Номер провадження № 22-ц/785/3495/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
05 лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект» про
розподіл спільного майна подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект» про
встановлення факту проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та поділ спільного
майна,

встановила:

У 2009 році позивачка звернулась до суду
з вимогами до ОСОБА_1 і просила суд
ухвалити рішення, яким розірвати шлюб
між нею і відповідачем та поділити
спільне сумісне майно подружжя -
будівлю АДРЕСА_1, нежитлове приміщення
по АДРЕСА_2, автомобілі: марки
«Мерседес», марки «Опель», марки «DKW»,
марки «Тойота»; земельні ділянки
АДРЕСА_3. (в провадженні судді
Калашнікової О.І. справа з 4.05.2011 року).
Спір щодо розірвання шлюбу було
виділено в самостійне провадження і
вирішено. Спір щодо розподілу майна
було вирішено шляхом ухвалення
заочного рішення, яке надалі було
скасовано за заявою відповідача.
Позивачка неодноразово уточнювала
свій позов і в судовому засіданні
представник ОСОБА_2 просив визнати за
позивачкою право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, на 1/2 частину
нежилих приміщень (офіс, магазин) у
будинку АДРЕСА_1 та виділити в натурі
належну позивачці частину зі спільного
нерухомого майна.

Представник ОСОБА_1 вимоги позивачки не
визнав і підтримав зустрічні вимоги
про встановлення факту спільного
проживання сторін по справі без
реєстрації шлюбу у період з січня
місяця 1990 року по жовтень місяць 1994
року, залишити будівлю по АДРЕСА_1 у
власності ОСОБА_1, а у власність ОСОБА_2
передати квартиру АДРЕСА_4 АДРЕСА_5,
автомобіль марки «Мерседес-500»,
автомобіль «Тойота Раннер».

Представник ТОВ «Кей-Колект»
(правонаступник ПАТ «Укрсиббанк»)
вирішення спору залишив на розсуд суду.

Рішенням суду позов ОСОБА_2 був
задоволений частково. Було визнано за
ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. У задоволенні іншої
частини позову ОСОБА_2 було відмовлено.

ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні
позову до ОСОБА_2, третя особа -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект», про
встановлення факту проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та поділу спільного
майна.

Також було стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3391,5 грн.

На вказане рішення апеляційну скаргу
подав представник ОСОБА_1, в якій
просить скасувати це рішення, та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його зустрічний позов в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, судова колегія дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню за таких
підстав.

Суд першої інстанції правильно
встановив наступні обставини.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 1994 року по 2011
рік. Від цього шлюбу сторони мають
трьох дітей: дочку ОСОБА_3, 1994 року
народження, дочку ОСОБА_4, 2003 року
народження і сина ОСОБА_5, 2001 року
народження. На підставі свідоцтва про
право власності від 14 квітня 2005 року
ОСОБА_1 належать на праві власності
нежитлове приміщення (офіс, магазин) по
АДРЕСА_1 загальною площею 717,5 кв.м. і
квартира АДРЕСА_1 загальною площею 191,2
кв.м., в тому числі житловою площею 115,4
кв.м. Між подружжям виник спір щодо
права власності на вищевказане майно,
спір поза судом сторони не вирішили,
тому позивачка звернулась до суду з цим
позовом і просить розділити нежитлові
приміщення і квартиру у будинку
АДРЕСА_1 між нею і відповідачем,
визнавши за нею право власності на 1/2
частину квартири і нежитлових
приміщень та виділити їй частку у
квартирі і у приміщеннях офісу і
магазину в натурі.

У період 2005-2007 роки ОСОБА_1 уклав з ПАТ
«Укрсиббанк» 7 договорів споживчого
кредиту. В якості забезпечення повного
і своєчасного виконання ОСОБА_1
боргових зобов'язань за кредитними
договорами між банком і ОСОБА_1 було
укладено договір іпотеки, за умовами
якого ОСОБА_1 передав Банку в іпотеку
чотирьохповерхову будівлю по АДРЕСА_1.
Для забезпечення виконання
позичальником умов кредитного
договору від 02.06.2006 року між ПАТ
«Укрсиббанк» і ОСОБА_2 укладено договір
поруки. Правонаступником ПАТ
«Укрсиббанк» є ТОВ «Кей-Колект».
Сторони по даній справі свої
зобов'язання за кредитними договорами
і договором поруки не виконали,
утворилась заборгованість і рішенням
апеляційного суду Одеської області від
20.01.2014 року з ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_6 на
користь ТОВ «Кей-Колект» стягнуто в
солідарному порядку заборгованість за
кредитним договором від 02.06.2006 року в
розмірі 1979634,66 грн.

Представник ОСОБА_1, не визнаючи позов
ОСОБА_2, стверджував, що правові
підстави для поділу майна колишнього
подружжя у вигляді будівлі відсутні,
оскільки це нерухоме майно перебуває в
іпотеці банківської установи.
Підтримуючи зустрічний позов,
представник відповідача пояснив, що
сторони по справі проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 1990 року по
1994 рік і за цей період набули у
власність квартиру АДРЕСА_4 АДРЕСА_5,
автомобіль марки «Мерседес-500»,
автомобіль «Тойота Раннер». Зазначене
майно представник ОСОБА_1 просить
передати у власність ОСОБА_2

На підтвердження позовних вимог
позивач посилався на такі докази:
свідоцтво про укладання шлюбу,
свідоцтво про розірвання шлюбу,
свідоцтва про народження дітей,
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, свідоцтво про право
власності на нежитлові приміщення
(офіс, магазин) по АДРЕСА_1, копії
договорів кредиту, копії судових
рішень про стягнення заборгованості за
договорами кредиту, висновок №3453
судової будівельно-технічної
експертизи, виготовлений експертом
ОНДІСЕ 27.10.2013 року.

При вищевикладених обставинах, суд
першої інстанції дійшов до правильного
висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає
частковому задоволенню, а зустрічний
позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Ст.22 КпШС України, який діяв до 1 січня
2004 року, передбачала, що «майно, набуте
подружжям під час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю». У
Сімейному Кодексі України, який набрав
чинності з 1 січня 2004 року, аналогічна
норма закріплена у ст.60 «майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині і чоловікові на праві спільної
сумісної власності, незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу)». Набуття майна за час шлюбу
створює презумпцію виникнення права
спільної сумісної власності. Це
означає, що ні дружина ні чоловік не
зобов'язані доводити наявність права
спільної сумісної власності на майно,
набуте у шлюбі.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя передбачено ст.69 СК
України. Ст.70 СК України визначає, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини і чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. У даному випадку між
подружжям ОСОБА_1 не існувало ні
домовленості ні шлюбного договору.

Суд вірно встановив і сторони не
заперечували, що в період, коли сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі,
вони набули у власність 4-х поверхову
будівлю по АДРЕСА_1 (право власності
зареєстровано на ім'я ОСОБА_1).
Представник відповідача в судовому
засіданні визнав, що спірне майно є
спільним майном подружжя ОСОБА_1. Тому
відповідно до діючого законодавства
вимоги позивачки в частині визнання за
нею право власності на 1/2 частину
шлюбного майна підлягають задоволенню.

Вимоги ОСОБА_2 в частині виділу в натурі
її частки із спільного майна дійсно не
підлягають задоволенню. У висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №3453 від 27.10.2013 року
зазначено, що відсутня технічна
можливість поділити квартиру АДРЕСА_1
відповідно до ідеальних часток сторін
(кожному 1/2 частина). Для поділу
нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1
загальною площею 717,5 кв.м. належить
виконати ряд робіт: демонтувати сходи
на рівні 2-го поверху, виконати
облаштування монолітного
залізобетонного перекриття,
обладнання додаткових сходів. Але
навіть при виконанні зазначених робіт
експерт у загальному користуванні
співвласників залишив сходи і сходові
клітини та підвал, де розташована
топічна на весь будинок. Суд оцінив
висновок експерта в частині розподілу
нежитлових приміщень і правильно
вважав, що експерт у висновку не довів
технічну можливість поділу нежитлових
приміщень загальною площею 717,5 кв.м. у
будинку АДРЕСА_1 на два самостійних
об'єкта нерухомості. Ні одна із сторін
не погодилась отримати грошову
компенсацію вартості своєї частки у
спільному майні.

Зустрічні вимоги ОСОБА_1 про
встановлення факту спільного
проживання без реєстрації шлюбу і
визнання за ОСОБА_2 права власності на
квартиру, житловий будинок в АДРЕСА_5 і
на автомобілі, суд вірно вважав не
доведеними (ні до позову, ні в судовому
засіданні позивач не надав
правовстановлюючих документів щодо
зазначеного майна, не надав будь-яких
доказів, що підтверджували б факт
спільного проживання сторін без
реєстрації шлюбу), тому з цих підстав
суд першої інстанції правильно та
обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у
задоволенні його зустрічного позову.

Посилання апелянта на факт знаходження
майна в іпотеці банку, а саме на ч. 3 ст. 9
Закону України «Про іпотеку» ніяк не
обмежує право позивача на спільне
майно, тим паче, що позивач є
поручителем по кредиту, що не заперечує
сам апелянт. Крім того, у судовому
засіданні при винесенні рішення були
присутні представники ПАТ
«УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», ТОВ
«Укрборг», які не заперечували проти
поділу майна колишнього подружжя та на
підтвердження своєї згоди з винесеним
рішенням не подавали до суду
апеляційну скаргу та не приєднувались
до поданої апеляційної скарги.

Подаючи зустрічний позов до суду,
ОСОБА_1 просив залишити йому у
власності існуюче майно, що було
придбано у шлюбі, а позивачу нерухоме
майно, яке ніколи не перебувало у
спільній сімейній власності, а завжди
належало ОСОБА_7 на підставі державного
акту на земельну ділянку отриманого
шляхом приватизації відповідно до
рішення виконкому Таїровської
селищної ради від 25.12.2000 року , на якій
розташований будинок, який також
перебуває у власності ОСОБА_7 на
підставі свідоцтва на право власності,
виданого розпорядженням
Овідіопольської РДА № 293 від 15.05.2001
року, та квартира АДРЕСА_5 також
належить ОСОБА_7 та ніякого відношення
до спільної сімейної власності не має.
Також, апелянт просив залишити у
власності ОСОБА_2 рухоме майно, яке
вибуло зі спільної власності у зв'язку
з тим, що апелянт його продав під час
шлюбу.

Посилання апелянта як на доказ
сумісного проживання до укладення
шлюбу, що начебто придбання квартири
відбулося на 5 місяці вагітності, судом
як доказ не може братися до уваги у
зв'язку з тим, що батьківство апелянта
встановлювалось свідоцтвом про
встановлення батьківства № 101762 в
жовтні 1994 року майже через півроку
після народження дитини одночасно з
укладенням шлюбу, що підтверджує те, що
він взагалі не знав про народження
дитини у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 під час
вагітності проживала разом з батьками
в м. Григорополь в МПР, закінчивши ВУЗ у
1993 році, тоді як апелянт мешкав в м.
Одесі продовжуючи навчання на
стаціонарному відділенні ВУЗу, який
закінчив у 1995 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів всі обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції повністю не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду в цій
частині і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа в
цій частині розглянута по суті
правильно, законних підстав для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції в цій частині немає.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, в цій частині,
виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача ОСОБА_2 підлягають
тільки частковому задоволенню, а
зустрічний позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню.

В той же час, колегія суддів не може
погодитись з рішенням суду в частині
вирішення питання щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Незважаючи на вказані процесуальні
норми права, суд, задовольнивши позов
частково, стягнув з відповідача
понесені позивачем судові витрати в
повному обсязі, не описавши та не
вказавши їх при цьому.

Колегія суддів вважає, що позивачем по
справі були понесені наступні судові
витрати.

Так, відповідно до наданих квитанцій
фактично позивачем по справі було
сплачено: 1700 грн. держмита та 30 грн. за
ІТЗ (т.1 а.с.1-2), 452 грн. 10 коп. додаткового
судового збору та збору при подачі
клопотань за проведення експертиз (т.2
а.с.169, 219, т.3 а.с.82, 91, 124), а також 1468 грн. 80
коп. за проведення судової
будівельно-технічної експертизи (т.3
а.с.151), а всього - 3650 грн. 90 коп.

З урахуванням часткового задоволення
позову, колегія суддів вважає, що
судові витрати слід присудити
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а саме в
сумі 2500 грн., а тому саме в частині
зменшення розміру стягнення судових
витрат рішення суду і підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 4;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 05 лютого 2014 року змінити в
частині стягнення судових витрат.

Зменшити розмір судових витрат, які
підлягають стягненню з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2, з 3391 грн. 50 коп. до 2500
грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді

В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький