АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/117/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка
подана її представником ОСОБА_2, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, треті особи:
Відділ у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, Шевченківська районна в м. Києві
державна адміністрація, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 - про визнання (угод) правочинів
недійсними,

встановила:

У травні 2008 року позивачі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 звернулись з позовом до
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 з
наступними позовними вимогами:

- визнання недійсним договору позики у
вигляді боргової розписки від 21.08.1998
року на суму 25 000 доларів США,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, з
моменту його укладення;

- визнання недійсним доручення від
імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_5 від 05.09.1998
року, посвідченого Дванадцятою
Київською державною нотаріальною
конторою за реєстровим № 3-137;

- визнання недійсним договору
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1
від 21.04.1999 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, з моменту укладення,

- визнання недійсним доручення
неповнолітнього ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_1
від 23.04.1999 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, з моменту
укладення,

- визнання недійсною заяви від 23.04.1999
року від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ЖЕК №
403 про виписку з місця проживання,
визнання недійсною заяви від 23.04.1999
року від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
опікунської ради Радянської районної
державної адміністрації м. Києва,
посвідчених приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10,

- визнання недійсним договору
купівлі-продажу 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 від 14.12.1999 року, укладеного між
ОСОБА_4 в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_6,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7,

- визнання недійсними заяв ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 від 16.12.1999 року, посвідчених
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7 з
моменту оформлення,

- визнання недійсним договору
купівлі-продажу вищевказаної квартири,
укладеного 06.04.2000 року між ОСОБА_6,
ОСОБА_1 та ОСОБА_8, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,

- визнання недійсним договору
дарування спірної квартири, укладеного
20.09.2002 року між ОСОБА_8 в особі ОСОБА_5 та
ОСОБА_12, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,

- визнаня недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири від
22.10.2004 року, укладеного між ОСОБА_12 та
ОСОБА_9, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_14,

- визнання незаконною виписку ОСОБА_3,
ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1,

- визнання права власності за ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних
долях.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 серпня 2011 року за
заявою представника позивачів
залишено без розгляду позовну заяву у
частині позовних вимог про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири від 06.04.2000 року; визнання
недійсним договору дарування квартири
від 20.09.2002 року ; визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
22.10.2004 року; визнання незаконною
виписки позивачів зі спірної квартири
(зняття з реєстрації місця проживання);
визнання права власності на квартиру в
рівних долях.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 грудня 2013 року
позовні вимоги задоволені частково.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 від 21.04.1999
року, реєстраційний № 1037, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1 від 14.12.1999 року, реєстраційний
№ 1983, укладений між ОСОБА_4 в особі
ОСОБА_1 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
з моменту його укладення.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в
частині задоволення позову, відповідач
ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2
звернулась з апеляційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення суду в
частині визнання недійсними договору
дарування Ѕ частини квартири від 21.04.1999
року та договору купівлі-продажу Ѕ
частини квартири від 14.12.1999 року, та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити. В
іншій частині - рішення залишити без
змін.

В апеляційній скарзі посилалась на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи внаслідок
неправильної оцінки зібраних доказів
та неповного з'ясування обставин
справи.

Зазначала, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції ґрунтується лише на
показаннях свідків, які є
зацікавленими у вирішенні справи,
оскільки є членами родини.

Судом не прийнято до уваги обставини,
на які посилались відповідачі, та які
узгоджуються із наявними в матеріалах
справи доказами. Так, у зв'язку з тим, що
ОСОБА_3 не мала змоги повернути борг
ОСОБА_5, вона прийняла рішення продати
спірну квартиру та звернулась до нього
з проханням допомогти їй у цьому. 05.09.1998
року ОСОБА_3 видала доручення на ім'я
ОСОБА_5 у якому висловила своє
волевиявлення, яке відповідало її
внутрішній волі. Зазначала, що ОСОБА_3
на протязі строку дії цього доручення
не зверталася до нотаріуса для
припинення його дії, що свідчить про
відсутність будь-якого порушення її
прав вищезазначеним нотаріально
посвідченим дорученням, що суд залишив
без належної оцінки, як і ті обставини,
що доручення було видано ОСОБА_3 05.09.1998
року, а договір дарування від її імені,
на підставі зазначеного доручення, був
укладений лише 21.04.1999 року, тобто через 7
місяців після його видачі. Оскільки
покупець на спірну квартиру не
знаходився, за погодженням між ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ОСОБА_1, спірна квартира, за
нотаріально посвідченим договором
дарування частини квартири від 21
квітня 1999 року, була подарована ОСОБА_1
Таким чином, за згодою сторін був
погашений борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_5

Вважає необґрунтованими висновки суду
першої інстанції про те, що договір
дарування частини квартири був
укладений проти волі власника майна -
ОСОБА_3, внаслідок замовчування та без
її відому. Заявою ОСОБА_3 від 16 грудня 1999
року, підтверджується, що дії ОСОБА_5,
пов'язані з даруванням належної
позивачці частини квартири, виконані
відповідно до її волі, матеріальних та
моральних претензій до нього вона не
має. Справжність підпису ОСОБА_3 у
зазначеній заяві нотаріально
засвідчена.

Вказувала, що суд першої інстанції,
посилаючись лише на показання свідків -
ОСОБА_3 та її співмешканця - ОСОБА_16,
дійшов помилкового висновку, що
позивач ОСОБА_3 виступила майновим
поручителем, який нібито забезпечував
виконання ОСОБА_16 взятих на себе
зобов'язань перед ОСОБА_5, оскільки
жодного доказу на підтвердження того,
що між ОСОБА_5 та ОСОБА_16 укладався
договір позики, позивачами не було
надано.

Зазначала, що посилаючись виключно на
власні припущення, суд дійшов висновку,
що видача ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_5
доручення про розпорядження майном,
укладання договору дарування частини
квартири є прихованням інших угод, а
саме: угоди про забезпечення виконання
зобов'язань у вигляді застави
нерухомого майна та договору майнового
поручительства. Однак, такі висновки
суду є безпідставними, оскільки спірна
квартира не виступала забезпеченням
виконання зобов'язань.

Крім того, визнаючи договір дарування
недійсним на підставі ст. 58 ЦК УРСР
(удавана угода), суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог, оскільки
з такими вимогами позивачі до суду не
звертались, адже у позові позивачі
просили визнати недійсним вказаний
договір дарування на підставі ст. 48 ЦК
УРСР (недійсність угоди, яка не
відповідає вимогам закону).

Зазначала, що суд всупереч своєму
висновку про удаваність договору
дарування та доручення, визнавши, що
вони фактично мали значення договору
застави та поручительства, визнав
недійсним тільки договір дарування з
підстав недотримання нотаріальної
форми угоди, в той час, як нотаріальна
форма договору була дотримана (договір
дарування був укладений у нотаріальній
формі).

Також вказувала, що відповідно до
заяви ОСОБА_4 від 16 грудня 1998 року,
останній не має ні матеріальних, ні
моральних претензій до ОСОБА_1, у
зв'язку з продажем 14 грудня 1999 року,
відповідно до їх (позивачів)
волевиявлення, належної йому частини
квартири ОСОБА_6 Однак, вказаний доказ
залишений судом без оцінки.

Судом не прийнято також до уваги, що
розпорядженнями Радянської районної
державної адміністрації м Києва від
07.09.1999 року за № 768 та від 02.12.1999 року за
№ 1019, ОСОБА_3 було надано дозвіл дати
згоду на продаж 1/2 частини спірної
квартири, власником якої був її
неповнолітній син ОСОБА_4, а ОСОБА_1 було
надано дозвіл здійснити продаж
зазначеної частини спірної квартири.
Таке рішення органом опіки та
піклування було прийнято на підставі
відповідних документів, наданих
особисто позивачем ОСОБА_3, що свідчить
про її власний, добровільний намір щодо
відчуження спірної квартири.

Крім того, що стосується відсутності
згоди батька неповнолітньої особи на
продаж нерухомого майна, то відповідно
до чинного на той час законодавства,
оскільки неповнолітня дитина після
розірвання шлюбу між батьками
залишилась проживати з матір'ю, а місце
проживання батька неповнолітньої
дитини не було відомо матері, згода
батька, місце проживання якого
невідоме, на продаж нерухомості, що
належала неповнолітньому, не
вимагалась.

Викладене свідчить про повне
дотримання норм чинного законодавства
під час укладення та нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
частини квартири, яка належала
неповнолітній особі - позивачу ОСОБА_4,
а також про незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення суду першої інстанції в цій
частині.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу
та просила задовольнити. Позивачі та їх
представник вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними, а
рішення суду - законним і обґрунтованим
та просили його залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даними позовними
вимогами, позивачі посилались на те, що,
відповідачами були грубо порушені їх
законні права та охоронювані законом
інтереси щодо права власності на
вищевказану квартиру шляхом
примушування позивачів до укладення
вказаних правочинів із застосуванням
погроз, введенням в оману та порушенням
вимог діючого законодавства, яке
регулює порядок укладання та форму
вказаних договорів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання недійсними договору
дарування належної ОСОБА_3 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 від 21 квітня 1999 року
та договору купівлі-продажу належної
ОСОБА_4 1/2 частини вказаної квартири
від 14.12.1999 року, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної часткової
власності позивачу ОСОБА_3 та її сину
ОСОБА_4 в рівних долях на підставі
договору купівлі-продажу від 24.01.1997
року.

21 серпня 1998 року ОСОБА_3 було видано
ОСОБА_5 письмову розписку про отримання
від останнього грошових коштів у
розмірі 25 000 доларів США та у разі їх
неповернення зобов'язалась передати
спірну квартиру.

На підставі пояснень позивачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4, допитаних в якості свідків,
та свідка ОСОБА_16, який пояснив, що є
співмешканцем ОСОБА_3, судом зроблено
висновок, що грошові зобов'язання
фактично виникли між ОСОБА_16 як
позичальником та ОСОБА_5 як
позикодавцем, а позивач ОСОБА_3
виступила як майновий поручитель, що
забезпечувала виконання ОСОБА_16 взятих
на себе зобов'язань.

Встановивши, що 21 квітня 1999 року
відповідач ОСОБА_5, діючи на підставі
довіреності, виданої йому ОСОБА_3 05
вересня 1998 року, уклав від імені
позивача та без її відома договір
дарування належної їй 1/2 частини
спірної квартири, суд першої інстанції
дійшов висновку, що укладення цих угод :
видача довіреності на розпорядження
майном та укладання договору дарування
частини квартири, є прихованням інших
угод - про забезпечення виконання
зобов'язань ( договору позики) у вигляді
застави нерухомого майна та договору
майнового поручительства.

Виходячи із того, що видача
довіреності від 05.09.1998 року та договір
дарування від 21.04.1999 року є удаваними
угодами в силу ст. 58 ЦК України ( в
редакції 1963 року), суд першої інстанції
вважав, що відповідачі за цією
удаваною угодою зобов'язані були
керуватись положеннями ЦК України ( 1963
року) про заставу нерухомого майна та
Законом України «Про заставу».

Встановивши, що при оформленні і
видачі довіреності та договору
дарування ( які фактично мали значення
договору застави та поручительства) не
було дотримано вимог, необхідних для
укладення договору про заставу майна (
ст. 181, 47, 191 ЦК України 1963 року -
недотримання нотаріальної форми
договору застави), суд першої інстанції
дійшов висновку про недійсність угоди
застави майна за наслідками,
передбаченими ст. ч. 2 ст. 48 ЦК України (
1963 року).

З пояснень відповідача ОСОБА_5 судом
було встановлено, що між ним та ОСОБА_1
на момент укладення договору дарування
не передавалось право вимоги за
борговою розпискою від 21.08.1998 року,
угоди про уступку права вимоги чи
переведення боргу не укладались, а сам
договір дарування укладався на
підставі довіреності та особистої
пропозиції ОСОБА_3 у надання допомоги в
реалізації нерухомості.

Тому виходячи з вимог ст. 197 , 203, 243 ЦК
України ( 1963 року) суд вважав, що спірний
договір дарування 1/2 частини квартири
був укладений проти волі власника
майна ОСОБА_3, внаслідок замовчування
та без її відому, тому дійшов висновку,
що її волевиявлення як учасника цієї
угоди ( правочину) не було вільним і не
відповідало її внутрішній волі.

Також судом першої інстанції
встановлено, що 23 квітня 1999 року
позивач ОСОБА_4 видав на ім'я
відповідача ОСОБА_1 довіреність щодо
розпорядження відповідачем 1/2 частини
квартири неповнолітнього на той час
позивача.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу 1/2 частини належної
ОСОБА_4 частини квартири, суд першої
інстанції виходив з того, що всупереч
вимог ст. 13 ЦК України ( 1963 року) та ст. 59,
78, 79 КпШС України при оформленні
довіреності позивачем ОСОБА_4
необхідною була спільна згода обох
його батьків, тоді як судом
встановлено, що згода батька позивача -
ОСОБА_17 отримана не була.

14.12.1999 року між відповідачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_6 було укладено
договір купівлі-продажу 1/2 належної
позивачу ОСОБА_4 частини квартири,
відповідно до якого продаж квартири
було здійснено за 26 000 грн.

Оскільки укладений договір зачіпав
майнові права неповнолітнього на той
час ОСОБА_4, то при укладенні договору
необхідна була згода обох батьків, чого
дотримано не було, чим порушено вимоги
ст. 13 ЦК України ( 1963 року).

Крім того, укладення договору
суперечить розпорядженням Радянської
районної в м. Києві державної
адміністрації, відповідно до яких
необхідною та обов'язковою передумовою
відчуження 1/2 частини квартири ОСОБА_4
було придбання ОСОБА_1 йому у власність
іншого житла.

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції дійшов висновку, що уклавши
договір купівлі-продажу від 14.12.1999 року
в порушення вимог розпоряджень
опікунської ради, відповідач ОСОБА_1
порушила права та інтереси
неповнолітнього на той час ОСОБА_4, а
тому цей договір був укладений без
дотримання вимог закону, з подальшим
ущемленням прав неповнолітнього
ОСОБА_4, що є підставою відповідно до ст.
48 ЦК України ( 1963 року) для визнання його
недійсним.

Відхиляючи заяву відповідачів про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, суд першої
інстанції виходив з того, що такий
строк пропущено позивачами з поважних
причин, а тому їх порушене право
підлягає захисту, оскільки 27.10.2000 року
позивачів було визнано потерпілими та
цивільними позивачами у кримінальній
справі, порушеній за фактом вчинення
відносно них шахрайських дій за ч. 2 ст.
190 КК України. Слідство у даній справі
неодноразово припинялось та
відновлювалось, тривало майже 13 років,
однак до цього часу рішення так і не
прийняте.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання недійсними:
договору позики у вигляді боргової
розписки від 21.08.1998 року; доручення від
імені ОСОБА_3 від 05.09.1998 року; доручення
неповнолітнього ОСОБА_4 від 23.04.1999 року,
суд першої інстанції виходив з того, що
обставини щодо порушення сторонами
вимог закону при укладенні договору
позики, довіреності ОСОБА_3 від 05.09.1998
року та довіреності ОСОБА_4 від 23.04.1999
року, не знайшли підтвердження в
судовому засіданні.

Вимога про визнання недійсною заяви №
1054 від 23.04.1999 року від імені ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до опікунської ради також
визнана такою, що не підлягає
задоволенню, оскільки заява не є
правочином та не може бути визнана
недійсною з підстав, передбачених
нормами ЦК УРСР та ЦК України.

Позивачі рішення суду у вказаній
частині не оскаржували, тим самим
погодившись із ним. Обов'язкових
підстав для скасування рішення не
вбачається, а тому рішення суду у
вказаній частині колегія суддів не
перевіряє.

Однак з висновками суду в частині
задоволення позовних вимог колегія
суддів не погоджується, вважає їх
такими, що не відповідають обставинам
справи та зроблені з порушенням норм
матеріального права, що відповідно до
ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення та ухвалення
нового.

Як вбачається з матеріалів справи, 21
серпня 1998 року ОСОБА_3 видала розписку,
в якій зазначила, що вона позичила
гроші в сумі 25000 доларів США,
стодоларовими купюрами, у ОСОБА_5, в
присутності ОСОБА_18 та ОСОБА_1 У випадку
неповернення грошей до 23.06.1999 року
зобов'язалась передати у власність
квартиру, що належить їй на праві
власності ( а.с. 172, том 1).

Статтею 376 ЦК України (1963 року)
передбачено, що позичальник вправі
заперечувати договір позики за його
безгрошовістю, доводячи, що гроші або
речі в дійсності зовсім не одержані ним
від позикодавця або одержані в меншій
кількості, ніж зазначено в договорі.

В тих випадках, коли договір позики
повинен бути укладений в письмовій
формі (стаття 375 цього Кодексу),
заперечення його за безгрошовістю
шляхом свідоцьких показань не
допускається, за винятком випадків
кримінально караних дій.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п. 27 Постанови «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» від 12.06. 2009 року
№ 2, виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України
та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК
України, не може стверджуватися
показаннями свідків наявність
правовідносин, що виникають з
правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

Відповідно до правового висновку
Верховного Суду України , наданого у
постанові від 18 вересня 2013 року по
справі № 6-63цс13, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 вказувала, що в дійсності гроші
були отримані у меншій кількості - 10 000
доларів США, і не нею, а її
співмешканцем ОСОБА_16

Однак зазначені обставини належними та
допустимими доказами не підтверджені,
а тому висновок суду першої інстанції,
який ґрунтується виключно на
свідоцьких показаннях, про те, що
боржником за розпискою від 21.08.1998 року є
ОСОБА_16, а позивач ОСОБА_3 виступила
майновим поручителем ОСОБА_16, колегія
суддів вважає є необґрунтованим та
безпідставним.

Як вбачається з копії доручення,
посвідченого 05 вересня 1998 року
державним нотаріусом Двадцятої
Київської державної нотаріальної
контори Піддубною С.Ф.., ОСОБА_3 дійсним
дорученням уповноважила відповідача
ОСОБА_5 керувати та розпоряджатись всім
її майном, з чого б воно не складалось
та де б не знаходилось, укладати всі
дозволені законом угоди по керуванню
та розпорядженню майном: купувати,
продавати, здавати в оренду, дарувати,
приймати в дар, обмінювати, закладати
та приймати в заставу будівлі та інше
майно, проводити розрахунки про
укладених угодах. Доручення було
видане без права передоручення,
терміном на 3 роки ( а.с. 179, том 1).

Відповідно до договору дарування 1/2
частини квартири, посвідченого 21
квітня 1999 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1037,
ОСОБА_3 в особі ОСОБА_5, діючого на
підставі вищевказаного доручення,
подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 181-182, том
1).

Відповідно до ст. 243 ЦК України (
1963 р.) , за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає
безоплатно другій стороні
(обдарованому) майно у власність.

Отже, договір дарування спрямований на
безповоротне припинення права
власності у дарувальника і виникнення
права власності у обдарованої особи.
Оскільки договір дарування є
безоплатним, то дарувальник не має
права вимагати від обдарованої особи
зустрічних дій майнового характеру.

Здійснення безоплатного
відчуження майна за договором
дарування зумовлюється особистими
інтересами дарувальника, тому мотиви, з
яких дарувальник дарує майно, не мають
правового значення.

Як вбачається із заяви ОСОБА_3,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 16 грудня 1999 року за
реєстровим № 2035, ОСОБА_3 заявила, що дії
ОСОБА_5, діючого на підставі доручення
від її імені, пов'язані з даруванням
належної їй частини квартири АДРЕСА_1,
виконані відповідно до її волі.
Матеріальних та моральних претензій до
ОСОБА_5 вона не має ( а.с. 237, том 1).

23 квітня 1999 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1051 було
посвідчене доручення, яким ОСОБА_4, 24
березня 1984 року народження, діючий за
згодою своєї матері - ОСОБА_3,
уповноважив ОСОБА_1 керувати та
розпоряджатись, в тому числі з правом
відчуження на умовах та ціну на її
розсуд, належною йому частиною
квартири АДРЕСА_1.

Довіреність підписана ОСОБА_4 в
присутності та за згодою законного
представника - ОСОБА_3, яка також
підписала доручення ( а.с. 158-159, том 1).

Також 23 квітня 1999 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 за
реєстровим № 1054 була посвідчена заява
ОСОБА_3 до Опікунської ради Радянської
районної державної адміністрації м.
Києва, у якій вона просила дозволу на
продаж 1/2 частини спірної квартири, що
належить її сину ОСОБА_4, 1984 р.н. ( а.с. 23,
том 2)

Вищевказана довіреність не була
скасована ОСОБА_4 та ОСОБА_3

24 серпня 1999 року ОСОБА_3 подала
власноручно написану заяву до
Держадміністрації Радянського району
м. Києва, в якій просила дозволити їй
продати трикімнатну квартиру за
адресою АДРЕСА_1, а сину придбати нову
квартиру з більшою площею для
забезпечення його новим житлом,
посилаючись на сімейні обставини,
оскільки вона одружується ( а.с. 33, том 2).

Разом із заявою ОСОБА_3 особисто подала
до Органу опіки та піклування
необхідні документи: нотаріально
посвідчену заяву ОСОБА_3 від 23.04.1999 року
про надання дозволу на продаж 1/2
частини квартири;
довідку-характеристику на спірну
квартиру, видану ОСОБА_3 на її
замовлення Київським міським бюро
технічної інвентаризації 09 серпня 1999
року; довідку із середньої шкоди № 124,
де навчався ОСОБА_4; довідку ТОВ
«Макшелл-2» з місця роботи ОСОБА_3;
довідку форми №3 видану ЖЕК № 403 09 липня
1999 року на замовлення ОСОБА_3;
свідоцтво про розірвання шлюбу між
ОСОБА_3 та ОСОБА_17 ( а.с. 33-43, том 2).

Зі змісту розпорядження Радянської
районної державної адміністрації м.
Києва № 768 від 07 вересня 1999 року
вбачається, що опікунською радою на
заяву ОСОБА_3 була надана позитивна
рекомендація від 26 серпня 1999 року.
Вказаним розпорядженням було
дозволено ОСОБА_3 в шестимісячний строк
дати згоду на продаж половини
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
власником якої є її неповнолітній син
ОСОБА_4, 1984 р.н., при умові попередньої
купівлі у власність ОСОБА_4
двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 234,
том 1).

Розпорядженням № 1019 від 02 грудня 1999
року Радянської районної державної
адміністрації м. Києва було внесено
зміни до попереднього розпорядження
та вказано, що відповідно до ст. 78, 145
Кодексу про шлюб та сім'ю України,
враховуючи рекомендацію опікунської
ради від 25 листопада 1999 року та відмову
сторін від укладання запланованої
угоди : дозволити ОСОБА_3 в
шестимісячний строк дати згоду на
продаж половини вищевказаної квартири,
при умові попередньої купівлі у
власність ОСОБА_4 двокімнатної
квартири АДРЕСА_3. Дозволити здійснити
передбачені вказаним пунктом дії
ОСОБА_1 ( а.с. 235, том 1).

Відповідно до п. 31 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, чинної на час
виникнення спірних правовідносин,
угоди від імені неповнолітніх віком
від 15 до 18 років, а також від імені
осіб, визнаних у судовому порядку
обмежено дієздатними, можуть бути
посвідчені лише за умови, якщо вони
вчинені за згодою батьків,
усиновителів або піклувальників
(статті 13,15 Цивільного кодексу).

Нотаріуси вимагають дозвіл органу
опіки і піклування на право опікуна
укладати, а піклувальника давати згоду
на вчинення від імені підопічного
угод, якщо вони виходять за межі
побутових. Такими угодами є договори,
що потребують нотаріального
посвідчення і спеціальної реєстрації
про відчуження майна, належного
неповнолітнім, відмова від належних
підопічному прав, поділ майна, поділ
або обмін жилої площі, видача
письмових зобов'язань тощо.

Питання про дозвіл на право опікуна
вчиняти, а піклувальника давати згоду
на вчинення від імені підопічного угод
вирішує орган опіки і піклування
шляхом прийняття відповідного рішення.

14 грудня 1999 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 1983 було посвідчено
договір купівлі-продажу 1/2 частини
квартири, відповідно до якого ОСОБА_4,
діючий за згодою своєї матері ОСОБА_3, в
особі представника ОСОБА_1, діючої на
підставі доручення від 23.04.1999 року,
продав, а ОСОБА_6 купив 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. Продаж квартири
здійснено за 26 000 грн., які покупець
передав продавцю до підписання цього
договору ( а.с. 229, том 1).

Крім того, 16 грудня 1999 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстровим № 2034 було посвідчено
заяву ОСОБА_4, який діяв за згодою та в
присутності своєї матері ОСОБА_3, про
те, що дії ОСОБА_1, діючої на підставі
доручення від його імені та за згодою
його матері, пов'язані з продажем
належної йому частки квартири,
виконані відповідно до їхньої волі.
Матеріальних та моральних претензій до
ОСОБА_1 він не має. Заява підписана
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( а.с. 239, том 1).

З викладеної заяви слідує, що
передбачені договором купівлі-продажу
кошти від продажу належної ОСОБА_4
частини квартири були отримані ним та
ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладені обставини,
які підтверджені відповідними
доказами, колегія суддів дійшла
висновку, що підстави для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання недійсними договору
дарування від 21.04.1999 року та договору
купівлі-продажу від 14.12.1999 року -
відсутні.

Як вбачається з пояснень представника
відповідача, укладення договору
дарування за згодою сторін було
спрямоване на погашення боргу ОСОБА_3
перед ОСОБА_5, який повернув боргову
розписку ОСОБА_3, а не звертався до суду
з позовом про стягнення з неї суми
боргу. Зазначена обставина позивачем
ОСОБА_3 не спростована.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі
вказували, що усі дії по відчуженню
квартири були зумовлені вчиненим на
них психологічним тиском, залякуванням
та погрозою фізичної розправи.

Проте, матеріали справи не містять
доказів, що довіреність від 05.09.1998 року
була видана ОСОБА_3 під тиском та
погрозами з боку відповідачів.

Зазначені доводи позивача ОСОБА_3
спростовуються тим, що видавши
нотаріально посвідчену довіреність,
вона протягом тривалого часу (семи
місяців) не вчинила жодних дій,
направлених на припинення дії
довіреності та не скасувала її, тим
самим підтверджуючи своє
волевиявлення на передачу майна
своєму кредитору ОСОБА_5 для
розпорядження ним.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції ОСОБА_3 пояснила, що кошти
були надані в борг ОСОБА_16 на підставі
її розписки від 21.08.1998 року. На
забезпечення виконання цього
боргового зобов'язання вона видала
довіреність ОСОБА_5 на право
розпорядження всім її майном. При
цьому ні вона, ні ОСОБА_16 грошей ОСОБА_5
не повернули.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що дії ОСОБА_3 по видачі
довіреності на розпорядження належним
їй майном були спрямовані саме на
відчуження належного їй майна в
рахунок погашення боргу.

Відповідно до ст. 62 ЦК України (1963 року)
угода, укладена однією особою
(представником) від імені другої особи
(яку представляють) в силу
повноваження, що ґрунтується на
довіреності, безпосередньо створює,
змінює і припиняє цивільні права і
обов'язки особи, яку представляють.

Статтею 63 ЦК України (1963 року)
передбачено, що угода, укладена від
імені другої особи, особою не
уповноваженою на укладення угоди або з
перевищенням повноважень, створює,
змінює і припиняє цивільні права і
обов'язки для особи, яку представляють,
лише в разі подальшого схвалення угоди
цією особою.

Зі змісту виданої довіреності від
05.09.1998 року вбачається, що договір
дарування був укладений ОСОБА_5 в межах
наданих йому повноважень. Нотаріально
посвідченою заявою від 16.12.1999 року
ОСОБА_3 підтвердила, що вказана угода
відповідає її волі.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про визнання недійсними договору
дарування, суд відмовив у задоволенні
позовних вимог про визнання
довіреності від 05.09.1998 року недійсною,
посилаючись на те, що її видача була
проведена ОСОБА_3 з дотриманням вимог
закону. Позивачі погодились з
висновком суду про відповідність
вимогам закону виданих довіреностей,
не оскаржуючи рішення суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що застосування судом ст. 47, 181
ЦК України ( 1963 року) та Закону України
«Про заставу» є безпідставним, а
висновок про те, що договір дарування
був укладений проти волі власника
майна - є необґрунтованим.

Належних та допустимих доказів тих
обставин, що оспорюваний договір
дарування є недійсним в силу ст. 58, 48 ЦК
України (1963 року) як такий, що є удаваним
та не відповідає вимогам закону,
позивачі суду не надали.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсною
довіреності від 23.04.1999 року суд першої
інстанції вказав, що при її укладенні
були дотримані вимоги закону, проте
навів суперечливий висновок, що при
оформленні довіреності обов'язковою
була згода обох батьків, при тому як
згода батька позивача - ОСОБА_17 була
відсутня.

Відповідно до ст. 13 ЦК України ( 1963 року),
неповнолітні віком від п'ятнадцяти до
вісімнадцяти років вправі укладати
угоди за згодою своїх батьків (
усиновителів) або піклувальників.

Статтею 78 КПшС України передбачено,
якщо у неповнолітніх є належне їм
майно, батьки управляють ним як опікуни
і піклувальними без спеціального на те
призначення, але з додержанням
відповідних правил про опіку та
піклування.

З вищевикладених розпоряджень
Органу опіки та піклування вбачається,
що ОСОБА_3 було дозволено дати згоду на
продаж належної неповнолітньому сину
частки квартири.

Доводи позивачів, що вказана
довіреність від 23.04.1999 року та заява
були видані під психічним тиском та
примусом з боку ОСОБА_5 також жодними
доказами не підтверджуються, при цьому
з матеріалів справи встановлено, що із
заявою до прокуратури про порушення її
прав при оформленні відчуження
квартири ОСОБА_3 звернулась лише через
один рік - 27.04.2000 року.

Як вбачається з листа першого
заступника начальника Київського
міського управління юстиції від 31.07.2003
року у відповідь на запит слідчого
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, управлінням юстиції було
перевірено законність укладеної угоди
та зазначено, що порушень у діях
нотаріуса - не вбачається, оскільки для
посвідчення договору купівлі-продажу
було надано усі необхідні документи, в
тому числі дозвіл органу опіки та
піклування на право законного
представника неповнолітньої особи
укладати відповідний договір
відчуження.

При цьому роз'яснено, що чинний
на той час Кодекс про шлюб та сім'ю
України та Закону України «Про
нотаріат» взагалі не передбачає видачі
дозволу «при умові», а тим більше не
покладає обов'язок на нотаріуса
проводити перевірку цих «умов», лише ч.
2 п. 53 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій передбачено
проведення нотаріусом факту
надходження грошової суми за продане
майно на рахунок неповнолітньої особи
в установу банку, якщо саме така умова
передбачена розпорядження органу
опіки та піклування. Перевірки інших
умов нотаріусом Інструкція не
передбачає.

Відповідно до ст. 48 ЦК України (
1963 року) недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемлює особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Однак матеріалами справи не
встановлено, що при укладанні
договору купівлі-продажу належної
ОСОБА_4 частки спірної квартири було
порушено вимоги закону, оскільки за
заявою його матері ОСОБА_3, оформленою в
установленому законом порядку та на
підставі розпорядження Органу опіки та
піклування - Радянської районної
державної адміністрації м. Києва, було
надано згоду на продаж вказаної частки
квартири.

Доводи позивачів, що на
оформлення довіреності на продаж майна
від 23.04.1999 року та при укладенні
договору купівлі-продажу від 14.12.1999
року не була отримана згода батька
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_17, не
приймаються до уваги колегією суддів
як підстава для визнання договору
купівлі-продажу недійсним, оскільки
угода була вчинена за наявності
відповідного розпорядження Органу
опіки та піклування.

Посилання позивача ОСОБА_3 на
обізнаність ОСОБА_17 ще в 1999 році про
факт відчуження квартири спростовує
її доводи про укладення договору
купівлі-продажу неповнолітнім сином
без згоди обох батьків, оскільки ні
вона, ні ОСОБА_17 не звертались до суду з
позовом про визнання договору
недійсним в порядку ст. 53 ЦК України ( 1963
року), а з даним позовом звернулась до
суду лише у травні 2008 року.

Відповідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу, виданого Відділом
ЗАГС Ватутінського РВК м. Києва 14
грудня 1989 року, шлюб між ОСОБА_17 та
ОСОБА_3 був розірваний 14.12.1989 року ( а.с.
43, т. 2) З матеріалів справи встановлено,
що неповнолітній ОСОБА_4 проживав лише
з матір'ю ОСОБА_3, яка, звертаючись до
Органу опіки та піклування із заявою
24.08.1999 року не повідомляла про місце
проживання батька неповнолітнього.

Та обставина, що ОСОБА_4 не було
попередньо придбано інше житло, не може
бути підставою для визнання вказаного
договору недійсним, оскільки
відповідачами права позивача порушені
не були, укладений договір вимогам
закону не суперечить, а обов'язок
придбання неповнолітньому іншого
житла було покладено на його матір
ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів
звертає увагу, що неодноразово
закриваючи кримінальну справу,
порушену за фактом вчинення злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за
відсутністю події вказаного злочину,
працівники слідчих органів у
постановах зазначали, що усі
досліджені в ході досудового слідства
документи не містять будь-яких даних
про те, що угоди були оформлені проти
волі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Усі дії з відчуження належної
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири мали місце в
1999 році, зміст та наслідки даних дій
ОСОБА_3 усвідомлювала. Заяви про
неправомірність дій ОСОБА_5 ОСОБА_3
направила до органів прокуратури після
того, як ОСОБА_5 звернувся до
правоохоронних органів з відповідною
заявою (постанови про закриття
кримінальної справи від 01.04.2009 року та
від 28.12.2010 року - а.с. 56, 97-103, том 2).

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для визнання недійсними
договору дарування 1/2 частини спірної
квартири від 21.04.1999 року та договору
купівлі-продажу 1/2 частини спірної
квартири від 14.12.1999 року, а тому рішення
суду в цій частині підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову у позові. В іншій частині
рішення суду необхідно залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 грудня 2013 року - в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними
договору дарування Ѕ частини квартири
від 21.04.1999 року та договору
купівлі-продажу Ѕ частини квартири від
14.12.1999 року - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, треті
особи: Відділ у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, Шевченківська районна в м. Києві
державна адміністрація, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про визнання договору дарування
Ѕ частини квартири та визнання
договору купівлі-продажу Ѕ частини
квартири недійсними - відмовити.

В іншій частині рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 05 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: