Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 2-2829/12
Провадження № 22ц/782/700/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Малієнко Н.В.,

при секретарі: Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою Луганського
обласного комунального
спеціалізованого теплозабезпечуючого
підприємства
«Луганськтеплокомуненерго» на рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 20 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом
Луганського обласного комунального
спеціалізованого теплозабезпечуючого
підприємства
«Луганськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за надані
послуги по центральному опаленню та
гарячому водопостачанню, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року позивач Луганське
обласне комунальне спеціалізоване
теплозабезпечуюче підприємство «
Луганськтеплокомуненерго» звернувся
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за надані
послуги по центральному опаленню та
гарячому водопостачанню, в якому
послався, що позивачем до березня 2007
року надавалися відповідачу послуги з
теплопостачання в займаному житловому
приміщенні за адресою: АДРЕСА_1. Однак
відповідачем не належним чином
виконувалися обов'язки по оплаті за
надані послуги, внаслідок чого станом
на 01 березня 2013 року за ним утворилася
заборгованість у розмірі 1873,61грн., яка
відповідачем не відшкодована. Тому
позивач просить стягнути з відповідача
на його заборгованість, розмір якої з
урахуванням індексу інфляції та 3%
річних за прострочення грошового
зобов'язання, складає 2592,92грн.

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 20 грудня 2013 року
у позові відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону,
просить скасувати та задовольнити
його вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом у
повному обсязі вказані вимоги закону
дотримано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що відповідачем
належним чином були виконані
зобов'язання, тобто сплачена сума
заборгованості і з квітня 2007 року
послуги позивачем відповідачу не
надавались.

Судова колегія вважає, що таких
висновків суд дійшов правильно.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Правовідносини сторін врегульовані
Законом України «Про теплопостачання»,
Законом України «Про
житлово-комунальні послуги»,
Правилами надання населенню послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення», затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 року №630, Цивільним Кодексом
України та іншими
нормативно-правовими документами.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» споживач -
фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу; комунальні
послуги - результат господарської
діяльності, спрямованої на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи
у забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно ст. 1 Закону
України «Про теплопостачання»
споживач теплової енергії - фізична або
юридична особа, яка використовує
теплову енергію на підставі договору.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" до таких
послуг віднесені зокрема комунальні
послуги (централізоване постачання
холодної та гарячої води,
водовідведення, газо - та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо).

Приписами п. 1 ст. 16 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
встановлено, що порядок надання
житлово-комунальних послуг, їх якісні
та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.

Згідно п. 1 ст. 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Статтею 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
передбачено, що власник (споживач)
зобов'язаний оплачувати надані
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Вказаний обов'язок кореспондується
споживачу послуг також підпунктом 1
пункту 30 «Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення»,
затверджених Постановою КМ України
від 21 липня 2005 року №630, відповідно до
положень якого, споживач зобов'язаний
оплачувати послуги в установлені
договором строки.

Судом встановлено, що позивачем до
березня 2007 року надавалися
відповідачу послуги з теплопостачання
до займаного ним житлового приміщення
за адресою АДРЕСА_1. На вказану
квартиру у позивача для оплати за
надані послуги відкрито особовий
рахунок. Відповідач сплачував
позивачеві щомісячні платежі за
користування центральним опаленням за
період з квітня 2007 року по січень 2009
року ним була сплачена сума у розмірі
2800грн.

Вказані фактичні обставини
підтверджуються матеріалами справи,
наданими сторонами доказами, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому порядку та їм надано
відповідну оцінку у їх сукупності.

Отже, в даному випадку сторони фактично
знаходилися у правовідносинах, які
регламентуються Правилами надання
населенню послуг з водо,-
теплопостачання та водовідведення
затверджених Постановою КМ України №
630 від 21 липня 2005 року, бо позивач
здійснював надання послуг з
теплозабезпечення квартири
відповідача, а остання фактично
користувалися цими послугами, тому
повинна були здійснювати оплату за
надані послуги згідно з існуючими
тарифами у встановлені строки у
повному обсязі, що ним дотримано, а
тому суд дійшов правильного висновку
щодо відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд безпідставно зарахував у погашення
заборгованості перед позивачем
утримані з відповідача з 01.10.2007 року по
30.11.2009 року у розмірі 100 грн., оскільки ці
утримання здійснені на рахунок іншої
юридичної особи, яка з жовтня 2007 року
надавала до приміщення відповідача
послуги з теплопостачання, у той час, як
позивачем заявлено вимоги про сплату
заборгованості, яка створилася за
період до березня 2007 року, коли такі
послуги надавалися позивачем, на увагу
не заслуговують.

Судом встановлено, що позивачем дійсно
надавалися послуги з
теплозабезпечення до приміщення
відповідача до березня 2007 року, після
чого такі послуги стали надаватися з
початком опалювального сезону у жовтні
2007 року іншою юридичною особою,
визначеною у встановленому порядку
виконавцем послуг. Однак позивач про
те, що ця юридична особа не є його
правонаступником, відповідача не
повідомив, внаслідок чого з 01.10.2007 року
по 30.11.2009 року з відповідача поводились
утримання у розмірі 100грн. в рахунок
виниклої раніше заборгованості вже на
рахунок цієї юридичної особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач повинен був самостійно
з'ясувати питання стосовно належного
виконавця послуг та сплатити суми у
погашення частково заборгованості
саме позивачеві, на увагу не
заслуговують, оскільки позивач, як
виконавець послуг повинен доводити до
відома споживачів щодо всіх змін, які
відбуваються у наданні таких послуг,
що позивачем у випадку з відповідачем
не виконано.

Доводи апеляційної скарги про те, що
строк позовної давності для заявлення
ним своїх вимог не сплив, оскільки
переривався зверненням його до суду
за видачею судового наказу, який у
подальшому було скасовано, та
проведенням відповідачкою інших
проплат у січні 2009 року, на увагу не
заслуговують, оскільки судом першої
інстанції положення правових норм
щодо строків позовної давності до
виниклих правовідносин не
застосовувалися.

Також суд першої інстанції правильно
дійшов висновку про відмову стягнення
інфляційних нарахувань і 3% річних, так
як це суперечить приписам ст.. 625 ЦК
України.

Приведені в апеляційній скарзі інші
доводи позивача не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 307,
статті 308 ЦПК України, за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З мотивів викладених вище, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з'ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно. По справі
ухвалено законне і обґрунтоване
рішення, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
дають підстав вважати, що спір вирішено
неправильно.

Колегія суддів, керуючись ст.ст.
303,307,308,313,314,315 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Луганського
обласного комунального
спеціалізованого теплозабезпечуючого
підприємства
«Луганськтеплокомуненерго» -
відхилити.

Рішення Свердловського
міського суду Луганської області від 20
грудня 2013 року по цивільній справі за
позовом Луганського обласного
комунального спеціалізованого
теплозабезпечуючого підприємства
«Луганськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за надані
послуги по центральному опаленню та
гарячому водопостачанню - залишити без
змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді: