Справа № 263/3118/14-ц
Провадження № 6/263/172/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року
місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя у
складі:

головуючого судді Помогайбо В.О.

при секретарі Чубаровій Т.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
подання Жовтневого відділу Державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції Головного
управління юстиції в Донецькій області
про тимчасове обмеження у видачі
паспорту для виїзду за кордон,
тимчасове обмеження у праві виїзду за
кордон та вилучення закордонного
паспорту відносно громадянина України
ОСОБА_1,-

В С Т А Н О
В И В :

До суду надійшло подання Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції про тимчасове обмеження у
видачі паспорту для виїзду за кордон,
тимчасове обмеження у праві виїзду за
кордон та вилучення закордонного
паспорту відносно громадянина України
ОСОБА_1. Як убачається з подання, на
примусовому виконанні у Жовтневому
ВДВС Маріупольського МУЮ знаходиться
виконавчий лист № 2-1000 від 07.02.2005 року,
виданий Жовтневим районним судом м.
Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1
аліментів на користь ОСОБА_2 на
утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі ? частини з усіх видів
заробітку, щомісячно, починаючи з 31.01.2005
року та до повноліття дитини. 14.12.2011
року державним виконавцем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження. На теперішній час рішення
суду не виконується, заборгованість
станом на 28.02.2014 року складає 9328,72 грн..
Згідно довідок, майна, що належить
боржнику не виявлено. У зв'язку з чим,
державний виконавець звернувся до суду
з даним клопотанням.

Відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України суд
негайно розглядає подання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Дослідивши матеріали, долучені до
подання, суд приходить до висновку щодо
відмови в задоволенні подання,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що дійсно рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 07.02.2005 року стягнуто аліменти з
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2
на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
у розмірі ? частини з усіх видів
заробітку, щомісячно, починаючи з 31.01.2005
року та до повноліття дитини.

07.02.2005 року виконавчі листі на підставі
вказаного рішення були направлені до
Жовтневого ВДВС ММУЮ в Донецькій
області, на підставі чого як вбачається
зі змісту подання державного виконавця
14.12.2011 року державним виконавцем була
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження.

Крім того суду надана копія подання
державного виконавця адресована
Начальнику Жовтневого РВ ГУМВС України
в Донецькій області про відкриття
виконавчого провадження відносно
ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" громадянин
України має право виїхати з України,
крім випадків, передбачених цим
Законом, та в'їхати в Україну.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

У відповідності до ст.9 Конституції
України, чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст.12 Міжнародного
пакту про громадянські та політичні
права, який ратифіковано Указом
Президії Верховної Ради Української
РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що
кожна людина має право, покидати
будь-яку країну, включаючи свою власну,
і це право не може бути об'єктом ніяких
обмежень, крім тих, які передбачено
законом, та які є необхідними для
охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав та
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст.2 Протоколу №4 до
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, яку
ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.97
р. та який є невід'ємною частиною
зазначеної Конвенції, встановлено, що
кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною, на
здійснення цього права не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України від 21 січня 1994 року „Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" (зі змінами)
регулює порядок здійснення права
громадян України на виїзд з України і
в'їзд в Україну, порядок оформлення
документів для зарубіжних поїздок,
визначає випадки тимчасового
обмеження права громадян на виїзд з
України і встановлює порядок
розв'язання спорів у цій сфері.

Положеннями ст.6 зазначеного Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у випадках, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші невиконані зобов'язання, або він
ухиляється від зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням.

Законом України від 21 січня 1994 року "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" (зі змінами) у
випадках, коли особа ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, то до виконання
зобов'язань, можливо обмеження у праві
виїзду за межи України.

Згідно із п.18 ст.11 Закону України "Про
виконавче провадження" №202/98-ВР,
державний виконавець має право у разі
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника за межі України -
до виконання зобов'язань за рішенням.

Разом з тим, згідно вимог ч.1 ст.11 ЗУ "Про
виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень статті 377-1
Цивільного процесуального кодексу
України питання про тимчасове
обмеження боржника фізичної особи або
керівника боржника-юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця.

Відповідно до ст. 8 цього Закону - у разі
відмови громадянину у виїзді за кордон
він може оскаржити цю дію у судовому
порядку.

Однак, стаття 19 ЗУ "Про державну
прикордонну службу України" вказує, що
обмеження права громадян на виїзд з
України належить до виключної
компетенції Адміністрації Державної
прикордонної служби України, а пункт 8
цієї статті покладає на державну
прикордонну службу України обов'язок
запобігання і недопущення в'їзду в
Україну або виїзду з України осіб, яким
згідно з законодавством не дозволено
в'їзд в Україну або яких тимчасово
обмежено в праві виїзду з України.

Проте заявником відповідно до положень
ст.ст. 57,60 ЦПК України, щодо зобов'язання
кожної сторони довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, при цьому доказами, є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи, не надано суду жодних
доказів, про вручення боржнику копій
постанов про відкриття виконавчого
провадження та отримання нею листів
державного виконавця щодо погашення
заборгованості.

Також відсутні відомості, щодо
наявності у боржника самого
закордонного паспорту у разі
необхідності його вилучення, дані про
номер та серію закордонного паспорту,
та відповідно не додані до подання на
підтвердження цього факту відповідні
документи.

Крім того до подання не додані
документи, які б свідчили, що у
боржника дійсно є наміри виїзду за
кордон України до іноземної держави,
шляхом звернення з відповідним
клопотанням до Державної прикордонної
служби.

Не вказано у який спосіб треба
встановити тимчасове обмеження у праві
виїзду за кордон, що є суворою умовою
Адміністрації Державної прикордонної
служби України при виконанні нею
рішень суду про встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України боржника.

Враховуючи вищевикладене, а саме те, що
вимоги державного виконавця є
необгрутованими та суперечливими,
оскільки в самому поданні він просить
як обмежити у праві видачі
закордонного паспорту, так і саме його
вилучення, та враховуючи відсутність
достатніх правових підстав в обмеженні
у праві виїзду за межі України ОСОБА_1,
суд приходить до висновку щодо відмови
в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст.8, 208-210, 377-1 ЦПК України,
ст.33 Конституції України, ч.2-3 ст.12
Міжнародного пакту про громадянські та
політичні права, ч.2-3 ст.2 Протоколу №.4
до Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, ст.11 ЗУ "Про
виконавче провадження", ст.6 ЗУ "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України", суд,

У Х В А Л И
В:

В задоволенні подання
Жовтневого відділу Державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції Головного
управління юстиції в Донецькій області
про тимчасове обмеження у видачі
паспорту для виїзду за кордон,
тимчасове обмеження у праві виїзду за
кордон та вилучення закордонного
паспорту відносно громадянки України
ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом п'яти днів з дня
проголошення ухвали. Особи, які брали
участі у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судової ухвали, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя
В.О. Помогайбо