Справа № 308/6801/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2014 року

м. Ужгород

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області Фазикош О.В. розглянувши
матеріали цивільної справи за позовом
Ужгородської міжрайонної прокуратури
в інтересах держави в особі
Баранинської сільської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

встановив:

Прокурор Ужгородської міжрайонної
прокуратури ст. радник юстиції ОСОБА_3
звернувся до Ужгородського
міськрайонного суду в інтересах
Баранинської сільської ради з позовною
заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
відшкодування збитків.

З матеріалів справи, що надійшли до
Ужгородського міськрайонного суду від
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ встановлено наступне:

Вироком Ужгородського міськрайонного
суду від 28.01.2013 р. ОСОБА_1 визнаний
винним в пред'явленому обвинуваченні
за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 382 КК України, на
підставі ст. 75 КК України звільнений
від відбування покарання з іспитом
строком в один рік. Заявлений
прокурором в інтересах Баранинської
сільської ради цивільний позов про
відшкодування збитків залишено без
розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 03.04.2013 р.
вирок Ужгородського міськрайонного
суду від 28.01.2013 р. в частині вирішення
цивільного позову скасовано, а справу в
цій частині направлено на новий
розгляд в порядку цивільного
судочинства, в решті вирок залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційну скаргу залишено без
задоволення. Вирок Ужгородського
міськрайонного суду від 28.01.2013 р. та
ухвалу Апеляційного суду
Закарпатської області від 03.04.2013 р.
залишено без змін.

Переглянувши вищенаведені матеріали
справи та безпосередньо цивільний
позов Ужгородської міжрайонної
прокуратури в інтересах Баранинської
сільської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
відшкодування збитків приходжу до
переконання про необхідність
залишення такого без руху з підстав
невідповідності вимогам ст. 119 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 119 ЦПК
України, у разі пред'явлення позову
особами, які діють на захист прав,
свобод та інтересів іншої особи, в
заяві повинні бути зазначені підстави
такого звернення.

Згідно з положеннями ст. 45 ЦПК України,
з метою представництва інтересів
громадянина або держави в суді
прокурор в межах повноважень,
визначених законом, звертається до
суду з позовною заявою, при цьому
прокурор повинен надати суду
документи, які підтверджують наявність
поважних причин, що унеможливлюють
самостійне звернення цих осіб до суду
для захисту своїх прав, свобод та
інтересів.

Відповідно до ст. 36-1 ЗУ «Про
прокуратуру», представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом.

Позивач посилається на рішення
Конституційного суду України N 3-рп/99
від 08 квітня 1999 року у справі за
конституційними поданнями Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України (справа про представництво
прокуратурою України інтересів
держави в арбітражному суді) та
зазначає, що «прокурор не повинен
доводити суду обставини
неспроможності органу державної влади
або місцевого самоврядування
самостійно звернутись до суду.
Прокурор звертається до суду в
інтересах держави виключно у випадках
порушення інтересів держави та
самостійно визначає необхідність
звернення до суду за їх захистом».

Слід звернути увагу позивача на
положення п. 4 мотивувальної частини
вищевказаного рішення Конституційного
Суду України, де зазначено, що із
врахуванням того, що «інтереси
держави» є оціночним поняттям,
прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Разом з тим, слід зауважити, що
визначені обставини ніяким чином не
суперечать положенню щодо того факту,
що прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає в чому саме відбулося чи може
відбутися порушення матеріальних або
інших інтересів держави. Однак,
зазначене жодним чином не свідчить про
те, що прокурора звільнено від
доказування у цивільному процесі.

Підставою представництва у суді
інтересів держави є її неспроможність
з певних поважних причин самостійно
захистити свої порушені чи оспорювані
права або реалізувати процесуальні
повноваження, тобто прокурор
пред'являє позов у разі, якщо
заінтересована особа не може або для
неї украй важко захистити свої права
через що така особа позбавлена
можливості вжити заходів для захисту
свого права, але інтереси інших
громадян, державні, суспільні інтереси
вимагають такого захисту. Разом з цим,
як передбачає закон, прокурори повинні
не лише обґрунтовувати підстави для
представництва, але й подавати докази,
які свідчать про наявність таких
підстав.

При цьому до Ужгородської міжрайонної
прокуратури, згідно матеріалів
позовної заяви Баранинська сільська
рада не зверталась з проханням про
представництво їх інтересів в суді.

Крім того, зі змісту позову не
вбачається, які інтереси держави
підлягають захисту, оскільки прокурор
просить стягнути з відповідачів
суму шкоди на користь Баранинської
сільської ради, яка є юридичною особою
та не зазначає відсутності у сільської
ради повноважень щодо звернення до
суду за захистом своїх інтересів.

Окрім цього, поняття „охоронюваний
законом інтерес", що вживається,
насамперед, в ч. 1 ст. 4 чинного ЦПК та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
„права", треба розуміти, як прагнення
до користування конкретними
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним суб'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам (п. 1
рішення Конституційного Суду України
від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004) у справі
за конституційним поданням 50 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України).

Таким чином прокурор не повинен
підміняти органи місцевого
самоврядування чи місцеві органи
виконавчої влади, хоча законом не
заборонено прокурору звертатися за
захистом законних інтересів держави
і в особі наведених органів, у даному
випадку - Баранинської сільської
ради.

Зі змісту поданої прокурором позовної
заяви та доданих до неї документів не
вбачається жодних даних зазначених
вище, тобто позивачем не доведено, що
особа в інтересах якої звертається
прокурор не в змозі самостійно
звернутися до суду з приводу захисту
своїх прав.

Крім того, відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 42
ЦПК України повноваження
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, мають бути
посвідчені довіреністю фізичної особи,
довіреності юридичної особи або
документами, що посвідчують службове
становище і повноваження її керівника,
однак суду не надано документи, що
підтверджують повноважень особи,
яка підписала та подала до суду
цей позов (п. ОСОБА_3), на час
підписання та подання до суду
даного позову.

Також слід зазначити, що в позовній
заяві зазначено про солідарне
стягнення шкоди з відповідачів ОСОБА_1
та ОСОБА_2, разом з тим обвинуваченим по
кримінальній справі є лише ОСОБА_1, тому
позивачу в цій частині позову слід
обґрунтувати такі вимоги.

Дослідивши матеріали справи приходжу
до переконання, що без зазначення
наведених вище обставин, вирішити
питання про відкриття провадження у
справі неможливо, вважаю за необхідне
позовну заяву залишити без руху та
надати позивачу строк для усунення
недоліків позовної заяви з подачею її
до суду з врахуванням вимог ст. 119 ЦПК
України.

Згідно ст. 121 ЦПК України, суддя
встановивши, що позовну заяву (заяву,
скаргу) подано без додержання вимог,
викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України,
постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави залишення заяви
без руху, про що повідомляє позивача
(заявника, скаржника) і надає йому строк
для усунення недоліків, який не може
перевищувати п'яти днів з дня отримання
позивачем ухвали.

Якщо позивач (заявник, скаржник)
відповідно до ухвали суду у
встановлений строк виконає вимоги,
визначені статтями 119 і 120 ЦПК України,
позовна заява (заява, скарга)
вважається поданою в день її
первісного подання до суду. Інакше
заява вважається неподаною і
повертається позивачеві.

Враховуючи наведене вважаю, що
провадження у справі неможливо
відкрити до усунення вказаних
недоліків, а тому позовну заяву слід
залишити без руху, а позивачу надати
строк для їх усунення.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, -

ухвалив:

Позовну заяву Ужгородської
міжрайонної прокуратури в інтересах
Баранинської сільської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про відшкодування збитків -
залишити без руху.

Повідомити заявника про необхідність
виправити зазначені недоліки заяви до
03 квітня 2014 року, але не більше п'яти
днів з дня отримання копії ухвали.

Роз'яснити, що інакше заява буде
вважатися неподаною та повернута
заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Фазикош О.В.