Головуючий суду 1 інстанції - Шумченко
Доповідач - Украінцева Л.Д.
Справа № 424/2202/13-ц
Провадження № 22ц/782/1353/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі :

головуючого: Украінцевої Л.Д..

суддів: Фарятьєва С.О., Іванової І.П.

при секретарі - Івасенку І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ровеньківського міського суду
Луганської області від 02.12.2013р.

у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
"Ровенькиантрацит" про стягнення
моральної шкоди внаслідок отримання
професійного захворювання на
виробництві,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який уточнив в процесі розгляду справи,
та вказав, що він з 23 січня 1958 року по 30
квітня 1987 року працював на
підприємствах вугільної
промисловості, у тому числі з 3 травня
1974 року по 30 квітня 1987 року в
«Шахтоуправління Ровеньківське» ДП
«Ровенькиантрацит» прохідником
підземним. Згідно висновку МСЕК від 1
березня 1990 року позивачу встановлено 60
% втрати професійної працездатності у
зв'язку з пневмоконіозом. При
повторному огляді МСЕК 20 квітня 1994 року
позивачу було підтверджено втрату 60 %
професійної працездатності та
встановлено третю групу інвалідності -
безстроково.

Просив стягнути з Державного
підприємства «Ровенькиантрацит» на
його користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди 40000 грн. та судовий збір
в розмірі 400 грн.

Рішення Ровеньківського міського суду
Луганської області від 02.12.2013р. у
задоволені позову було відмовлено у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Не погодившись із рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального і матеріального права,
просив рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Колегія суддів вважає у відповідності
до ст.305 ЦПК України за можливим
розглянути справу за відсутністю
апелянта та його представника,
оскільки вони належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, про що свідчать повідомлення
про вручення поштового відправлення.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, осіб, яки з'явилися у судове
засідання, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 в період з 23 січня 1958 року по 30
квітня 1987 року працював на
підприємствах вугільної
промисловості, що підтверджується
копією його трудової книжки (ар.с. 4-5) В
шахтоуправлінні «Ровеньківське», яке
згодом стало відноситись до ДП
«Ровенькиантрацит» ОСОБА_2 працював з 3
травня 1974 року по 30 квітня 1984 року.

З 19 березня 1990 року ОСОБА_2 оглядом ВТЕК
було вперше встановлено 60 % втрати
професійної працездатності внаслідок
професійного захворювання
пневмоконіоз (ар.с. 6).

Згідно виписці з акту огляду ВТЕК. від 20
квітня 1994 року, ОСОБА_2 повторно було
встановлено 60 % втрати професійної
працездатності з 1 квітня 1994 року у
зв'язку з профзахворюванням
пневмоконіоз безстроково (ар.с. 7-8).

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються матеріальним
законом, що діяв на момент отримання
позивачем професійного захворювання -
19 березня 1990 року.

Тобто зазначені правовідносини
виникли в період дії Цивільного
кодексу в редакції 1963 року, яка не
передбачала права на відшкодування
моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП України, на яку
посилається позивач в обґрунтування
своїх вимог, відповідно до Закону
України від 24.12.1999 року „Про внесення
змін до КЗпП України набрала чинності
з дня його опублікування, а саме тільки
з 24.12.1999 року.

До набрання чинності зазначеної норми
правовідносини щодо відшкодування
моральної шкоди було врегульовано
Законом України «Про охорону праці» та
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету міністрів України
№472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та
доповненнями, затв. постановами КМУ від
18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995
року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також
після спричинення позивачу шкоди.

Правила відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків введено в дію з 1
липня 1993 р.

Вперше у п. 11. Вказаних Правил було
передбачено відшкодування моральної
шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням трудових обов'язків, та
вказано, що моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної втрати чи
висновком медичних органів у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі, розмір якої
визначається в кожному конкретному
випадку на підставі: домовленості
сторін (власника, профспілкового
органу і потерпілого або уповноваженої
ним особи) та було встановлено, що до
створення Фонду соціального
страхування від нещасних випадків і
професійних захворювань виплата
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків здійснюється безпосередньо
власником або уповноваженим ним
органом.

Закон України «Про охорону праці»
введено в дію з 1992 року.

Правилами відшкодування
підприємствами, установами,
організаціями шкоди, завданої робочим
та службовцям каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ними трудових обов'язків,
затверджені Постановою Радою
Міністрів СРСР №690 від 03.07.1984 року не
було передбачено відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків.

А тому суд першої інстанції помилково
вважав, що станом на 1990 рік спірні
правовідносини буди врегульовані
ст.ст.440, 456 ЦК України в редакції 1963року.

Тобто моральна шкода може бути
відшкодована виходячи з вимог ст. 12
Закону України від 14 жовтня 1992 року "
Про охорону праці" та п.11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472 (з наступними
змінами та доповненнями).

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року № 6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» (зі змінами та доповненнями)
надано роз'яснення, відповідно до якого
спори щодо відшкодування шкоди на
підставі Закону № 1105 повинні
вирішуватись на підставі
законодавства, яке було чинним на
момент виникнення в потерпілого права
на відшкодування шкоди. Право на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення потерпілому
медико-соціальною експертною комісією
стійкої втрати професійної
працездатності.

Таким чином, право на відшкодування
моральної шкоди виникає в потерпілого
з дня встановлення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачу вперше встановлена втрата
працездатності з 19.03..1990 року по 01.04.1992
року за період роботи с 1958р. по 1987 В
подальшому позивачу повторно з 01.04.1994
встановлена втрата працездатності
також у розмірі 60% безстроково.

На підставі зазначеного, колегія
суддів вважає, що у позивача виникло
право на відшкодування моральної шкоди
з березня 1990 року.

За загальним правилом про дію
нормативно-правового акту у часі до
кожної події факту чи відносин
застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія
факт чи відносини мали місце, а не на
момент пред"явлення позову та розгляду
його в судовому порядку. Відповідно до
ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом"якшує або скасовую
цивільну відповідальність особи.

Таким чином нормативно-правові акти,
які набрали чинності після періоду, в
який склалися правовідносини між
сторонами, втому числі і ст.. 237-1 КЗпП
України, застосовані доспірних
відносин бути не можуть, а відтак не
можуть бути і задоволені на їх підставі
і позовні вимоги. Тобто на час
встановлення позивачу вперше втрати
працездатності в 1990 році не було
матеріально правових підстав для
відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин у колегії суддів є
підстави вважати, що судом першої
інстанції правильно встановлено
фактичні обставини справи, однак
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
виниклі правовідносини, а також
порушено норми процессуального права,
а тому у відповідності зі ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення, яким у позові слід
відмовити з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 209,307,309,313,316 ЦПК України
судова колегія ,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ровеньківського міського суду
Луганської області від 02.12.2013р.
скасувати. Ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає чинності негайно. Може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20-ти днів після
проголошення.

Головуючий

Судді: