Справа №577/5827/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Буток Т. А.Номер провадження
22-ц/788/628/14 Суддя-доповідач - Собина
Ольга. Іванівна. Категорія - 46
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

Головуючого - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А., Таран С. А.,

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 12 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Орган опіки та піклування
Конотопської міської ради

про зобов'язання надати дозвіл на
постійне місце проживання дитини за
кордоном,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивачка звернулася
до суду з позовом, в якому просить суд
зобов'язати ОСОБА_4 надати дозвіл на
постійне місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 за кордоном у
Російській Федерації.

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 12 лютого 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалите
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги позивачка
зазначає, що за весь час відповідач
участі у вихованні дитини не приймав,
інтересу до сина не виявляв, не
цікавився його станом здоров'я. Вважає,
що відмовляючи в наданні дозволу на
виїзд малолітнього сина за кордон, суд
першої інстанції перш за все порушив
права та законні інтереси малолітньої
дитини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
заперечення відповідача по справі
ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували в шлюбі з 11 липня 2009
року по 19 серпня 2011 року. Від шлюбу
мають малолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5). Рішенням
Конотопського міськрайонного суду від
19 серпня 2011 року їх шлюб було розірвано
і малолітнього сина сторін залишено на
виховання позивачці (а.с.6).

Між сторонами існує спір з приводу
участі батька у вихованні дитини і
рішенням Комісії з питань захисту прав
дитини при виконкомі Конотопської
міської ради від 21 листопада 2013 року
встановлено порядок зустрічей ОСОБА_4 з
сином ОСОБА_5 (а.с.40).

29 грудня 2012 року ОСОБА_3 вступила в шлюб
з громадянином Росії - ОСОБА_8 (а.с.8). У
зв'язку з цим позивачка та її
малолітній син ОСОБА_5 отримали дозвіл
на тимчасове проживання на території
Російської Федерації до 18 березня 2016
року (а.с.7). На даний час позивачка разом
з сином проживають в квартирі матері
чоловіка за адресою: АДРЕСА_1
Московської області, в якій вони не
зареєстровані (а.с.27-30). Позивачка
працює асистентом менеджера по
закупівлі в ТОВ «Бран» та отримує
стабільну заробітну плату (а.с.22).
Малолітній ОСОБА_5 відвідує дитячий
садок №31 в м. Красногорську та отримує
послуги догляду (а.с.23-26).

Відповідач ОСОБА_4 проживає в м.
Конотопі, працює інкасатором філії
Сумського обласного управління АТ
«Державний ощадний банк України», має
постійний дохід, систематично сплачує
аліменти на утримання дитини,
задовільно характеризується за місцем
роботи, має гарну репутацію (а.с.34,35).

Відповідно до ст.ст.141,157 Сімейного
кодексу України мати, батько мають
рівні права та обов'язки щодо дитини.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.
Питання виховання дитини вирішується
батьками спільно. Батьки мають право
укласти договір щодо здійснення
батьківських прав та виконання
обов'язків тим з них, хто проживає
окремо від дитини. Договір укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України від 21
січня 1994 року «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» та постанови Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57 «Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України» за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду.

Заявляючи позов про надання дозволу на
виїзд за межі України малолітньої
дитини, позивачка не зазначила у позові
переконливих обставин, за відсутності
яких у суду не було підстав для
визнання такого позову обґрунтованим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
надання дозволу для виїзду дитини за
кордон в порушення вимог ст.ст. 153, 157
Сімейного кодексу України фактично
позбавить батька дитини можливості
брати участь у її вихованні та
особистого спілкування з нею.

Крім того, у випадку відсутності згоди
одного з батьків на виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон такий виїзд може бути
дозволено на підставі рішення суду
відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України». В той же час,
позивачка просить постановити рішення,
яким зобов'язати саме відповідача
надати такий дозвіл на постійне місце
виїзду дитини за кордон що не
передбачено чинним законодавством.

Отже, правильно і з достатньою повнотою
встановивши вказані фактичні
обставини справи, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не містять
обставин, що є підставою для зміни чи
скасування рішення суду, яке ухвалене
судом з дотриманням норм матеріального
та процесуального права.

Отже, колегією суддів не встановлено
таких порушень норм процесуального та
матеріального права, які могли стати
підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України для перегляду рішення суду
першої інстанції та ухваленні нового
про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіряючи законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, визнає, що рішення
суду першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги.

Оскільки, позивачкою ОСОБА_3 при подачі
апеляційної скарзі не в повному обсязі
сплачено судовий збір, тому колегія
суддів вважає за необхідне стягнути з
позивачки на користь держави судовий
збір у розмірі 7 грн.10 коп. за розгляд
апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 12 лютого 2014
року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у розмірі 7 грн. 10 коп. за
розгляд апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -