписаним
ОСОБА_3

Проте, ОСОБА_3 фактичною підставою
позовних вимог про визнання недійсною
приватизації земельної ділянки ОСОБА_4
зазначає ті обставини, що в заяві про
згоду на приватизацію та в акті
погодження меж візуально не
відображено, яка саме частина ділянки
має бути переданою у власність ОСОБА_4
Єдиним документом, на якому графічно
відображено частину земельної ділянки,
яка згодом передана у власність ОСОБА_4
є схема порядку фактичного
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1. Проте, вказана схема не
відповідає дійсному порядку
користування земельною ділянкою, йому
на підпис не надавалася і є
підробленою.

Судом першої інстанції проведено
судову почеркознавчу експертизу. За
висновком судової почеркознавчої
експертизи №1073-12 від 15.06.2012р. судового
експерта лабораторії криміналістичних
досліджень Дніпропетровського
науково-дослідного інституту судових
експертиз Омельченко А.В. підпис від
імені ОСОБА_3 у графі «ОСОБА_3» схеми
фактичного землекористування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з
наслідуванням його справжнього
підпису.

Вказаному доказу суд першої інстанції
належної оцінки не дав.

Колегія суддів вбачає порушення судом
першої інстанції вимог ст. ст. 212, 213, 215
ЦПК України, за змістом яких висновки
рішення суду мають ґрунтуватися на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, мотиви взяття до уваги
або відхилення яких повинні бути
відображені в мотивувальній частині
рішення суду.

Суд першої інстанції цих вимог
процесуального закону не виконав, не
відобразив в рішенні мотиви, з яких
визнав, що підроблена схема фактичного
землекористування вказаною земельною
ділянкою є належним документом та
обґрунтовано покладена в основу пакету
документів, що виготовлені для
приватизації частини земельної
ділянки ОСОБА_4, та на підставі яких
прийнято оскаржене рішення міської
ради і видано державний акт про право
власності на земельну ділянку.

Суд першої інстанції ґрунтував рішення
на обставині загальної згоди ОСОБА_3 на
приватизацію земельної ділянки без
врахування та оцінки встановлених
належним доказом обставин підроблення
його підпису на вказаній схемі.

З таким висновком рішення суду першої
інстанції апеляційний суд погодитися
не може.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Частиною 2, 3 ст. 116 ЗК України
передбачено, що набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування. Безоплатна
передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у разі, зокрема,
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян.

Статтею 118 ЗК України передбачений
порядок безоплатної приватизації
земельної ділянки громадянами.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК право власності
на земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються в порядку, встановленому
статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки
розробляється за замовленням громадян
організаціями, які мають відповідні
дозволи (ліцензії) на виконання цих
видів робіт, у строки, що обумовлюються
угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
місячний строк розглядає проект
відведення та приймає рішення про
передачу земельної ділянки у
власність.

Відповідно до п. г ч. 3 ст. 152 Земельного
кодексу України захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. Недійсними
можуть визнаватися як зазначені
рішення, на підставі яких видано
відповідні державні акти, так і самі
акти на право власності на земельні
ділянки.

При цьому, вимога про визнання
неправомірним державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності підстав
видачі такого оспореного державного
акту.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Як убачається з матеріалів справи,
позовні вимоги мотивовані тим, що
спірна земельна ділянка була надана
відповідачці з порушенням порядку,
визначеного земельним законодавством.

Судом встановлено, що технічна
документація по складанню державного
акту на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_4, зокрема, схема порядку
фактичного користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 не відповідає
фактичним обставинам
землекористування та підпис від імені
ОСОБА_3 підроблений, що потягло
безпідставне зменшення належної йому в
користуванні частини земельної
ділянки та незаконне збільшення
частини земельної ділянки, що надана у
власність ОСОБА_4

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про порушення порядку
набуття права власності ОСОБА_4 на
земельну ділянку

Відповідно до встановлених обставин
колегія суддів дійшла висновку, що
право власності набуто з порушенням
визначеного законом порядку, що тягне
визнання недійсним та скасування
рішення Запорізької міської ради №54
від 24.03.2010р. в частині передання ОСОБА_4
у власність 27/50 частин земельної
ділянки площею 0,1000га, розташованої по
АДРЕСА_1, а також оспорений державний
акт не відповідає вимогам закону, який
діяв на час його видачі і підлягає
скасуванню.

В цій частині доводи апеляційної
скарги знайшли своє підтвердження.

В частині позовних вимог ОСОБА_3 до
управління Держземагенства у
Запорізькій області щодо анулювання
запису про реєстрацію державного акту
на землю висновок рішення суду першої
інстанції про відсутність підстав для
їх задоволення і відмову у позові є
таким, що відповідає обставинам справи
та нормам матеріального права.

Наказом Міністерства Юстиції України
від 02.02.2012 № 198/5 затверджено перелік
реєстраційних служб територіальних
органів юстиції. Згідно зазначеного
Наказу та додатку № 8 до нього державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно по Запорізькій області здійснює
Реєстраційна служба управління
юстиції у Запорізькій області та його
структурні підрозділи, яка забезпечує
реалізацію повноважень
Укрдержреєстру. Повноважень відносно
реєстрації прав на земельні ділянки
органи Держземагенства наразі не
мають.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд вбачає, що
суд першої інстанції не врахував, що
обставини на підтвердження позовних
вимог про визнання недійсним і
скасування рішення про надання
земельної ділянки, визнання недійсним
та скасування державного акту про
право власності на землю доведені
належним чином, а заперечення
відповідачки не ґрунтуються на законі.
Висновки суду у вказаній частині
справи не відповідають обставинам
справи та зроблені з порушенням
вищевказаних норм процесуального і
матеріального права, а тому наявні
підстави для частково задоволення
апеляційної скарги та ухвалення нового
рішення про задоволення вказаної
частини позову.

В решті рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим і скасуванню
або зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів. -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року у
цій справі скасувати в частині відмови
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Запорізької міської ради про
скасування рішення Запорізької
міської ради №54 від 24.03.2010р. в частині
передання ОСОБА_4 у власність 27/50 частин
земельної ділянки площею 0,1000га,
розташованої по АДРЕСА_1 та в частині
відмови у скасуванні державного акту
серія ЯИ №680965, зареєстрованого за
№225 про право власності земельну
ділянку ОСОБА_4 01.07.2010р. на 27/50 частин
земельної ділянки площею 0,1000га,
розташованої по АДРЕСА_1.

Ухвалити нове рішення, яким частково
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Запорізької міської ради.

Скасувати рішення Запорізької міської
ради №54 від 24.03.2010р. в частині передання
ОСОБА_4 у власність 27/50 частин земельної
ділянки площею 0,1000га, розташованої по
АДРЕСА_1.

Скасувати державний акт серія ЯИ №680965,
зареєстрований за №225 від 01.07.2010р.
на право власності на земельну ділянку
ОСОБА_4 01.07.2010р. на 27/50 частин земельної
ділянки площею 0,1000га, розташованої по
АДРЕСА_1

В частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до Головного
управління Держземагенства у
Запорізькій області про анулювання
запису реєстрації державного акту
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: