Справа № 2/593/31/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р. Бережанський районний
суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Крамаря В.М.

при секретарі - Осадці М.Ю.

з участю представників - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Бережанах цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням. Позивач,
посилаючись на ст. 107 Житлового кодексу
України, і зважаючи на те, що ОСОБА_4 не
проживає у спірному будинковолодінні з
січня 2000 року, просив визнати
відповідача таким, що втратив право
користування житловим приміщенням в
АДРЕСА_1.

В грудні 2013 року позивач ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням, в якому, посилаючись на те,
що позивач постійно проживав у
спірному будинковолодінні, у будинку є
його кімната, однак з осені 2013 року
відповідач не допускає його до
житлового будинку, забрав ключі, каже,
що позивач повинен жити в селі Нараїв
Бережанського району і він фактично
позбавлений доступу до житла, просить
зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому
перешкод у користуванні житловим
приміщенням у АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та
його представник ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримали, дали пояснення, аналогічні
позовній заяві. Зважаючи на те, що
відповідач ОСОБА_4 має житло в АДРЕСА_2,
яке залишилось йому після смерті баби,
просили визнати відповідача таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням в АДРЕСА_1, в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та
його представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали, дали пояснення, аналогічні
змісту позовних вимог, посилаючись на
те, що ОСОБА_4 не має постійного місця
проживання в селі Нараїв Бережанського
району, просили в задоволенні
первісного позову відмовити і винести
рішення, яким зобов'язати ОСОБА_3 не
чинити йому перешкод у користуванні
житловим приміщенням у АДРЕСА_1.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків та дослідивши
матеріали справи, приходить до
висновку, що позови задоволенню не
підлягають з наступних мотивів.

Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового кодексу
Українськї РСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням,
інакше, як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Ст. 107 ЖК Української РСР, на яку
посилається позивач ОСОБА_3
встановлено, що наймач жилого
приміщення вправі за згодою членів
сім'ї в будь-який час розірвати договір
найму. У разі вибуття наймача та членів
його сім'ї на постійне проживання до
іншого населеного пункту або в інше
жиле приміщення в тому ж населеному
пункті договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

В п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» № 2 від 12
квітня1985 року роз'яснено, що відповідно
до ст. 107 Житлового кодексу України
наймач або член його сім'ї, який вибув
на інше постійне місце проживання,
втрачає право користування жилим
приміщенням з дня вибуття, незалежно
від пред'явлення позову про це. На
ствердження вибуття суд може брати до
уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо). Суд може
визнати особу такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, лише з
однієї вказаної позивачем підстави,
передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового
кодексу України. Змінити підставу
позову суд вправі тільки за згодою
позивача.

Під час розгляду справи судом не
отримано доказів того, що ОСОБА_4 має
постійне місце проживання в АДРЕСА_2, чи
іншому населеному пункті. З показів
сторони позивача слідує, лише, що на їх
думку ОСОБА_4 має можливість жити в селі
Нараїв Бережанського району в будинку,
яке останньому залишила баба.

Натомість з показів свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
встановлено, що відповідач ОСОБА_4
тривалий час, понад три роки, не
проживає в будинковолодінні в АДРЕСА_1.
Вказане підтверджується також актом
обстеження матеріально - побутових
умов гр. ОСОБА_3 від 19 грудня 2013 року,
доданим до матеріалів справи.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку, що ОСОБА_4 не проживає у
будинковолодінні в АДРЕСА_1, понад три
роки, однак встановлення такого факту
не може бути підставною для визнання
відповідача таким, що втратив право на
житло на підставі ст. 107 ЖК Української
РСР, а тому суд приходить до
переконання, що в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням слід відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

Згідно з ст. 395 Цивільного кодексу
України право користування (сервітуту)
є речовим правом на чуже майно. Ст. 396 ЦК
України встановлено, що особа, яка має
речове право на чуже майно, має право на
захист цього права, у тому числі і від
власника майна, відповідно до положень
глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Як було визначено вище, ОСОБА_4 не
користується правом проживати в
будинковолодінні по АДРЕСА_1. З показів
свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15
вбачається, що їм взагалі не відомо, де
проживав в місті Бережани ОСОБА_4 Під
час розгляду справи судом не отримано
доказів того, що ОСОБА_4 зі сторони
ОСОБА_3 чинилися перешкоди в
користуванні житловим приміщенням у
будинковолодінні по АДРЕСА_1.

Враховуючи вищенаведене, суд не
знаходить підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням.

Керуючись ст. ст. 391, 395, 396, 405 ЦК України,
ст. 9, 71, 107 ЖК Української РСР,
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12 квітня1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 213, 215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
жилим приміщенням - відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Тернопільської
області через Бережанський районний
суд шляхом подачі протягом десяти днів
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків на його апеляційне
оскарження.

Суддя: