Справа № 419/1325/13-ц
Провадження № 22ц/782/350/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014року. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного

суду Луганської області в складі:

головуючого Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю.,
Оробцової Р.І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1
на рішення Новоайдарського районного
суду Луганської області від 19 грудня
2013року у цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні власністю та
виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що з
відповідачем перебувала у
зареєстровану шлюбі з 19987року по 2001рік
та з 04.04.2004року по 01.10.2012року. 11.04.2002року,
під час, коли вона перебувала у шлюбі з
ОСОБА_3, до реєстрації повторного шлюбу
з відповідачем, вона, за договором
дарування, який посвідчено приватним
нотаріусом, реєстр № 1152, набула право
особистої власності на житловий
будинок з надвірними побудовами за
адресою АДРЕСА_1, яке зареєстроване у
реєстрі прав на нерухоме майно
17.04.2002року №2/716. Усі перебудови садиби
були зроблені до повторної реєстрації
шлюбу з відповідачем 04.04.2004року. У
садибі ніхто не зареєстрований. Після
повторного розірвання шлюбу з
відповідачем- 01.10.2012року, останній до
сьогодні проживає у її власності за
зазначеною адресою, хоча вона ще до
розлучення неодноразово просила
відповідача виселитися з будинку,
однак від відмовляється, хоча має у
спільній з нею сумісній власності
квартиру в м.Сєвєродонецьку.
Посилаючись на те, що відповідач чинить
їй перешкоди в користування власністю,
вішає замки на господарські будівлі, не
дозволяє їй користуватися власністю,
умисно нівечить власність, виносить та
вивозить майно, не несе ніяких витрат
по утриманню будинку, погрожує знищити
її власність та загрожує їй особисто,
на що вона неодноразово зверталась до
міліції, просила усунути перешкоди в
користування власністю ОСОБА_2 -
будинком з господарськими спорудами,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом виселення з нього ОСОБА_1 та
стягнути з останнього судові витрати.

Рішенням Новоайдарського
районного суду Луганської області від
19.12.2013року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені. Виселено ОСОБА_1 з спірного
житлового будинку без надання іншого
жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, відповідачем ОСОБА_1 подано
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1, якого було
повідомлено належним чином про час та
місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явився, заяви про
відкладення розгляду справи від
останнього не надійшло. Справу
розглянуто на підставі ч.2 ст.305 ЦПК
України без участі сторін.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, але апеляційний суд
не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування

норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що позивач ОСОБА_2
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1 з 1987року по 2001рік та з 04.03.2004року
по 01.10.2012року.

Позивачу на праві особистої
приватної власності належить житловий
будинок з надвірними побудовами за
адресою: АДРЕСА_1, на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 11.04.2002року. Власність
зареєстрована у реєстрі нерухомого
майна 17.04.2002року за № 2/716.

Позивач набула право власності на
спірний житловий будинок під час шлюбу
з ОСОБА_3

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Смолянинівської сільської
ради №818 від 17.09.2013року позивач є
власником спірного домоволодіння.
Згідно господарських книг за вказаною
адресою були зареєстровані: позивач
ОСОБА_2, з 14.10.2002року по 02.09.2005року;
ОСОБА_3- з 14.10.2002року по 17.12.2002року та з
06.09.2005року по 09.10.2012року.

На даний час за вказаною адресою
ніхто не зареєстрований.

Згідно паспортних даних відповідач
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Позивач неодноразово зверталась до
Новоайдарського ГУМВС України в
Луганській області з заявами про
протиправні дії з боку відповідача, з
приводу чого приймались рішення про
відмову у порушенні кримінальних
справ.

18.09.2013року до ЄРДР внесено
повідомлення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 у
спірному домоволодінні зберігає
вогнепальну зброю.

26.11.2013року ОСОБА_1 повідомлено про
те, що від підозрюється у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а
саме за місцем проживання ОСОБА_1 у
спірному будинку, під час проведення
обшуку співробітниками міліції
виявлено вибухову речовину метальної
дії промислового виготовлення, маса
якої склала 175гр.

Зазначені обставини повністю
відповідають матеріалам справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд виходив з доведеності наявності
перешкод у користуванні власністю
позивача з боку відповідача, та
наявності підстав для виселення
відповідача з належного на праві
власності ОСОБА_2 житлового будинку.

Проаналізував наявні дані, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно та всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі та надані
сторонами, в їх сукупності, всі докази,
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
та правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ст..47 Конституції
України, ст..9 ЖК України, ст..311 ЦК
України право на житло (користування
ним, усунення перешкод у користуванні)
підлягає захисту лише у випадку
порушення цих прав особи.

Як вбачається з матеріалів справи,
право власності на спірний житловий
будинок ОСОБА_2 набула у шлюбі з іншим
чоловіком, який з 14.10.2002року по
17.12.2002року та з 06.09.2005року по 09.10.2012року
був зареєстрований у спірному
житловому будинку.

За доводами апеляційної скарги,
ОСОБА_1 погоджується з тим, що спірний
будинок позивачем ОСОБА_2 було придбано
під час шлюбу з іншим чоловіком, але, як
вважає ОСОБА_1, під час шлюбу з ним,
спірний будинок було реконструйовано,
збільшено, що, відповідно до ст.61 СК
України, дає підстави для визнання за
рішенням суду спірного житлового
будинку об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, з відповідним
позовом до ОСОБА_2 він вже звернувся до
суду, що судом першої інстанції при
ухваленні рішення не було прийнято до
уваги.

Між тим, колегія суддів вважає, що за
відсутності рішення, яке набрало
законної сили щодо визнання спірного
житлового будинку об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, підстави
для скасування рішення суду першої
інстанції, за доводами апеляційної
скарги, відсутні.

Крім того, апелянтом ОСОБА_1 не надано
доказів звернення до суду із
відповідними позовними вимогами до
ОСОБА_2

Судом не встановлено, що спірний
житловий будинок є предметом спору між
сторонами щодо визначення права
спільної сумісної власності подружжя
на зазначений будинок.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 6 Європейської Конвенції з
прав людини встановлює, що кожен при
вирішенні питання щодо його цивільних
прав та обов"язків має право на
справедливий та відкритий розгляд
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від
17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння.

Права власника житлового
будинку,квартири визначені ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Визначаючи характер спірних
правовідносин між сторонами, колегія
суддів вважає, що виниклий спір
регулюється положеннями ст..391 ЦК
України, за якими власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійснення ним права користування та
розпорядження своїм майном, а тому
відповідач зобов'язаний звільнити жиле
приміщення, про що позивач повідомляла
відповідача, що не заперечується
останнім, та при наявній відмови
останнього звільнити будинок,
звернулась до суду за захистом
порушеного права власності.

Як було встановлено судом у повній
відповідності до матеріалів справи,
ОСОБА_2 є власником спірного житлового
будинку. Відповідач ОСОБА_1 створює
позивачу труднощі у користуванні
належним останній житловим будинком.

Колегія суддів вважає, що
відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів
наявності у останнього, як члена сім'ї
власника будинку, права користування
житлом нарівні з власником ОСОБА_1

Як встановлено судом, відповідач
ОСОБА_1 ніколи не мав реєстрації у
спірному житловому будинку та
зареєстрований за адресою АДРЕСА_1,
а.а.с.51-52, у квартирі, яка на праві
власності належить дочці відповідача-
ОСОБА_4, а.а.с.89,90.

Також, за твердженням позивача
ОСОБА_2, під час шлюбу з ОСОБА_1 сторони
придбали 3-кімнатну квартиру у
м.Сєвєродонецьку, що підтверджується
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу квартири від
26.07.2007року, а.с.93.

На підставі зазначеного, колегія
суддів вважає, що право на проживання у
спірному житловому будинку у ОСОБА_1, як
колишнього члена сім'ї власника
житлового будинку, судом не
встановлено.

Щодо створення відповідачем ОСОБА_1
неможливих умов позивачу для спільного
проживання в одному будинку, при
наявності неодноразових звернень
останньої до органів міліції,
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення ОСОБА_1,
систематичне порушення відповідачем
правил співжиття, то доводи щодо
спростування зазначеного, апеляційна
скарга ОСОБА_1 не містить, докази у
спростування висновків суду першої
інстанції ОСОБА_1 не надані.

Щодо доводів апелянта про
доведення у суді у майбутньому права
власності останнього на спірний
житловий будинок, то колегія суддів
звертає увагу апелянта на те, що
визнання судом за ним права спільної
сумісної власності на спірний будинок,
є іншою підставою для користування ним
спірним будинком.

Колегія суддів, враховуючи
наявність відмови ОСОБА_1 від
звільнення спірного житлового будинку,
вважає, що обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права відповідає
діючому законодавству і не порушує
права інших осіб, у т.ч. й відповідача
ОСОБА_1 а тому ОСОБА_1 підлягає
виселенню без надання іншого житлового
приміщення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Рішення суду, переглянуте
судовою колегією в межах доводів
апеляційної скарги, відповідає вимогам
закону, порушень норм матеріального та
процесуального права при розгляді
справи та прийнятті рішення не
встановлено, тому підстав для
скасування рішення колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1
ст.307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України,
колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,
відхилити.

Рішення Новоайдарського районного
суду Луганської області від 19 грудня
2013року у цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні власністю та
виселення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: