Справа № 413/1635/13-ц
Провадження № 22ц/782/5011/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

Головуючого судді - Лозко Ю. П.

Суддів: Заіки В. В., Медведєва
А.М.

При секретарі :
Івасенко І.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу за
апеляційною скаргою Управління праці
та соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області на рішення Краснолуцького
міського суду Луганської області від 23
жовтня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
треті особи Управління пенсійного
фонду України в м. Красний Луч
Луганської області, Краснолуцька
міська рада Луганської області та
начальник Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області Виборнов О. М.,-

ВСТАНОВИЛА:

13 березня 2013 року, позивачка ОСОБА_2,
звернулась до суду з вказаним позовом,
в обґрунтування якого вказала, що 14
березня 2011 року наказом №51-к
начальника УПСЗН Краснолуцької
міської ради Виборнова О.М., вона була
незаконно звільнена з посади директора
Центру соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" УПСЗН Краснолуцької
міської ради, та як зазначено в цьому
наказі, підставою його винесення стало
рішення Краснолуцької міської ради
шостого скликання третьої сесії №35 від
28.12.2010 року „Про реорганізацію Центру
соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" та наказ від 05.01.2011
року №1-к про попередження про
вивільнення, з яким її в той же день
тобто 05.01.2011 року було ознайомлено, в
якому також було посилання на
вищевказане рішення від 28.12.2010 року.

Позивачка зазначила, що
незаконність вказаних наказів полягає
в тому, що у вказаному рішенні сесії №35
від 28.12.2010 р. не йдеться про вивільнення
з посади директора Центру соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія",
за штатним розписом, передбачена одна
одиниця посади директора, та не
зазначена дата з якої почнеться
відповідна реорганізація. Директор
Центру, призначається і звільняється
із займаної посади міським головою,
згідно п. 8.1. нового Положення про Центр
соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" Краснолуцької
міської ради Луганської області.
Скорочення численності або штату
працівників у Центрі соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія",
не проводилась, отже начальник УПСЗН
Краснолуцької міської ради Виборнов
О.М. не мав законних повноважень
видавати оскаржувані накази. В
оскаржуваному наказі від 05.01.2011 року
№1-к, було попереджено про вивільнення
позивачки із займаної посади директора
Центру 05.03.2011 року, проте, її не було
вивільнено з цієї дати, про звільнення
14.03.2011 року, вона не була попереджена за
два місяці, також не було запропоновано
переведення на іншу роботу.

Рішенням Краснолуцької міської
ради від 28.12.2010року №35, „Центр
соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" УПСЗН Краснолуцької
міської ради Луганської області"
реорганізовано у „Центр соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія"
Краснолуцької міської ради Луганської
області, тому позивачка вважає, що вона
була звільнена з неіснуючої посади.
Реорганізація Центру не проводилась
взагалі.

Також, позивачка вказала, що з 11
квітня 2011 року за захистом своїх
порушених прав, вона зверталася з
відповідними позовами в порядку
цивільного та адміністративного
судочинства, визначення підвідомчості
тривало майже 2 роки і тільки Ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року, було встановлено, що даний спір
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства, тому позивачка вважає, що
строк звернення до суду з даним
позовом, пропущений нею з поважних
причин та повинен бути поновленим.

Незаконними діями відповідача,
позивачкці була завдана моральна
шкода, яка виразилась в приниженні її
честі, гідності, престижу та її ділової
репутації та інше, що призвело до
моральних страждань, втрати звичних
життєвих зв'язків, яку вона оцінює у
розмірі 50000,00 гривень.

Крім того, в результаті
незаконного звільнення, були порушені
права позивачки щодо перерахунку
пенсії, передбачені нормами Закону
України„Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" .

Позивачка просила суд, визнати
незаконним, таким, що виданий з
перевищенням наданих повноважень та
скасувати - наказ №1 - к від 05.01.2011 року
про попередження про вивільнення
виданий начальником Управління праці
та соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Виборновим
О.М. Визнати незаконним, таким, що
виданий з перевищенням наданих
повноважень та скасувати - наказ № 51 - к
від 14.03.2011 року про звільнення виданий
начальником Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Виборновим
О.М. Поновити її на посаді директора
Центру соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" Краснолуцької
міської ради Луганської області.
Стягнути з Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу
починаючи з 14.03.2011 року по дату
поновлення на посаді, завдану моральну
шкоду у розмірі 50 000 гривень.
Зобов'язати відповідача провести
нарахування середньої заробітної
плати за дні вимушеного прогулу та
надати до Управління пенсійного фонду
України в м. Красний Луч Луганської
області коригуючи відомості
персоніфікованого обліку з розбивкою
сум помісячно за період часу з 14.03.2011
року по день поновлення на посаді
включно. Зобов'язати УПФУ в м. Красний
Луч Луганської області прийняти
зазначені коригуючи відомості
персоніфікованого обліку відносно неї
та включити їх до бази даних відділу
персоніфікованого обліку.

Рішенням Краснолуцького
міського суду Луганської області від 23
жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені частково.

Визнані незаконними та скасовані
накази начальника Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради №1-к від
05.01.2011 року про попередження про
вивільнення та наказ № 51 -к від 14.03.2011
року про звільнення.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді
директора Центру соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія"
Краснолуцької міської ради Луганської
області з 15 березня 2011 року.

Стягнуто з Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 58 183 гривень 65 копійок, та суму 10000
грн. як відшкодування моральної шкоди.

Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області надати до Управління
Пенсійного фонду України в м. Красний
Луч коригуючи відомості даних
персоніфікованого обліку на ОСОБА_2
щодо відображення середньомісячної
заробітної плати за час вимушеного
прогулу за період з 15.03.2011 року по 23
жовтня 2013 року, з відображенням за
кожен місяць окремо.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо судового
збору.

Не погодившись з зазначеним
рішенням, представник відповідача
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачки в задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача,
доводи осіб, які беруть участь у справі,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

У відповідності зі ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, при цьому
законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами
судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції у повному обсязі не
виконані.

Задовольняючи позовні вимоги
частково, суд першої інстанції, виходив
з того, що звільнення позивачки з
посади директора Центру соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія"
управління праці та соціального
захисту населення Краснолуцької
міської ради Луганської області, за
наказом № 51-к від 14.03.2011 року у зв'язку з
реорганізацією Центру, за ст. 40 п.1 КЗпП
України відбулось незаконно, оскільки
відповідачем не були дотримані діючі
норми законодавства, що регулюють
вивільнення працівників, відсутні
докази щодо змін в організації
виробництва і праці, ліквідації чи
реорганізації Центру, відсутні
відомості про відмову позивачки як
працівника від переведення на іншу
роботу, не були запропоновані інші
вакансії за її кваліфікацією. Строк
звернення до суду з даним позовом
позивачкою не пропущений, оскільки
вона звернулась до суду за захистом
своїх порушених прав 11.04.2011 року, проте,
у зв'язку з вирішенням судовими
інстанціями підвідомчості її позовних
вимог, її позов розглядався в порядку
адміністративного судочинства.

Таких висновків, суд першої
інстанції дійшов правильно.

Проте, висновок суду в частині
визначення суми середнього заробітку
за час вимушеного прогулу із
розрахунку проведеного судом а саме,
655 днів х середньоденну заробітну плату
- 88 грн. 83 коп. з 15.03.2011 року по 23.10.2013 року
, у сумі 58183 грн.65 коп., який підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивачки, та при вирішенні питання
щодо розміру судового збору, якій
підлягає стягненню з відповідача на
користь держави, не ґрунтується на
встановлених в судовому засіданні
обставинах та вимогах закону.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що позивачка ОСОБА_2 з
20.02.2008 року, знаходилася з відповідачем
у трудових відносинах.

Згідно наказу №1- к від 05.01.2011 року
УПСЗН Краснолуцької міської ради, про
попередження про вивільнення, на
виконання рішення Краснолуцької
міської ради від 28.12.2010 року №35 „Про
реорганізацію центру соціальної
реабілітації дітей - інвалідів
„Надія", відповідно до статті 49 - 2 КЗпП
України було попереджено ОСОБА_2 про її
вивільнення з посади директора центру
соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради 05.03.2011 року
(т.1. а.с.9).

Проте, матеріали справи не
містять жодних відомостей стосовно
дотримання відповідачем порядку
вивільнення позивачки із займаної нею
посади, передбаченого п. 2,п.3 ст. 49 -2 КЗпП
України.

Згідно ст. 49 -2 КЗпП України, яка
регулює порядок вивільнення
працівників, про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

З вказаним вище наказом, позивачка
була ознайомлена в той же день, отже не
пізніше ніж за два місяці, що
відповідає вимогам п. 1 ст. 49 -2 КЗпП
України.

Про наступне вивільнення, була
попереджена тільки позивачка ОСОБА_2,
якій з 10.06.2008 року була призначена
пенсія за віком, тому на облік як
безробітну її взято не було. Дані
обставини підтверджуються наявними у
справі письмовими доказами.

Наказом відповідача № 51-к від
14.03.2011 року вона була звільнена з
посади директора Центру соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія"
управління праці та соціального
захисту населення Краснолуцької
міської ради Луганської області, у
зв'язку з реорганізацією Центру, за ст.
40 п.1 КЗпП України. В даному наказі
зазначено, що підставою, є рішення
Краснолуцької міської ради від 28.12.2010
року №35 та наказ від 05.01.2011 року №1-к. У
п. 2 зазначено, головному бухгалтеру
Центру виплатити ОСОБА_2 вихідну
допомогу у розмірі середньомісячної
заробітної плати, ст. 44 КЗпП України, та
грошову компенсацію за всі
невикористані нею дні щорічної
відпустки, ст. 24 КЗпП України ( т.1 а.с.10).

Суд першої інстанції, дійшов
правильного висновку щодо відсутності
підстав для видання вказаних наказів.

Згідно зі ст. 40 п.1 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення численності або штату
працівників.

Звільнення з цих підстав,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Як роз'яснив Пленум Верховного
суду України №9 від 06.11.1992 року,
розглядаючи трудові спори, пов'язані
зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП України ,
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
численності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, проте, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнений
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він з два місяці про
наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства
або при його перепрофілюванні
звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України
може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
численності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Відповідно до ч.3 ст. 36 КЗпП
України, у разі реорганізації
підприємства дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
численності або штату працівників.

Згідно рішення Краснолуцької
міської ради від 28.12.2010 року №35, на
підставі якого були видані оскаржувані
накази, Центр соціальної реабілітації
дітей -інвалідів „Надія" управління
праці та соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області було реорганізовано у Центр
соціальної реабілітації дітей -
інвалідів „Надія" Краснолуцької
міської ради Луганської області. Також,
було затверджено положення про Центр
(додаток №1). Виведені із штатного
розпису Центру, та введені штатні
одиниці, та затверджено штатний розпис
Центру (т.1 а.с.11-15).

Отже, вказаним рішенням, була
змінена тільки назва Центру,
скорочення посади директора Центру не
було проведено, що підтверджується
штатним розписом Центру з 01.01.2011 року у
додатку №2 до даного рішення (т.1 ас.с.15).
Зміни стосовно посади директора
Центру, у штатному розписі не
проводились.

Таким чином, судом правильно
встановлено, що не мала місця
реорганізація Центру, відбулись лише
незначні редакційні зміни у його
назві, а тому у відповідача не було
підстав для звільнення позивачки за п. 1
ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору до суду у
справах про звільнення - в місячний
строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

Згідно п. 4 роз'яснень Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.1992
року, передбачений ст. 233 КЗпП України
місячний строк поширюється на всі
випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору.
Оскільки при пропуску місячного строку
у позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а і всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

З урахуванням тих обставин, що
позивачка звернулась до суду з
первісним позовом 11.04.2011 року, але від
незалежних від неї причин, а саме
вирішення судом питання підвідомчості
розгляду її позову, який тривалий час
розглядався в порядку
адміністративного судочинства, тому
суд дійшов правильного висновку що
строк звернення до суду з даним позовом
нею не пропущений.

Дані обставини підтверджуються
матеріалами справи.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу. Рішення про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного на іншу
роботу працівника, прийняте органом,
який розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Таким чином, оскільки судом
встановлено, що звільнення позивачки
було проведено без законних підстав, а
тому вона повинна бути поновлена на
попередній роботі з виплатою
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу, у відповідності до
вимог ст.. 235 КЗпП України.

Однак, що стосується суми
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, судова колегія вважає, що суд
помилково дійшов висновку, щодо
необхідності стягнення на користь
позивачки 58183,65 гр.

Як роз'яснив Пленум Верховного
суду України у Постанові № 9 від 6
листопаду 1992 року „ Про практику
розгляду судами трудових спорів" при
присудженні оплати за час вимушеного
прогулу зараховується заробіток за
місцем нової роботи (одержана допомога
по тимчасовій непрацездатності,
вихідна допомога, середній заробіток
на період працевлаштування, допомога
по безробіттю), який працівник мав в цей
час.

У випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи - невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи. Для
працівників, які пропрацювали на
даному підприємстві (в установі,
організації) менш двох місяців,
обчислення проводиться з розрахунку
середнього заробітку за фактично
пропрацьований час. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року N
100 (зі змінами, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 16
травня 1995 року N 348).

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП
України оплата середнього заробітку за
весь час понад один рік провадиться за
вимушений прогул і за умови, що заява
про поновлення на роботі розглядалась
більше одного року і в цьому не було
вини працівника. При частковій вині
працівника оплата вимушеного прогулу
за період понад один рік може бути
відповідно зменшена. Висновок суду про
наявність вини працівника (не з'являвся
на виклик суду, вчиняв інші дії по
зволіканню розгляду справи) або її
відсутність, про межі зменшення
розміру виплати має бути мотивованим.

Судом правильно відповідно до
Порядку обчислення середньої
заробітної плати затвердженого
Постановою КМУ № 100 від 8 лютого 1995 року,
обчислено середньоденний заробіток
позивачки на момент звільнення у сумі
88,83 гр., який не заперечується
сторонами, також правильно визначено
кількість робочих днів вимушеного
прогулу - 655 днів, що також не
заперечується сторонами, також
правильно встановлено розмір
середнього заробітку за вказаний
період 58183,65 гр. ( 88,83 гр. х 655 днів), однак
при визначенні суми середнього
заробітку, який підлягає стягнення на
користь позивачки судом не враховано,
що при звільненні позивачки їй було
виплачено передбачену законом
вихідну допомогу у сумі 1687, 70 гр., яка
має бути врахована при визначенні
остаточної суми середнього заробітку,
який підлягає виплаті позивачці за час
вимушеного прогулу, і таким чином до
стягнення остаточно підлягає 56495,96 гр.
( 58183,65 гр. - 1687,70 гр.)

За таких обставин, судова колегія
вважає необхідним зменшити суму
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу до 56 495,96 гривень.

Пленум Верховного Суду
України в постанові від 31 березня 1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди»
зазначив, що під моральною шкодою слід
розуміти витрати немайнового
характеру внаслідок моральних
страждань та фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній або юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Згідно з вимогами ст. 237-1
КЗпП України, відшкодування
працівникові моральної шкоди
покладено на власника або
уповноважений ним орган.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК
України та положень п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної ( немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку вини
відповідача, часу та зусиль необхідних
для відновлення попереднього стану та
інших обставин. Зокрема, враховується
характер і тривалість страждань, стан
здоров`я потерпілого, істотність
вимушених змін у його життєвих та
виробничих зв`язках.

Колегія суддів, вважає, що
висновки суду першої інстанції про
заподіяння позивачки моральної шкоди в
зв'язку із незаконним її звільненням з
займаної посади та наявності в неї
права на відшкодування моральної
шкоди, відповідають обставинам справи
та вимогам закону.

Встановлюючи розмір моральної
шкоди, що підлягає стягненню з
відповідача, суд першої інстанції
врахував конкретні обставини справи,
характер і ступінь моральних страждань
позивачки, порушення нормального
укладу її життя і обґрунтовано прийшов
до висновку про часткове задоволення
позову про стягнення моральної шкоди у
визначеному судом розмірі.

У зв'язку з встановленням
вказаного розміру середнього
заробітку, який підлягає стягненню з
відповідача, також, судова колегія
вважає необхідним уточнити розмір
судового збору, який підлягає
стягненню з відповідача на користь
держави, та який відповідно до Закону
України „ Про судовий збір", підлягає
обчисленню окремо за вимогами щодо
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, як з майнового
спору у розміру 1%, що становить 564,95 гр.
від загальної суми, та за вимогами про
стягнення моральної шкоди, як з
немайнового спору у розмірі 0,2 від
мінімальної заробітної плати станом
на 1 січня 2014 року ( 1218 гр.), що становить
243,60 гр. , а тому остаточно до сплати
підлягає судового збору у сумі 808,60 гр.
(564,95 гр. + 243,60 гр.)

Доводи апелянта про те, що суд
поновив позивачку на посаду, яку вона
не займала, перевищивши надані йому
повноваження, оскільки вона на посаді
директора Центру соціальної
реабілітації дітей-інвалідів „ Надія"
Краснолуцької міської ради не
працювала, вона працювала на посаді
директора Центру соціальної
реабілітації дітей-інвалідів „ Надія"
Управління праці і соціального
захисту населення виконавчого
комітету Краснолуцької міської ради,
на увагу не заслуговують, оскільки
судом встановлено, що це одна і та ж
установа, змінена тільки її назва, що
не є підставою вважати, що позивачка
поновлена на посаді, яку вона не
займала.

Доводи апелянта про те, що
позивачкою не надано доказів та
розрахунку розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, на
увагу не заслуговують, оскільки при
вирішенні трудового спору у разі
встановлення незаконності звільнення
працівника, суд у разі заявлених
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
має право сам розрахувати та навести
розрахунок розміру такого заробітку
з моменту звільнення до часу винесення
судом рішення.

Доводи апелянта про те, що
судом не враховано при визначенні
остаточної суми середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, отримані
позивачкою при звільненні суми
заробітної плати за відпрацьовані 9
робочих днів у березні у розмірі 606,68
гр., та компенсація за невикористану
відпустку 66 днів у розмірі 5775 гр.,
також не заслуговують на увагу,
оскільки врахування вказаних виплат
не передбачено нормами трудового
законодавства.

Доводи апелянта про те, що апелянт
отримує кошти на виплату заробітної
плати з боку фінуправління м. Красний
Луч через рахунок УПСЗН і будь-які
бюджетні зобов'язання та платежі
здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення, а
в управлінні відсутні будь-які
бюджетні призначення щодо
фінансування Центру, тому апелянт не
може здійснити виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, на
увагу не заслуговують, оскільки ця
обставина не є підставою для
звільнення апелянта від такої сплати,
бо позивачка знаходилася у трудових
відносинах саме з апелянтом , де
отримувала заробітну плату і саме
апелянтом вона була незаконно
звільнена.

Доводи апелянта щодо
безпідставності покладення
зобов'язання надати до УПФУ в м.
Красному Лучі даних персоніфікованого
обліку на позивачку, оскільки вона не
входила до їх штату, на увагу не
заслуговують, оскільки, як вбачається з
положень про центр соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія"
Краснолуцької міської ради Луганської
області у додатку №1 затвердженого
рішенням Краснолуцької міської ради
від 28.12.2010 року №35, п. 1.1. Загальних
положень, Центр соціальної
реабілітації дітей - інвалідів „Надія"
Краснолуцької міської ради Луганської
області - є комунальним
спеціалізованим закладом, який не має
на меті отримання прибутку та
утворюється для перебування дітей -
інвалідів. Головним розпорядником
коштів Центру є управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області.

Доводи апелянта про те, що судом
не наведено у рішенні мотивів
задоволення чи відхилення позовних
вимог щодо УПФУ у м. Красний луч, на
увагу не заслуговують, оскільки ці
доводи не впливають на правильність
висновків суду стосовно
обґрунтованості задоволених вимог.

Доводи апелянта стосовно
відсутності підстав для задоволення
вимог позивачки про стягнення
моральної шкоди, на увагу не
заслуговують, оскільки суд дійшов
правильного висновку, що порушивши
трудові права позивачки, відповідач
тим самим завдав їй моральної шкоди і
для відшкодування моральної шкоди
достатньо самого факту такого
порушення, про що неодноразово
зазначав Європейський суд з прав
людини у своїх рішеннях у різних
справах.

Доводи апелянта про те, що
позивачкою пропущено строк звернення
до суду з позовом і прохання поновити
цей строк не було, що є самостійною
підставою для відмови у задоволенні
позову, на увагу не заслуговує,
оскільки при вирішенні трудових
спорів, як роз'яснив Пленум Верховного
суду України у зазначеній вище
постанові, суд має з'ясовувати причини
пропуску строків звернення до суду і в
залежності від поважності причин,
вирішувати справу.

У даному випадку суд дійшов
правильного висновку щодо поважності
причин пропуску строку звернення
позивачки до суду, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
судом при її первісному звернення
неправильно було визначено
підвідомчість спору, тривале вирішення
цього питання судовими інстанціями і
стало причиною пропуску строку
звернення позивачки до суду.

Інші доводи апелянта стосовно
того, що судом першої інстанції
невірно проаналізовані наявні у справі
документи, на увагу не заслуговують,
оскільки вони містять у собі
суб'єктивне тлумачення відповідачем
наданих суду доказів та направлені на
їх переоцінку.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

З урахуванням викладеного,
оскаржуване рішення підлягає вказаній
вище зміни в зазначеній частині.

Керуючись ст. 303, ст.307, ст. 309, ч.2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області задовольнити частково.

Рішення Краснолуцького міського
суду Луганської області від 23 жовтня 2013
року змінити.

Зменшити суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнутого на користь ОСОБА_2 з
Управління праці та соціального
захисту населення Краснолуцької
міської ради Луганської області до
56495,96 гривень, та збільшити розмір
судового збору, який підлягає
стягненню з Управління праці та
соціального захисту населення
Краснолуцької міської ради Луганської
області на користь держави до 808, 60 гр.

В іншій частині рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 23 жовтня 2013 року
залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду
набирає чинності негайно але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: