Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/3734/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Грубіян Євген
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній
М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права користування та
вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 05 листопада
2013 року,-

в с т а н
о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом, в якому
посилався на те, що з 17.02.2006 року по
29.04.2011 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем у
справі ОСОБА_2 Під час шлюбу, 12.04.2007 року
відповідач подарувала йому частину
житлового будинку АДРЕСА_1 та
розташовані біля нього земельні
ділянки площею 0,1250 га. та 0,0280 га.
Посилаючись на те, що упродовж двох
років після розірвання шлюбу ОСОБА_2
порушує його права власника та не
допускає до будинку, просив ухвалити
рішення яким визнати за ним право
користування спірним житловим
приміщенням в 1/2 ідеальній його частині
та вселити його до вказаного будинку.

Рішенням Житомирського
районного суду Житомирської області
від 05 листопада 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове яким повністю
задовольнити його позовні вимоги.
Зазначає, що суд не звернув уваги на те,
що дружина добровільно подарувала йому
частину будинку, у них склався певний
порядок користування ним і фактичного
спору про його поділ у натурі немає.
Вказує, що будинок є його місцем
проживання, а суд своїм рішенням
фактично позбавив його права на житло
та права користування своєю власністю.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи в задоволенні вимог
позивача про вселення, суд першої
інстанції виходив з того, що положення
ст. 64 ЖК України, на які посилається
позивач, як на підставу для задоволення
позову, на вказані правовідносини не
поширюються, а також того, що
відсутність рішення, прийнятого в
установленому законом порядку щодо
виділення майна в натурі та визначення
конкретних часток співвласників на
зазначені об"єкти нерухомості,
позбавляє суд можливості задовольнити
вимоги позивача.

Проте з таким висновком суду
першої інстанції погодитись повністю
не можна з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку, що на спірні
правовідносини не поширюється норма
ст.64 ЖК України, на яку, як на підставу
позову, посилався позивач і яка регулює
користування жилим приміщенням в
будинках державного і громадського
житлового фонду членів сім"ї наймача.

Так, за змістом норм ЦПК України
підставами позову є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги, а не
саме по собі посилання позивача на
певну норму закону, а тому суд може таку
змінити, якщо її дія не поширюється на
спірні правовідносини.

Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.3 своєї
постанови №5 від 7 лютого 2014 року „Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав"
роз"яснив, що посилання позивача у
позовній заяві на норми права, які не
підлягають застосуванню у даній
справі, не є підставою для відмови в
задоволенні пред"явленого позову,
оскільки при вирішенні справи суд
враховує підставу (обгрунтування) та
зміст позовних вимог (ст.119 ЦПК).

А тому суд першої інстанції при
розгляді справи обґрунтовано виходив
із змісту позовних вимог, а не з
правової підстави /ст.64 ЖК України/
пред"явленого позову.

Водночас суд першої інстанції
припустився помилки, вважаючи, що
спірні правовідносини врегульовані ч.3
ст. 358 та ст.364 ЦК України, оскільки
позивач не ставив питання про
виділення майна в натурі або виплату
компенсації за частку у спільному
майні.

Так, судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 17 лютого 2006 року по 29 квітня 2011
року /а.с.4/.

Під час шлюбу, а саме 12 квітня 2007
року, ОСОБА_2 передала у власність
безоплатно (подарувала) своєму
чоловіку ОСОБА_1, а останній прийняв у
власність (в дар) від своєї дружини 1/2
ідеальну частину житлового будинку
АДРЕСА_1 та розташовані біля нього дві
земельні ділянки площею 0,1250 га та 0,0280
га. Вказане підтверджується
нотаріально посвідченим договором
дарування /а.с.6/.

Зазначений договір дарування на
час розгляду справи ніким не
скасований та є чинним.

Відтак позивач ОСОБА_1 є законним
власником 1/2 ід. частини спірного
житлового будинку.

Паспортом ОСОБА_1, виданим 21.11.2001
року Житомирським РВ УМВС в
Житомирській області, підтверджується,
що він зареєстрований в АДРЕСА_1 /а.с.11/.

Між сторонами склалися неприязні
стосунки, що підтверджується
висновками ДІМ СДІМ Житомирського РВ
УМВС України в Житомирській області
від 15.04.2013року, 22.04.2013 року, 19.06.2013 року
/а.с.37,38,39/.

В судових засіданнях відповідач
визнала, що два роки тому вона поміняла
замки на вхідних дверях спірного
житлового будинку, ключів від яких
позивач не має.

Також ОСОБА_2 не заперечила, що ОСОБА_1
проживає в будинку своєї матері, іншого
житла на даний час на праві власності
він не має.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно з вимогами ст. ст. 16, 386 ЦК України
власник має право звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

За правилами ст. 150 ЖК України власник
має право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Аналогічні вимоги містить ст. 383 ЦК
України.

Отже, за змістом зазначених норм права
співвласник майна, яке знаходиться у
спільній сумісній власності без
виділення часток у натурі, має право на
вільне користування зазначеним майном
у повному обсязі.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 проти
задоволення позову про вселення
співвласника ОСОБА_1 та відсутність
можливості в останнього самостійно без
звернення до співвласника реалізувати
свої права (відсутність ключів від
приміщення, вчинення скандалів, заміна
замків, дверей тощо) при відсутності
вільного доступу до належного йому
майна є підставою вважати, що
відповідач порушує право власності
позивача на спірне житло.

Відтак, оскільки відповідач чинить
перешкоди у володінні та користуванні
позивачем спірним будинком, а також
враховуючи, що відповідач не має
можливості самостійно туди вселитися,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в частині вимог про
вселення не відповідає обставинам
справи та нормам законодавства, а тому
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
в цій частині і вселення ОСОБА_1 у
будинок АДРЕСА_1.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, що включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
то вимоги позивача про визнання за ним
права користування спірною
нерухомістю є безпідставними і суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову в цій частині, а
тому в цій частині рішення суду
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314,
316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково. Рішення Житомирського
районного суду Житомирської області
від 05 листопада 2013 року в частині вимог
про вселення скасувати, ухвалити нове
рішення в цій частині.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок
АДРЕСА_1 Житомирської області.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної
сили з моменту проголошення та може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді