Номер провадження 22-ц/775/2898/2014
Головуючий в 1 інстанції Лаптєв М.В.
Доповідач Ларіна Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Зінов'євої
А.Г.

суддів Ларіної
Н.О., Азевича В.Б.

при секретарі
Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 19 лютого 2014 року у цивільній справі
за позовною заявою публічного
акціонерного товариства „Дельта Банк"
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 19 лютого 2014
року позовні вимоги задоволено:
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
„Дельта Банк" суму заборгованості за
кредитним договором № 002-04362-200308 від 20
березня 2008 року у розмірі 17 904 грн. 16
коп.; вирішено питання про стягнення
судового збору.

Зазначене рішення оскаржила
відповідач, в апеляційній скарзі
просила рішення суду першої інстанції
скасувати в частині стягнення
заборгованості по відсоткам у розмірі 4
570 грн.78 коп. та заборгованості по
комісії у сумі 8 796 грн. 23 коп., в іншій
частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, зазначає, що згідно розрахунку
заборгованості, про порушення
зобов'язання банк дізнався у 2009 році та
понад три роки будь яких заходів щодо
стягнення заборгованості з
відповідача не приймав.

Також в апеляційній скарзі зазначено,
що за порушення позичальником строків
виконання зобов'язання за кредитним
договором позивачем одночасно
нарахована заборгованість по
відсотках у розмірі 4570 грн. 78 коп. та
заборгованість по комісії у сумі 8796
грн. 23 коп., тобто на думку апелянта банк
просить застосувати подвійну
цивільну-правову відповідність одного
і того ж виду за одне ті те ж порушення
договірного зобов'язання, що
суперечить вимогам діючого
законодавства.

Крім того, вказує, що обґрунтовано
просила суд зменшити заборгованість з
посиланням на вимоги діючого
законодавства, оскільки за період
користування кредитом сім'я апелянта
збільшилась, народились діти, апелянт
втратила роботу, отримала групу
інвалідності, потребує постійного
медичного догляду, також вона
розлучилась з чоловіком, тобто на
теперішній час її родина позбавлена
будь-якого джерела доходу.

Відповідач в судовому засіданні
апеляційного суду доводи апеляційної
скарги підтримала, просила її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати в частині
стягнення заборгованості по відсоткам
у розмірі 4 570 грн.78 коп. та
заборгованості по комісії у сумі 8 796
грн. 23 коп., в іншій частині рішення
залишити без змін.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду проти
доводів апеляційної скарги заперечила,
просила її відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, тому рішення суду в
частині, що не оскаржена не
перевіряється.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
правильно визначив правовідносини, які
склалися між сторонами і надав їм
відповідну оцінку.

За вимогами ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання
підлягає виконанню у встановлений
строк.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

За вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування.

У відповідності до ст. 623 ЦК України
боржник, який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки.

У відповідності до ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

За приписами п. 27 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
положення ч. 3 ст. 1551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК
України, які мають іншу правову
природу. При цьому проценти, які
підлягають сплаті згідно з положеннями
ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України, у такому
порядку не підлягають зменшенню через
неспівмірність із розміром основного
боргу, оскільки вони є платою за
користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3
ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Положення ст. 616 ЦК України
передбачають право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно-правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

На підставі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно положень ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

За вимогами ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

На підставі ст. 260 ЦК України позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що
між позивачем та відповідачем ОСОБА_1
був укладений кредитний договір №
002-04362-200308 від 20 березня 2008 року.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав, надавши відповідачу кредит, що
підтверджується матеріалами справи.

Також судом першої інстанції
встановлено, що у порушенні зазначених
норм закону та умов договору
відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконала,
внаслідок чого станом на 21 вересня 2013
року утворилась заборгованість у сумі
17 904,16 грн., що складається з:
заборгованості за тілом кредиту 4 537
грн. 15 коп.; заборгованості по відсотках
у розмірі 4 570 грн. 78 коп.; заборгованості
по комісії в сумі 8 796 грн. 23 коп.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що відповідно до положень
Договору у випадку порушення
позичальником строків сплати платежів,
більше ніж на один місяць
кредитодавець має право вимагати від
позичальника дострокового повернення
кредиту в повному обсязі та сплати
процентів за його користування.
Договором обумовлені строки погашення
кредиту, однак відповідач не виконала
ці умови договору.

Враховуючи, що дата останнього платежу,
згідно наданого розрахунку, є 26
листопада 2010 року, а до суду з дійсним
позовом банк звернувся 11 листопада 2013
року, суд першої інстанції дійшов
висновку, що позов поданий в межах
загальної позовної давності, а тому
пояснення представника відповідача до
уваги не прийняв. При цьому, судом
першої інстанції о з матеріалів справи
встановлено, що в заяві та даних про
надання кредиту вказані саме паспортні
дані відповідача та наявний її підпис.

З умов кредитного договору укладеного
між сторонами вбачається наступне, а
саме: відповідно до п. 3.4.1 - суми
заборгованості за кредитом складають -
суми кредитів, нарахованих процентів,
комісій, плат та штрафних санкцій.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з наступного,
що позивач свої зобов'язання за
договором виконав, надавши відповідачу
кредит, при цьому відповідач
зобов'язання за вказаним договором не
виконала в наслідок чого станом на 21
вересня 2013 року утворилась
заборгованість у сумі 17 904 грн. 16 коп.
станом на 21 вересня 2013 року.

З зазначеним висновком суду першої
інстанції, погоджується суд
апеляційної інстанції, оскільки судом
встановлено неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором у зв'язку із чим виникла
заборгованість, яка відповідачем не
сплачена та підлягає стягненню в
судовому порядку. Належних доказів
щодо не укладення відповідачем
спірного договору суду не надано.
Висновки суду про відмову у
застосуванні строку позовної даності є
правильними та постановленими
відповідно до встановлених обставин
справи та зазначених вище вимог
законодавства. Розмір заборгованості
за тілом кредиту відповідачем не
оспорюється та підтверджений наданим
суду розрахунком, копією договору та
тарифів по обслуговуванню платіжних
карток.

Доводи апеляційної скарги щодо
зменшення заборгованості та
застосуванню подвійної
цивільно-правової відповідальності,
апеляційний суд приймає критично,
оскільки зазначені апелянтом суми не
підлягають зменшенню через не
співмірність із розміром основного
боргу, оскільки передбачені Договором
та підлягають сплаті відповідно до
ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України.

Доводи відповідача щодо не звернення
позивача до суду з позовом понад три
роки, апеляційний суд приймає критично,
оскільки, зважаючи на дату останнього
платежу 26 листопада 2010 року та дату
звернення позивача до суду 11 листопада
2013 року, позивачем трирічний строк
звернення до суду не порушений. Крім
того, відповідач в судовому засіданні
не заперечувала що знала про
заборгованість та не сплачувала за
відсутності коштів, що не позбавляє її
обов'язків за зазначеним договором.

Доводи апеляційної скарги відносно
неналежної правової оцінки наданим
сторонами доказам є непереконливими та
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що, ухвалюючи рішення,
суд, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК
України, надав оцінку належності,
допустимості, достовірності кожного
доказу окремо, їх достатності,
взаємному зв'язку доказів у їх
сукупності, а також навів мотиви, з яких
він дійшов до висновку про задоволення
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не дають
підстав вважати, що судом першої
інстанції були допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1,
315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 19 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Суддя: