Справа № 310/6823/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2014 року
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Ревуцького С.І.

при секретарі - Мазняк О.Ю.

з участю - позивача ОСОБА_1

представника позивача - прокурора
Святенького М.Г.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в
м.Бердянську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4 про визнання незаконним набуття
права власності на нерухоме майно
внаслідок приватизації державного
майна та майна, що є в комунальній
власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який надалі уточнив та в якому вказує,
що в березні 1998 року під час
проходження військової служби він
отримав за ордером квартиру АДРЕСА_1 і
07.04.1998р. був прописаний в цій квартирі.
На той час позивач знаходився у
цивільному шлюбі з відповідачкою і
тому в той же день прописав і її у цій
квартирі, а 10.04.1998р. шлюб між ним був
зареєстрований. В жовтні 1998 року
позивач звернувся до органу
приватизації з проханням про передачу
вказаної квартири у приватну
власність. 06.11.1998р. Управлінням
комунального благоустрою м.Бердянська
виконкому Бердянської міської ради на
підставі розпорядження №8654 було
оформлено і видано свідоцтво про право
власності на вказане нерухоме майно,
згідно якого квартира була передана у
спільну сумісну власність сторін.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду від 20.12.2011р. вказана квартира була
визнана спільною частковою власністю і
поділена між сторона по 1/2 частці за
кожним.

26.07.2013р. відповідач ОСОБА_3 подарувала
свою частку вказаної квартири ОСОБА_4,
що є третьою особою по справі.

На протязі всього цього часу позивач
вважав, що відповідачка прийняла
участь у приватизації вказаної
квартири на законних підставах. Але
після отримання повідомлення від
заступника прокурора Запорізької
області Береговських В.В., а згодом і
від прокурора області Кирилюка О.В. про
розпочате кримінальне провадження за
фактом шахрайських дій ОСОБА_3,
позивачу стало відомо про незаконні
дії відповідачки під час приватизації
вказаної квартири. Тому причину
пропуску строку для звернення до суду
позивач вважає поважною і в своєму
позові просить його поновити.

Набуття права власності на вказану
квартиру відповідачкою позивач вважає
незаконною тому, що право на
приватизацію вказаної квартири мали
особи, які постійно мешкали в ній.
Насправді відповідачка на час
приватизації вже мала у власності іншу
квартиру - АДРЕСА_2, де фактично і
мешкала тому, що безперервно працювала
в ВП «Запорізька атомна
електростанція» в м.Енергодар. А в
квартирі АДРЕСА_1 відповідачка ніколи
не проживала.

Крім того, кожний громадянин України
має право приватизувати займане ним
житло лише один раз, а відповідачка
ОСОБА_3 скористалася своїм правом
двічі.

Тому позивач ОСОБА_1 в своєму позові
також просить визнати набуття
внаслідок приватизації ОСОБА_3 права на
спільну власність на квартиру АДРЕСА_1
незаконним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав, дав
пояснення, аналогічні викладеним в
позовній заяві, а також додав, що про
наявність у відповідача ОСОБА_3 іншого
житла, в приватизації якого вона
приймала участь, він дізнався в жовтні
2012 року - квітні 2013 року. До цього про це
він здогадувався, але не мав доказів.
Також визнав, що вніс до заяви про
приватизацію ОСОБА_3 та її двох
неповнолітніх дітей, не зважаючи на те,
що в дійсності вони там не проживали.

В судовому засіданні 18.03.2014р.
представник позивача - прокурор
Ємельяненко С.А., а в судовому засіданні
27.03.2014р. прокурор Святенький М.Г.
позовні вимоги підтримали, вважали їх
доведеними наданими доказами, просили
позов задовольнити.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнав та пояснив, що відповідач ОСОБА_3
дійсно прийняла участь у безоплатній
приватизації житла в м.Енергодарі
разом з двома своїми дітьми, але в
результаті цього безоплатну норму
приватизації не перевищила, тому мала
право приймати участь у приватизації
іншого житла, але за перевищення норми
повинна була доплачувати грошові
кошти, що зроблено не було, але про це і
не ставиться питання в позові, належний
відповідач з таким позовом до суду не
звертався. Крім того, це було зроблено з
відома та згоди позивача, який знав про
це за багато років до звернення до суду,
тому вважає строк звернення до суду
пропущеним позивачем без поважних
причин, просив застосувати цю
обставину як підставу для відмови в
задоволенні позову. Крім того, право
власності відповідача ОСОБА_3 на
квартиру в м.Енергодарі не пройшло
державної реєстрації, тому юридично
вона не є власником цього житла. Крім
того, на момент розгляду справи в суді
квартира АДРЕСА_1 вже має інший статус -
вона визнана спільною власністю
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рішенням
Бердянського міськрайонного суду від
20.12.2011р., яке набрало законної сили, тому
позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть мати
юридичних наслідків. Просив в
задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 надіслав до суду
заяву з проханням розглянути справу
без його участі, просив в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд доходить
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову на підставі
наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється у три
роки.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло, квартира АДРЕСА_1 була
передана у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3
внаслідок приватизації 06.11.1998р.

З позовною заявою до суду позивач
ОСОБА_1 звернувся 27.06.2013р., тобто майже
через 15 років після правочину, який він
оспорює.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

В своєму позові ОСОБА_1 стверджує, що
дізнався про участь відповідача у
приватизації іншого житла лише в
квітні 2013 року з листа заступника
прокурора Запорізької області про
початок кримінального провадження за
заявою ОСОБА_1 щодо шахрайських дій
ОСОБА_3 В своїх поясненнях в судовому
засіданні позивач стверджував, що
дізнався про вказане в жовтні 2012 року -
квітні 2013 року.

Насправді, згідно наданих самим
позивачем документів, вказані
твердження позивача явно не
відповідають дійсності. Так, згідно
постанови судді Енергодарського
міського суду Запорізької області від
28.11.2012р., ОСОБА_1 звертався до
Енергодарського МВ ГУМВС України в
Запорізькій області із заявою про
притягнення ОСОБА_3 до кримінальної
відповідальності за повторну участь у
безоплатній приватизації житла ще
16.12.2011р. Таким чином, суд вважає
доведеним, що пояснення позивача в
судовому засіданні стосовно вказаного
факту явно не відповідають дійсності.
При цьому суд не приймає до уваги
доводи позивача про те, що він знав про
незаконні дії відповідачки і раніше,
але не мав доказів, оскільки початок
перебігу строку позовної давності
законодавство не пов'язує з отриманням
відповідних доказів.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

З урахуванням викладеного, а також
того, що поновлення позовної давності є
однією з позовних вимог, доказування
поважності причин пропуску позовної
давності входить до предмету
доказування по справі, що покладається
на позивача. До суду не надано жодного
доказу того, що позивач не знав про
викладені в позові факти до вказаної
ним дати. Більш того, як вказувалось
вище, в матеріалах справи є докази того,
що він знав про це значно раніше.

Крім того, суд критично відноситься до
позиції позивача з цього приводу,
оскільки, на думку суду, є
малоймовірним, що проживши з
відповідачкою більше 12 років у
зареєстрованому шлюбі (з 10.04.1998р. по
14.10.2010р.), позивач не знав про наявність
у неї приватизованої квартири в
м.Енергодарі, а розірвавши з
відповідачкою шлюб, позивач
несподівано довідався про це на
протязі року. На спроби суду з'ясувати
джерело та дійсну дату, коли позивач
дізнався про вказане, ОСОБА_1 в судовому
засіданні так і не зміг відповісти.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що строк позовної давності
позивачем явно пропущений, поважність
цього пропуску позивачем не доведена,
тому підстави для поновлення строку
відсутні, заява представника
відповідача про застосування строку
позовної давності в наявності, що є
підставою для відмови у позові у
відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України.

Що стосується суті позовних вимог.

Суд вважає встановленим та доведеним
наданими доказами, а саме: заявою
ОСОБА_3 до органу приватизації,
довідкою з домової книги, довідкою про
склад сім'ї, розпорядженням органу
приватизації, свідоцтвом про право
власності на житло, розрахунком площі
квартири, що безоплатно
приватизується, технічним паспортом на
квартиру (л.с.178-186), що відповідач
ОСОБА_3 дійсно 09.11.1993р. вже приймала
участь у приватизації житла, внаслідок
чого отримала у спільну сумісну
власність разом з членами своєї сім'ї
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2. При
цьому суд не приймає до уваги
встановлений та доведений факт того, що
вказане право власності не пройшло
державної реєстрації, оскільки це не
впливає на вказаний висновок.

В своєму позові ОСОБА_1 просить визнати
набуття внаслідок приватизації ОСОБА_3
права на спільну власність на квартиру
АДРЕСА_1 незаконним.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управління
яких знаходиться державний житловий
фонд.

Таким чином, рішення про приватизацію
державного або комунального житла
приймає відповідний орган
приватизації, тому отримане внаслідок
приватизації право власності є
похідним від рішення вказаного органу.
Але в даному випадку це рішення не було
скасоване, воно не оскаржується в
позові, що розглядається, тому суд, не
маючи можливості вийти за межі
позовних вимог, не може зробити правову
оцінку цього рішення в межах справи, що
розглядається. Крім того, відповідний
орган не був залучений до справи в
якості відповідача. Тому суд,
відповідно, не може зробити висновок
про законність або незаконність
приватизації конкретного житла в
цілому. За таких обставин задоволення
позову в межах заявлених вимог є
неможливим.

Крім того, суд не має можливості
вносити зміни в прийняті рішення
стосовно приватизації нерухомого
майна, бо це належить до компетенції
відповідних органів приватизації. У
випадку задоволення позовних вимог,
суд вийде за межі своїх повноважень,
оскільки визнаючи незаконною набуття
права власності однією особою з двох,
це фактично буде означати, як можливий
наслідок, залишення у відповідному
рішенні органу приватизації лише
однієї особи, набуття права власності
якої є законною, що також не відповідає
дійсності. У цьому випадку, за
виключенням відповідача ОСОБА_3,
позивач ОСОБА_1 не міг одноособово
набути у власність трикімнатну
квартиру внаслідок безоплатної
приватизації тому, що в такому випадку
загальна площа приватизованої
квартири внаслідок приватизації
однією особою буде складати 64,5 кв.м. при
встановленій нормі 21 кв.м. загальної
площі на наймача і кожного члена його
сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю (ст.3
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

Таким чином, задоволення позовних
вимог у заявленому в позові вигляді є
неможливим, оскільки це не відповідає
фактичним обставинам справи та діючому
законодавству.

Доходячи вказаного висновку, суд також
враховує той факт, що під час
приватизації квартири АДРЕСА_1 дійсно
були допущені порушення діючого на той
час законодавства в частині
безоплатної передачі частини житла,
оскільки при цьому не була врахована
участь відповідача ОСОБА_3 у
приватизації житла в м.Енергодарі (при
цьому її житловий чек для приватизації
житла повністю використаний не був),
внаслідок чого були перевищені норми
безоплатної передачі частини вказаної
квартири. Але вказане порушення було
допущено зі сторони як відповідача, так
і позивача. Тому усунення такого
порушення можливо лише за умови
повернення сторін в первинний стан та
повторного початку приватизації
спірної квартири або стягнення зі
сторін відповідної компенсації
перевищення норм приватизації. Такі
позовні вимоги до суду не заявлялись,
відповідні органи для участі у справі
не залучались.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа ОСОБА_4 про визнання
незаконним набуття права власності на
нерухоме майно внаслідок приватизації
державного майна та майна, що є в
комунальній власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції протягом 10
днів з дня його проголошення. У разі
якщо рішення було постановлено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: С. І. Ревуцький