АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 209/2471/13-ц
Головуючий у 1 інстанції -
Справа № 22-ц/774/3470/14
Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової
Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев'янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Держави Україна, Приморського
районного суду м. Одеса, Другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, Президента України
ОСОБА_2, кредитної спілки «Перше
кредитне товариство» про захист
власності, відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

23 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою з відповідними
змінами і доповненнями, в якій просить
суд зобов'язати державу Україну
забезпечити йому право на
відшкодування і відшкодувати на його
користь суму депозитного вкладу у
розмірі 75950,63 грн., матеріальну шкоду в
розмірі 10253,34 грн.; моральну шкоду в
розмірі 50000 грн., та стягнути на його
користь затрати по справі у сумі 140,80
грн. витрачених на сплату судового
збору за апеляційну скаргу, сплату за
копіювання додатків позовної заяви та
сплату послуг банку. В обґрунтування
своїх позовних вимог посилався на те,
що між ним та кредитною спілкою «Перше
кредитне товариство» був укладений
договір депозитного вкладу. По
закінченні дії договору остання не
повернула йому депозитний вклад в сумі
75950,69 грн. Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 15.11.2010 року з
КС «Перше кредитне товариство» було
стягнуто на його користь вищезазначену
суму, про що було видано виконавчий
лист. Однак Другий Приморський відділ
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції не виконав
вказаного рішення, чим на його думку
порушив його права. У зв'язку з цим ним
до Другого Приморського ВДВС було
подано скаргу про нездійснення
виконавчого провадження, на яку
відповіді він так і не отримав. 07.02.2013
року ним до Приморського районного
суду м. Одеси було подано скаргу, яка
ухвалою суду від 14.02.2013 року була
залишена без руху та йому було
запропоновано усунути зазначені в ній
недоліки. 14.03.2013 року дана скарга була
повернута заявнику як неподана.
Вказана ухвала Апеляційним судом
Одеської області та Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ була залишена без змін.
Вищевказані обставини позивач вважає
неправомірними, незаконними та такими,
що суперечать нормам діючого
законодавства. На підставі
викладеного, позивач вважає, що держава
не виконала своїх функціональних
обов'язків, спрямованих на захист його
прав та інтересів, у зв'язку з чим йому
було спричинено матеріальну та
моральну шкоду.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року ухвалено: в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_1 та кредитною спілкою «Перше
кредитне товариство» були укладені
договори депозитного вкладу. По
закінченні дії договорів остання не
повернула йому депозитні вклади в сумі
75950,69 грн. Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 15.11.2010 року з
КС «Перше кредитне товариство» було
стягнуто на його користь вищезазначену
суму, про що було видано виконавчий
лист. Проте, Другий Приморський відділ
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції не виконав
вказаного рішення. В подальшому
відповідачем була направлена скарга
щодо невиконання виконавчого
провадження, на яку відповіді він так і
не отримав. 07.02.2013 року ОСОБА_1 за
захистом своїх прав звернувся до
Приморського районного суду м. Одеси зі
скаргою, яка ухвалою суду від 14.02.2013
року була залишена без руху та йому
було запропоновано усунути зазначені в
ній недоліки. 14.03.2013 року ухвалою суду
дана скарга була повернута заявнику як
неподана. Не погодившись з рішенням
суду відповідач оскаржив зазначену
ухвалу, однак Апеляційний суд Одеської
області та Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ залишив останню без
змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що судом не встановлено обставин
повідомлених позивачем в позовній
заяві щодо неправомірності дій
відповідачів, вина відповідачів у
завданні позивачу матеріальної чи
моральної шкоди також не знайшла свого
підтвердження в судовому засіданні.
Докази на підтвердження повідомлених
позивачем обставин щодо протиправних
дій відповідачів чи наявності вини у
завданні позивачу матеріальної чи
моральної шкоди в матеріалах справи
відсутні та суду позивачем не
надавались. Тобто позивачем в судовому
засіданні не доведено і доказами не
підтверджено наявність причинного
зв'язку між діями відповідачів та
матеріальною і моральною шкодою,
завданою позивачу.

Судова колегія погоджується з
висновком суду.

Вимоги позивача стосуються
відшкодування шкоди за рахунок держави
у зв'язку з невиконанням рішення суду
про стягнення КС «Перше кредитне
товариство» на його користь грошової
суми.

При відшкодуванні моральної шкоди,
завданої особі незаконними діями чи
бездіяльністю працівників виконавчої
служби, застосуванню підлягають
положення загального законодавства
про моральну шкоду, а саме: стаття 56
Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК
України та стаття 11 Закону України від
24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про
державну виконавчу службу».

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України
визначено перелік випадків
відшкодування моральної шкоди органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим, органом
місцевого самоврядування, фізичною або
юридичною особою, яка її завдала.
Зазначений перелік не є вичерпним,
оскільки пункт 3 статті передбачає
наявність інших випадків передбачених
законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
(стаття 1173 ЦК України).

Таким чином, умовою застосування
судом цивільно-правової
відповідальності за вказаною правовою
нормою, яка поширюється на деліктні
правовідносини, є встановлення факту
неправомірності рішення, дії чи
бездіяльності службової або посадової
особи зазначених органів.

Відповідно до положень статті 11 Закону
№ 202/98-ВР шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

Статтею 23 ЦК України встановлено право
особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав та законних інтересів. Відповідно
до частини другої цієї статті моральна
шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
не надані позивачем доказів у
підтвердження того, що в результаті
неправомірних дій посадових осіб не
виконано рішення суду; не підтверджено
матеріалами справи не виконання
рішення суду або тривале його не
виконання.

Окрім того, факт тривалого невиконання
рішення суду не може бути підставою для
безспірного стягнення збитків у
вигляді нестягнутої за рішенням суду
суми.

Загальні підстави цивільно-правової
відповідальності за завдану майнову та
моральну шкоду в деліктних
(позадоговірних) відносинах
передбачені ч. 1 ст. 1166 і ч. 1 ст. 1167 ЦК
України, на вказані норми закону, які
регулюють відшкодування шкоди,
посилається позивач.

Згідно із зазначеними нормами
обов'язковими умовами такої
відповідальності є наявність шкоди,
протиправної поведінки заподіювача
шкоди, причинного зв'язку між шкодою і
протиправною поведінкою та вина
заподіювача шкоди, який повинен,
зокрема, приймати участь у справі в
якості відповідача.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 (з наступними змінами) "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", - оскільки питання
відшкодування моральної шкоди
регулюються законодавчими актами,
введеними у дію в різні строки, суду
необхідно в кожній справі з'ясовувати
характер правовідносин сторін і
встановлювати якими правовими нормами
вони регулюються, чи допускає
відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин, коли набрав
чинності законодавчий акт, що визначає
умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках, та коли
були вчинені дії, якими заподіяно цю
шкоду.

Відповідно до загальних підстав
відповідальності, встановлених ст.ст.
1166, 1167 ЦК, для покладення
відповідальності на заподіювача шкоди
необхідна сукупність чотирьох умов, а
саме: наявність шкоди; протиправність
дій заподіювача; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою заподіювача і
шкодою; вина в заподіянні шкоди.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановленим цим
Кодексом. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
повинні бути належними і допустимими.
Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Перевіряючи справу в апеляційному
порядку судова колегія встановила, що
суд першої інстанції правильно дійшов
висновку про те, що позивач не довів
спричинення йому матеріальної та
моральної шкоди, відповідно до вимог
Закону.

При встановлені зазначених фактів
судом не було порушено норм
процесуального права, правильно
застосовано норми матеріального права.

З огляду на зазначене, позовні вимоги
ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню
не підлягають.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Доводи апелянта не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
порушення прав, інтересів та свобод
позивача зі сторони відповідачів на
підставі наданих доказів є
недоведеним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
що не є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії