АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 629/346/13ц
Провадження №22ц/790/2061/14
Головуючий1інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів - Івах
А.П., Ізмайлової Г.Н.,

за участю
секретаря Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 31 січня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до ФО-П ОСОБА_2
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
затримку її виплати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку, -

встановила:

28 січня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з зазначеним позовом. В остаточних
позовних вимогах просила стягнути з
ФО-П ОСОБА_2: заборгованість по
заробітній платі в сумі 25 783 грн. 60 коп.,
компенсацію за затримку її виплати в
сумі 2 518 грн. 03 коп. та середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в сумі 15 928 грн. 60 коп.

Посилалась на те, що з 10 жовтня 2008 року
перебувала з ФО-П ОСОБА_2 у трудових
відносинах, працювала в якості
продавця продовольчих товарів. Згідно
з п. 3 укладеного трудового договору
відповідач зобов'язувався оплачувати
її працю в розмірі 545 грн. на місяць.
Розмір заробітної плати визначався за
згодою сторін, але не нижче законодавчо
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати. За весь період, що
вона працювала по трудовому договору,
заробітна плата їй не виплачувалась, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість у розмірі 25 783 грн. 60 коп.
06 липня 2011 року вона була звільнена з
роботи, але розрахунки з нею
відповідачем не проведені.

Відповідач позов не визнав. Посилався
на те, що ОСОБА_3, яка перебувала з ним у
трудових відносинах, кожен місяць
отримувала заробітну плату з виручки
магазину, про що вона особисто
розписувалась у платіжних відомостях
на видачу заробітної плати, та що
відображалося у товарно-касових
звітах.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 31 січня 2014
року позов задоволено частково -
стягнуто з ФО-П ОСОБА_2 на користь
позивачки заборгованість по
заробітній платі в розмірі 25783 грн. 60
коп., компенсацію за затримку її
виплати в розмірі 2518 грн. 03 коп. та
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 15
448 грн. 56 коп., а всього 43 750 грн. 19 коп. В
іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.
При цьому посилається на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення судом норм
матеріального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав у повному
обсязі.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
вважала необгрунтованою.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
приватним підприємцем. 10 жовтня 2008 року
між ПП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено
Трудовий договір, який зареєстровано у
Лозівському міськрайонному центрі
зайнятості 16 жовтня 2008 року.

Відповідно до умов Трудового договору
(п.п.3,4) роботодавець повинен
виплачувати ОСОБА_3 за роботу 545 грн. на
місяць, але не нижче законодавчо
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати.

06 липня 2011 року, укладений між
сторонами трудовий договір було
розірвано на підставі п.2 ст.42 КЗпП
України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачка перебувала з відповідачем у
трудових відносинах, і ОСОБА_2 не надав
належних та допустимих доказів того, що
він платив ОСОБА_3 заробітну плату
відповідно до умов трудового договору
та при звільненні позивачки провів з
нею повний розрахунок.

Судова колегія з такими висновками
погоджується, при цьому виходить з
наступного.

Загальна декларація з прав людини від 10
грудня 1948 року, ратифікована Верховною
Радою України, у принципі 23 визначила,
що кожна людина, без будь-якої
дискримiнацiї, має право на рівну оплату
за рівну працю. Кожний працюючий має
право на справедливу i задовільну
винагороду, яка забезпечує гідне
людини існування, її самої та її сім'ї, i
яка в разі необхiдностi доповнюється
іншими засобами соціального
забезпечення.

Конституція України у статті 43
гарантує кожному громадянину право на
заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Основними законодавчими актами, які
регулюють питання оплати праці є Закон
України «Про оплату праці» та Кодекс
законів про працю України.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
оплату праці» працівник має право на
оплату своєї праці відповідно до актів
законодавства і колективного договору
на підставі укладеного трудового
договору.

Розмір заробітної плати може бути
нижчим за встановлений трудовим
договором та мінімальний розмір
заробітної плати у разі невиконання
норм виробітку, виготовлення
продукції, що виявилася браком, та з
інших, передбачених чинним
законодавством причин, які мали місце з
вини працівника.

За змістом закону саме роботодавець
повинен надати беззаперечні докази
оплати праці працівника.

На підтвердження факту отримання
ОСОБА_3 заробітної плати у спірний
період часу ОСОБА_2 надані платіжні
відомості на видачу заробітної плати
за період з жовтня 2008 року по червень 2011
року включно (а.с.70).

ОСОБА_3 заперечувала той факт, що
підписи на представлених суду
платіжних відомостях були виконані
нею. За клопотанням представника
позивачки була призначена судова
почеркознавча експертиза.

Відповідно до висновку комплексної
судово-почеркознавчої експертизи та
судово-технічної експертизи
документів № 5997/5998 від 30.09.2013 року,
підписи від імені ОСОБА_3 у наданих для
дослідження платіжних відомостях
виконані - частина (2008 рік) з
попередньою технічною підготовкою,
зокрема, копіюванням підписів на
просвіт за допомогою графітного олівця
з подальшим обведенням штрихів пастами
для кулькових ручок; а частина (2010-2011
роки) без попередньої технічної
підготовки - зарисування і копіювання
підписів на просвіт за допомогою
графітного олівця, передавлювання,
копіювання через копіювальний папір, з
подальшим обведенням штрихів
графітного олівця, удавлених
незабарвлених штрихів, штрихів
копіювального паперу пастами для
кулькових ручок.

Питання про виконання ОСОБА_3 підписів
від її імені у платіжних відомостях
«ФЛП ОСОБА_2.» («ЧП ОСОБА_2» за
січень-червень 2011 року, січень-грудень
2010 року, листопад - грудень 2008 року,
січень-грудень 2009 року розташованих в
графі "Расписка в получении или отметка
о выдаче" - не вирішувались з причин
відсутності у достатній кількості
вільних та умовно вільних зразків
підпису та почерку особи, яка
перевіряється (а.с. 153-156).

При ухваленні оскаржуваного рішення
суд першої інстанції, дослідивши
докази в їх сукупності, дійшов
висновку, що представлені ОСОБА_2
платіжні відомості не можуть бути
визнані належними доказами на
підтвердження факту отримання ОСОБА_3
заробітної плати.

Доводами апеляційної скарги такий
висновок не спростовується.

За змістом ст. ст. 58, 59 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування,
а обставини справи, які за законом
мають підтверджуватись певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
пояснив, що всі підписи у наданих ним
суду платіжних відомостях
виконувались ОСОБА_3 особисто, у його
присутності, або в присутності його
сина. Отже, позивачка не могла умисно
виконувати власний підпис у зазначені
експертом способи, зокрема, -
копіюванням підписів на просвіт за
допомогою графітного олівця з
подальшим обведенням штрихів пастами
для кулькових ручок.

При встановленні експертом факту того,
що підписи виконані з попередньою
технічною підготовкою, не вирішення
експертом питання про те, чи виконані
ці підписи саме ОСОБА_3, ніяким чином не
впливає на висновок суду щодо
недопустимості прийняття таких
платіжних відомостей у якості
письмового доказу на підтвердження
факту отримання позивачкою заробітної
плати.

Клопотань ОСОБА_2 про призначення
додаткової, повторної чи комісійної
експертиз матеріали справи не містять.

Крім того, слід зазначити, що
обов'язковими реквізитами кожного
платіжного документа є: назва
підприємства, від імені якого складено
документ; назва документа, його номер,
код форми; дата складання документа
(число, місяць, рік); зміст
господарської операції та її вимірники
(натуральні, трудові, грошовий); підписи
посадових осіб, відповідальних за
здійснення операції й правильність її
оформлення.

При цьому, жодна з наданих ОСОБА_2
відомостей не містить номеру,
відомість за січень 2009 року не містить
назви підприємства, від імені якого
складено документ, а 10 платіжних
відомостей за січень-червень 2011 року не
містять дати їх складання. Відомість за
липень 2011 року не надавалась (а.с.70).

Не спростовує висновків суду і
посилання ОСОБА_2 на те, що в суді першої
інстанції ОСОБА_3 визнавала факт
отримання заробітної плати.

Як встановлено судом, та визнається
сторонами, ОСОБА_5 з 29 грудня 2009 року
перебувала у трудових відносинах з ФО-П
ОСОБА_6, працюючи в якості продавця
продовольчих товарів (а.с.257).
Горілчаний відділ, який обслуговувався
ОСОБА_7 був зданий в оренду ФО-П ОСОБА_6
власником приміщення - ФО-П ОСОБА_2.
Отже, ОСОБА_3 одночасно обслуговувала
два відділи, які розташовані в одному
магазині №5, за адресою: АДРЕСА_1 за
двома трудовими договорами.

За твердженням ОСОБА_3 вона вважала, що
обома відділами завідує ОСОБА_2,
оскільки ОСОБА_6 вона жодного разу не
бачила. Заробітну плату за здійснення
торгівлі горілчаними та тютюновими
виробами, факт отримання якої
визнавала в суді першої інстанції, вона
отримувала не від ОСОБА_6, а від ОСОБА_2,
при цьому заробітну плату за
здійснення торгівлі продовольчими
товарами, вона від ОСОБА_2 не
отримувала. Про це йдеться, зокрема, і в
наданих суду копіях протоколу допиту
свідка ОСОБА_3 та протоколу одночасного
допиту осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.241-246).

Встановлено також, що ОСОБА_3 за
захистом своїх трудових прав
зверталась до територіальної
державної інспекції з питань праці у
Харківській області (а.с.254,262).

За змістом листа за підписом першого
заступника начальника ТДІ з питань
праці у Харківській області, у ході
проведення перевірки додержання
законодавства про працю ФО-П ОСОБА_2,
встановлені порушення законодавства
про працю в частині встановлення
заробітної плати працівникам в
розмірі, що не перевищує мінімальної
заробітної плати та достовірного
обліку бухгалтерських витрат на оптату
праці (а.с.254).

За таких обставин, судова колегія
вважає, що надані відповідачем докази
на підтверження факту отримання ОСОБА_3
заробітної плати у відповідності до
вимог трудового законодавства, не
можна визнати безспірними.

При проведенні розрахунку позовних
вимог про стягнення заборгованості по
заробітній платі, суд вірно послався
на Закони України «Про державний
бюджет на 2008 рік», «Про державний
бюджет на 2009 рік», «Про державний
бюджет на 2010 рік», щодо розміру
мінімальної заробітної плати у спірний
період та правильно визначив розмір
такої заборгованості.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100, з подальшими змінами та
доповненнями (далі - Порядок).

Наведений в оскаржуваному рішенні
розрахунок середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
зроблений в межах позовних вимог, у
повній мірі відповідає положенням
ст.ст.116,117 КЗпП України, Порядку та
листам Мінпраці від 25.08.2010 р. №9111/0/14-10/13
«Про розрахунок норми тривалості
робочого часу на 2011 рік та від 23.08.2011 р.
№ 8515/о/14-11/13 «Про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2012 рік», і
доводами апеляційної скарги не
спростовується.

Компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати
поширюється на випадки порушення
передбачених ст.115 КЗпП України строків
виплати заробітної плати.

З огляду на те, що судом встановлено
факт порушення відповідачем вимог ст.115
КЗпП України, щодо своєчасної виплати
ОСОБА_3 заробітної плати, враховуючи
положення ст.34 Закону України «Про
оплату праці», Порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21 лютого 2001 р. N 159, правильним є і
розрахунок компенсації втрати
заробітної плати у зв'язку з порушенням
термінів її виплати ОСОБА_3 (а.с.6-8).

Доводів щодо неправильності
здійсненого судом розрахунку
апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги щодо
неповного з'ясування обставин справи
безпідставні, носять суб'єктивний
характер, висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд
розглядаючи справу оцінив докази по
справі у відповідності до вимог ст. 212
ЦПК України.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 31 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді