Справа
Провадження №
ЧЕРВОНОЗАВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
м.Харків

Червонозаводський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Олізаренко С.М.,

при секретарі - Кочуковій О.П.,

розглянувши цивільну справу за позовом
розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення
порушеного права та вселення у житлове
приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом, який уточнив в
ході розгляду справи, і в остаточній
редакції просив суд вселити його в за
місцем проживання ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_1, яка складається з житлових
приміщень літ.1-1 площею 8,6 кв.м., літ.1-2
площею 12,4 кв.м, літ.1-3 площею 8,9 кв.м.;
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод в користуванні квартирою та
видати ключі від вхідних дверей.

В обґрунтування позову посилався на те,
що відповідачці на підставі права
власності належить 40/100 житлового
будинку АДРЕСА_1, яка складається з
житлових приміщень літ.1-1 площею 8,6
кв.м., літ.1-2 площею 12,4 кв.м, літ.1-3 площею
8,9 кв.м. (далі - спірна квартира). У 1997р.
позивач зі згоди відповідачки вселився
у спірну квартиру у якості її чоловіка
та в подальшому з її згоди там же
зареєструвався. З 02.06.200р. по 17.12.2012р.
сторони перебували між собою в шлюбі,
який було розірвано в судовому порядку.
Після розірвання шлюбу позивач
продовжував проживати за вказаною
адресою, сплачуючи ОСОБА_2 кошти за
користування житлом тощо. Неодноразово
пропонував відповідачці укласти
договір найму житлового приміщення,
оскільки фактично сторонами
виконуються його умов впродовж
декількох місяців, на що вона
погодилася, але постійно відкладає
юридичне вирішення цього питання. В
2013р. ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом про виселення ОСОБА_1 з
належного їй житлового приміщення, але
рішенням Червонозаводського районного
суду від 15.10.2013р. в задоволенні позову
їй було відмовлено. Рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 04.12.2013р. рішення суду першої
інстанції в цій частині залишено без
змін. Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову, суд апеляційної
інстанції зазначив, що ОСОБА_1 в
законному порядку набув право
користування житловим приміщенням, а
тому додаткового рішення суду з цього
приводу не вимагається. Разом з тим,
10.12.2013р. відповідачка змінила замки на
вхідних дверях та не допускає позивача
до спірної квартири, у зв'язку з чим він
вимушений був звертатися до органів
міліції.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позов підтримали з підстав,
зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник проти
позову заперечували, зазначаючи, що
ОСОБА_1 порушує правила співжиття,
провокує конфлікти, у зв'язку з чим його
проживання в спірній квартирі є
неможливим. Також зазначали, що
фактичне розташування кімнат в
квартирі не дозволяє сторонам виділити
в користування окремі кімнати.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні також заперечував проти
позову, посилаючись на те, що між ним та
ОСОБА_1 склались неприязні відносини за
період його проживання у спірній
квартирі. Визнав той факт, що у
користуванні ОСОБА_2 знаходиться
квартира НОМЕР_1, яка складається з
житлових приміщень літ.1-1 площею 8,6
кв.м., літ.1-2 площею 12,4 кв.м, літ.1-3 площею
8,9 кв.м. Також зазначав, що конфлікти між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушують його спокій.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідків, вивчивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 40/100 частин жилого
будинку і надвірних будівель АДРЕСА_1
належить ОСОБА_2 на праві власності на
підставі договору дарування від
12.08.1970р. 60/100 частин вказаного будинку на
праві власності надежить третій особі
по справі - ОСОБА_3

В судовому засіданні сторонами по
справі та третьою особою було визнано,
що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично
встановлений порядок користування
вказаним будинком, відповідно до якого
40/100 частин спірного будинку, що
належать ОСОБА_2, складає квартира
НОМЕР_1, яка складається з житлових
приміщень літ.1-1 площею 8,6 кв.м., літ.1-2
площею 12,4 кв.м, літ.1-3 площею 8,9 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

02.06.2006р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. було
укладено шлюб, який в подальшому було
розірвано на підставі рішення
Червонозаводського районного суду від
17.12.2012р.

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за
адресою АДРЕСА_1 (а.с.6). При цьому
сторонами у справі визнано, що ОСОБА_1
вселявся у спірний будинок з дозволу
ОСОБА_2 у якості її чоловіка та
зареєструвався у спірному будинку з її
дозволу.

В 2013р. ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом про виселення ОСОБА_1 з
належного їй житлового приміщення,
посилаючись на те, що шлюб між ними
розірвано. З метою захисту свого
оспорюваного права на проживання у
вказаному приміщенні ОСОБА_1 звернувся
до ОСОБА_2 з зустрічним позовом, обравши
спосіб захисту, передбачений п.1 ч.2 ст.16
ЦК України.

Рішенням Червонозаводського районного
суду від 15.10.2013р. в задоволенні позову
ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 з
належного їй житлового приміщення було
відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 в
частині визнання за ним права
користування житловим приміщенням
задоволено. Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 04.12.2013р.
рішення суду першої інстанції в
частині визнання за ОСОБА_1 права
користування спірною квартирою
скасовано, в іншій частині - залишено
без змін. Скасовуючи рішення суду
першої інстанції в частині часткового
задоволення зустрічного позову, суд
апеляційної інстанції зазначив, що
ОСОБА_1 в законному порядку набув право
користування житловими приміщеннями
будинку ОСОБА_2, за ним як за колишнім
членом сім'ї ОСОБА_2 зберігається право
користування займаними ним житловими
приміщеннями, а тому суд не мав
правових підстав вдруге визнавати за
ОСОБА_1 право користування жилими
приміщеннями в квартирі НОМЕР_1
житлового будинку АДРЕСА_1. Вказане
рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
учать ті самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Виходячи з вищевикладеного, при
розгляду даної цивільної справи не
підлягає доказуванню законність
набуття ОСОБА_1 права користування
житловим приміщенням квартири НОМЕР_1,
яка складається з житлових приміщень
літ.1-1 площею 8,6 кв.м., літ.1-2 площею 12,4
кв.м, літ.1-3 площею 8,9 кв.м. житлового
будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_1 на законних підставах набув
право користування майном ОСОБА_2, а
саме: належними їй на праві власності
примішеннями будинку АДРЕСА_1, що
передбаченост.401 ЦК України.

Відповідно до ст.396 ЦК України особа,
яка має речове право на чуже майно, має
право на захист його права, у тому числі
від власника цього майна, відповідно до
положень глави 29 ЦК України, яка
регулює захист права власності.

В обґрунтування чинення ОСОБА_2
перешкод у користуванні позивачу
спірною квартирою ОСОБА_1 надав до суду
висновок, затверджений 13.12.2013р.
начальником Червонозаводського РВ ХМУ
ГУ МВС України в Харківській області, з
якого вбачається, що 10.12.2013р. ОСОБА_1
звертався до Червонозаводського РВ ХМУ
ГУ МВС України в Харківській області з
заявою, що його колишня дружина ОСОБА_2
змінила замки на вхідних дверях та не
впускає його в будинок АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні визнала той факт, що вона
змінила замки на вхідних дверях через
небажання впускати ОСОБА_1 та
пропонувала йому забрати свої особисті
речі з належної їй квартири, однак він
не прийшов за речами.

Вказані обставини, відповідно до вимог
ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Зі змісту ст.ст.391, 396 ЦК України
користувач майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування майном.

В судовому засіданні відповідачка
визнала, що вона чинить перешкоди
позивачу в користуванні спірною
квартирою, де продовжують знаходитися
особисті речі позивача, нею замінено
замки у вхідних дверях і доступу до
квартири позивач не має.

Доводи ОСОБА_2 про неможливість її
спільного проживання з ОСОБА_1 через
порушення останнім правил співжиття не
можуть бути прийняті до уваги судом
відповідно до вимог ст.11 ЦПК України,
оскільки позовних вимог про виселення
ОСОБА_1 підстав, передбачених ст.116 ЖК, в
даному провадженні не заявлялося.
Вказані обставини можуть бути
самостійним предметом позову, який в
даній справі не заявлено. З цих же
підстав суд не приймає до уваги
пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про
неприязнені стосунки між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, оскільки вони не стосуються
предмету доказування по справі.

Доводи представника відповідача, що
проживання ОСОБА_1 у належному ОСОБА_2
житловому приміщенні порушують її
право на розпорядження вказаним
майном, також не ґрунтуються на законі,
оскільки відповідно до ст.319 ЦК України
власник розпоряджається своїм майном
на власний розсуд і може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону. Сам лише факт
користування ОСОБА_1 належним ОСОБА_2
майном не позбавляє її права
розпорядитися вказаним майном на
власний розсуд, в тому числі шляхом
відчуження.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши
справу відповідно до ст.11 ЦПК України в
межах заявлених позовних вимог, суд
вважає, що вимоги позивача щодо
вселення, зобов'язання відповідача не
чинити перешкод в користуванні
квартирою є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Долю судових витрат суд вирішує на
підставі ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4, 10, 88, 212, 215, 224-228 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення
порушеного права та вселення у житлове
приміщення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 за місцем проживання
ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з житлових приміщень літ.1-1
площею 8,6 кв.м., літ.1-2 площею 12,4 кв.м,
літ.1-3 площею 8,9 кв.м.

Зобов"язати ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 ключі
від вхідних дверей до квартири
АДРЕСА_1, яка складається з житлових
приміщень літ.1-1 площею 8,6 кв.м., літ.1-2
площею 12,4 кв.м, літ.1-3 площею 8,9 кв.м, та
не чинити в подальшому перешкод для
доступу у вказану квартиру.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по сплаті судового
збору 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40
коп.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
С.М. Олізаренко