УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 26 березня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А., суддів:
Євтушенко О.І.,Іваненко Ю.Г., Журавель
В.І.,Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення аліментів, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
12 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у
якому просила стягнути з ОСОБА_7
аліменти на сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
з розмірі прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку. Крім того,
просила стягнути аліменти на себе у
розмірі мінімального прожиткового
мінімуму, оскільки вона перебуває у
відпустці по догляду за дитиною та не
має можливості працювати. Аліменти
просила стягнути у твердій грошовій
сумі, вказуючи, що позивач періодично
змінює місця роботи і у зв'язку з цим
може мати мінливий дохід.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 12 серпня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 08
жовтня 2013 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 аліменти на сина ОСОБА_8 у
розмірі 500 грн щомісяця, починаючи з 25
лютого 2013 року, який підлягає
індексації відповідно до закону та до
досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
аліменти у розмірі 1147 грн починаючи з 25
лютого 2013 року до 26 листопада 2015 року. У
іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити рішення судів першої
та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

За вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами дотримано не
було.

Судами встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 з 23 вересня 2011 року по 22 серпня
2012 року перебували у шлюбі, у якому
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6
(а.с. 4−?6).

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, керувався тим, що
відповідач добровільно матеріальної
допомоги на утримання своєї дитини не
надає, є працездатним та має можливість
забезпечувати свою дитину та тимчасово
забезпечувати матір своєї дитини.

Однак із такими висновками повністю
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу
України (далі - СК України)
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 84 СК України дружина, з
якою проживає дитина, має право на
утримання від чоловіка - батька дитини
до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення,
суд за заявою платника або одержувача
може визначити розмір аліментів у
твердій грошовій сумі.

Стаття 184 СК України носить
диспозитивний характер і не визначає
вичерпного переліку обставин для
встановлення розміру аліментів у
твердій грошовій сумі. За змістом цієї
норми такими обставинами є
нерегулярний дохід та будь-які інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 182 СК України при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: 1) стан здоров'я та
матеріальне становище дитини; 2) стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів; 3) наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина; 4) інші обставини,
що мають істотне значення. Мінімальний
розмір аліментів на одну дитину не може
бути меншим, ніж 30 відсотків
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу.

Відповідно до роз'яснень п. 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 15
травня 2006 року № 3 «Про застосування
судами окремих норм Сімейного кодексу
України при розгляді справ щодо
батьківства, материнства та стягнення
аліментів», вирішуючи питання щодо
розміру аліментів, суд повинен
ураховувати: стан здоров'я, матеріальне
становище дитини і платника аліментів;
наявність в останнього інших
неповнолітніх дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх
дочки, сина; інші обставини, що мають
істотне значення. Розмір аліментів на
одну дитину не може бути меншим, ніж
зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Суд першої інстанції, який визначив
розмір аліментів на сина та його матір
у твердій грошовій формі у розмірі 500
грн та 1147 грн відповідно, не з'ясував
фактичні обставини справи, не
перевірив доводи відповідача щодо
можливості надавати аліменти у
вказаному розмірі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ні суд першої інстанції, ні апеляційний
суд не звернули увагу на те, що
відповідач має постійний заробіток,
про що ним надано відповідні докази
(а.с. 46, 54, 74−?75). Розмір заробітної плати
відповідача зазначено у розмірі 1450 грн
на місяць. Доказів того, що ОСОБА_7 має
інші доходи, матеріали цивільної
справи не містять.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції на порушення вимог ч. 4 ст. 10
ЦПК України не сприяв всебічному та
повному з'ясуванню обставин справи, не
встановив обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, не
дав відповідної правової оцінки
наявним у матеріалах справи доказам.

Суд ухилилися від з'ясування обставин,
що свідчить про недотримання
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

На вказані помилки апеляційний суд
уваги не звернув, належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
обмежившись лише загальними фразами
про законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанції ухвалені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, ґрунтуються на
припущеннях, судами не встановлено
фактичних обставин, не досліджено та не
надано правової оцінки доказам, а на
стадії касаційного перегляду справи
виправити вказані недоліки неможливо,
тому вони мають бути скасовані з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345,
347 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 12 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А.
Горелкіна Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік