Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/4398/13-ц
Провадження № 2/553/95/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.03.2014м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в
складі:

головуючого судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Довгенко І.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 -
адвоката - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення коштів, посилаючись на те, що
25 вересня 2013 року між ним та
відповідачем було укладено договір
доручення, згідно якого ОСОБА_2 взяв на
себе зобов'язання купити за кордоном на
його ім'я автомобіль, перегнати цей
автомобіль до місця його постійного
проживання в Україні. Вказана
обставина підтверджується довіреністю
від 25.09.2013 року, посвідченою приватним
нотаріусом Полтавського міського
нотаріального округу ОСОБА_4. 27 вересня
2013 року на виконання даного доручення,
він передав відповідачу 11 000 Євро, що
підтверджується розпискою. 04 жовтня 2013
року відповідач придбав від його імені
автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 515 CDI за 2 950 Євро.
Відповідач мав повернути йому різницю
між вартістю автомобіля та переданою
останньому сумою, яка складає 8 050 Євро,
що на час звернення до суду згідно
офіційним курсом НБУ України на 24
жовтня 2013 року становить 88 485 грн. 39
коп., проте відповідач відмовляється
повертати кошти, в зв'язку з чим позивач
був змушений звернутися до суду.

03 березня 2014 року позивач збільшив
позовні вимоги та просив додатково
стягнути з відповідача 22 000 грн.,
посилаючись на те, що 27 вересня 2013 року
о 20 год. 00 хв. біля будинку за адресою: м.
Полтава, вул. Миру, 1 він особисто
передав кошти в сумі 22 000 грн. ОСОБА_2 на
витрати пов'язані з перевезенням
автомобіля на Україну із-за кордону
згідно доручення.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
збільшені позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та наполягав на їх
задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник -
адвокат ОСОБА_3 проти задоволення
позовних вимог заперечували в повному
обсязі.

Суд, вислухавши учасників судового
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає позов ОСОБА_1 про стягнення
коштів таким, що підлягає до часткового
задоволення за наступних обставин.

Статтею 11 ЦПК України визначено
принцип диспозитивності цивільного
судочинства, відповідно до якого суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до
Цивільного процесуального кодексу
України, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує
зокрема: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
випливають зі встановлених обставин;
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у
справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось
сторонами, що 25 вересня 2013 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір
доручення, згідно якого ОСОБА_2 взяв на
себе зобов'язання купити за кордоном на
ім'я ОСОБА_1 автомобіль, перегнати цей
автомобіль до місця його постійного
проживання в Україні. Вказана
обставина підтверджується довіреністю
від 25.09.2013 року, посвідченою приватним
нотаріусом Полтавського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Згідно ст. 1003 ЦК України в договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненними.

Частиною 1 ст. 1004 ЦК України
передбачено, що повірений зобов'язаний
вчинити дії відповідно до змісту
даного йому доручення.

Статтею 1007 ЦК України визначено, що
довіритель зобов'язаний видати
повіреному довіреність на вчинення
юридичних дій, передбачених договором
доручення. Довіритель зобов'язаний,
якщо інше не встановлено договором: 1)
забезпечити повіреного засобами,
необхідними для виконання доручення; 2)
відшкодувати повіреному витрати,
пов'язані з виконанням доручення.
Довіритель зобов'язаний негайно
прийняти від повіреного все одержане
ним у зв'язку з виконанням доручення.
Довіритель зобов'язаний виплатити
повіреному плату, якщо вона йому
належить.

27 вересня 2013 року, на виконання даного
доручення, ОСОБА_1 передав відповідачу
11 000 Євро, що підтверджується
відповідною розпискою (а.с.7).

Позивач в судовому засіданні пояснив,
що 25 вересня 2013 року між ним та
відповідачем було укладено договір
доручення, згідно якого ОСОБА_2 взяв на
себе зобов'язання купити за кордоном на
його ім'я автомобіль, перегнати цей
автомобіль до місця його постійного
проживання в Україні. 27 вересня 2013 року
на виконання даного доручення, він
передав відповідачу 11 000 Євро, що
підтверджується розпискою. 04 жовтня 2013
року відповідач придбав від його імені
автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 515 CDI за 2 950 Євро.
Відповідач мав повернути йому різницю
між вартістю автомобіля та переданою
останньому сумою, яка складає 8 050 Євро,
проте відповідач відмовився повернути
кошти в добровільному порядку, в
зв'язку з чим він і звернувся до суду.

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що
дійсно 25 вересня 2013 року між ним та
позивачем була досягнута домовленість
та укладений договір доручення,
відповідно до якого останній взяв на
себе зобов'язання купити на ім'я ОСОБА_1
автомобіль, перегнати цей автомобіль
до місця його постійного проживання в
Україні. 27 вересня 2013 року він отримав
від позивача кошти в сумі 11 000 Євро на
виконання вищевказаного договору
доручення та написав розписку про їх
отримання.

Також відповідач вказав, що 01 жовтня 2013
року він виїхав за межі території
України автобусом сполученням «Київ -
Нюрнберг» та вже 02 жовтня 2013 року
перебував на території Німеччини, за
допомогою електронної пошти надіслав
фото автомобіля, який обрав для
придбання, з описом технічних
характеристик та зазначенням вартості
автомобіля, яка складала 7 890 ЕUR (Hetto), 9 389
EUR (Spytto). 03 жовтня 2013 року він придбав
вищевказаний автомобіль за
погодженням з ОСОБА_1 та сплатив за
нього 10 800 Євро.

Відповідач також зазначив, що оскільки
всі кошти були витрачені на придбання
автомобіля ОСОБА_1 не розрахувався з
ним за проведену ним роботу.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
адвокат ОСОБА_3 надав суду аналогічні
пояснення до пояснень свого
довірителя.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цих Кодексом.

Як встановлено судом, відповідно до
договору купівлі - продажу
транспортного засобу б/у, укладеного 04
жовтня 2013 року між продавцем «Andre AL Aklaus
Automobile GmbH» та покупцем ОСОБА_1, в
інтересах якого виступав ОСОБА_2,
відповідно до умов якого ОСОБА_1 04
жовтня 2013 року придбав автомобіль
«Mersedes-Benz Sprinter 515 CDI» за 2 950 Євро (а.с.8-9, 79,
81).

Згідно митної декларації та
вантажно-митної декларації, вартість
автомобіля «Mersedes-Benz Sprinter 515 CDI»
задекларована в сумі 2 950 Євро (а.с.11, 53,
75).

Слід зазначити, що на підставі даних
документів, відповідно до яких було
проведено митне оформлення даного
транспортного засобу, було також і
оформлено його державну реєстрацію в
органах автомобільної інспекції, та
копії яких і надані суду позивачем
завірені належним чином вказаною
установою.

Таким чином, дані докази суд визнає
належними та допустимими, оскільки
інших належних доказів, які б ставили
під сумнів їх достовірність, суду
надано не було.

Наданий відповідачем та його
представником витяг з інтернет сайту
оголошень, на якому міститься фото
автомобіля з технічними
характеристиками та зазначенням
вартості автомобіля, яка складала 7 890
ЕUR (Hetto), 9 389 EUR (Spytto) (а.с.50), не може буди
прийнятий судом, як належний та
допустимий доказ по справі, оскільки
останніми не надано суду жодних
доказів придбання саме даного
автомобіля відповідачем та саме за
ціною вказаною в оголошенні.

Статтею 13 Закону України «Про
міжнародне приватне право» визначено,
що документи, що видані
уповноваженими органами іноземних
держав у встановленій формі,
визнаються дійсними в Україні в разі їх
легалізації, якщо інше не передбачено
законом або міжнародним договором
України.

Так, статтею 1 Конвенції, що скасовує
вимогу легалізації іноземних
офіційних документів передбачено, що
ця Конвенція поширюється на офіційні
документи, які були складені на
території однієї з Договірних держав
і мають бути

представлені на території іншої
Договірної держави. Для цілей цієї
Конвенції офіційними документами
вважаються: a) документи, які виходять
від органу або посадової особи, що
діють у сфері судової юрисдикції
держави, включаючи документи, які
виходять від органів прокуратури,
секретаря суду або судового

виконавця; b) адміністративні
документи; c) нотаріальні акти; d)
офіційні свідоцтва, виконані на
документах, підписаних особами у їх
приватній якості, такі як офіційні
свідоцтва про реєстрацію документа
або факту, який існував на певну дату,
та

офіційні і нотаріальні засвідчення
підписів. Однак ця Конвенція не
поширюється: a) на документи, складені
дипломатичними або консульськими
агентами; b) на адміністративні
документи, що мають пряме відношення до
комерційних або митних операцій.

Статтею 4 вищевказаної конвенції
визначено, що передбачений в частині
першій статті 3 апостиль
проставляється на самому документі
або на окремому аркуші, що
скріпляється з документом; він
повинен відповідати зразку, що
додається до цієї Конвенції. Однак
апостиль може бути складений офіційною
мовою органу, що його видає. Типові
пункти в апостилі можуть бути
викладені також другою мовою.
Заголовок "Apostille" (Convention de la Haye du 5 octobre
1961)" повинен бути викладений
французькою мовою.

Крім того, ст. 5 Конвенції, що скасовує
вимогу легалізації іноземних
офіційних документів передбачено, що
Апостиль проставляється на вимогу
особи, яка підписала документ, або
будь-якого пред'явника документа.
Заповнений належним чином апостиль
засвідчує справжність підпису,
якість, в якій виступала особа, що
підписала документ, та, у відповідному
випадку, автентичність відбитку
печатки або штампу, якими скріплений
документ. Підпис, відбиток печатки або
штампа на апостилі не потребують
ніякого засвідчення.

Наданий відповідачем суду документ на
іноземній мові та ніби - то його
переклад на російську мову, зі змісту
якого вбачається, що вартість
автомобіля Mersedes-Benz, Тип: Sprinter 515 CDI,
Ідентифікаційний номер: WDB9061551N365808; дата
першого допуску: 01.08.2008; № брифа: 000003565
складає 5 500 Євро не може бути прийнятий
судом, оскільки даний документ не
легалізований у встановленому законом
порядку на території України та не
містить апостилю.

Крім того, є сумнівною автентичність
наданого суду документа та його
перекладу, так як оригінал даного
договору купівлі - продажу
транспортного засобу або належним
чином завірена його копія відповідачем
та його представником суду надані так і
не були, а сам переклад здійснений
приватним підприємцем, всупереч
вимогам Закону України «Про міжнародне
приватне право» та Конвенції, що
скасовує вимогу легалізації іноземних
офіційних документів.

Належність даного документа, який би
мав пряме відношення до митної
операції щодо митного оформлення
ОСОБА_2 чи самим ОСОБА_1 транспортного
засобу Mersedes-Benz, Тип: Sprinter 515 CDI, як
відповідачем так і його представником
перед судом ніяким чином не доведено.

Суд визнає неспроможними посилання
відповідача та його представника щодо
недостатності часу для надання
завірених належним чином копій
вищевказаних документів в зв'язку з
складною політичною обстановкою в
Україні, оскільки будь-яких документів
на підтвердження причин неможливості
отримання чи оформлення даних
документів належним чином та
поважності цих причин останніми надано
не було.

Слід також зазначити, що захист
інтересів відповідача з 09 грудня 2013
року здійснюється кваліфікованим
представником - адвокатом ОСОБА_3, що не
позбавляло відповідача отримати
належну юридичну консультацію з даного
питання.

Посилання останніх щодо неможливості
здійснення відповідачем виїзду за
кордон для отримання належних
документів з приводу купівлі-продажу
транспортного засобу, в зв'язку з
тривалим оформленням та отриманням
ОСОБА_2 міжнародної «зеленої карти»,
суд також визнає неспроможними,
оскільки дані твердження не були
підтвердженні в суді належними та
допустимими доказами, а з наданої для
огляду в судовому засіданні вказаної
картки вбачається, що вона останньому
була видана ще в грудні 2013 року, і що в
свою чергу ніяким чином не позбавляло
його в установленому законом порядку
отримати оригінали чи засвідчені
належним чином копії документів.

Провадження в даній справі відкрито з 15
листопада 2013 року, а тому у сторін та їх
представників було достатньо часу для
надання суду належних та допустимих
доказів в установленому законом
порядку, тим більше за тієї умови, що
суд також оголошував перерву в
судовому засіданні для надання їх
сторонами.

Згідно сертифікату відповідності,
автомобіль вантажний Mersedes-Benz Sprinter 515 CDI
відповідає вимогам ДСТУ 3649:2010, ДСТУ UN/ECE
R 13-09:2002 (тільки вимоги до конструкції),
ДСТУ UN/ECE R 43-00:2002, ДСТУ UN/ECE R 48-02:2002 (тільки
кількість та колір), Правил ЄЕК ООН №
83-05:2009 (А), «ЄВРО-3», ДСТУ 4276:2004 (а.с.52, 82).

Відповідно до витягу із звіту про
незалежну оцінку вартості
дорожньо-транспортного засобу, середня
ринкова вартість автомобіля Mersedes-Benz
Sprinter 515 CDI на момент огляду складає 133 455
грн. (а.с.54-59).

Дані звіту про належну оцінку вартості
транспортного засобу та визначення
його середньої ринкової вартості були
визнані і самим позивачем у справі,
який також пояснив, що відповідно до
нього ним і були сплачені всі митні
платежі, які підлягали ним сплаті при
митному оформленні даного
транспортного засобу.

Твердження відповідача та його
представника щодо невідповідності
суми придбання даного транспортного
засобу, вказаної у договорі купівлі
-продажу б/н від 04.10.2013 року в розмірі 2 950
Євро, та визначення даної суми
відповідно до вартості, вказаної в
звіті про незалежну оцінку вартості
дорожньо-транспортного засобу, не
заслуговують на увагу, оскільки не
підлягають в установленому законом
порядку ототожнення чи підміна понять:
«покупная цена» (а.с.81) за договором
купівлі -продажу транспортного засобу,
що є істотною умовною даного правочину
та середня ринкова вартість
транспортного засобу на території
України.

Слід зазначити, що будь-яких посилань
на ринкову вартість транспортного
засобу договір доручення чи боргова
розписка взагалі не містять, в зв'язку з
чим вказані вище твердження
відповідача та його представника є
юридично неспроможними за своєю
природою.

Поряд з цим, умов щодо відшкодування
довірителем повіреному витрат
пов'язаних з виконанням доручення
договір доручення також не містить, як
і не було підтверджено в суді самим
повіреним несення ним даних витрат.

В зв'язку з цим, дані твердження
відповідача та його представника, як і
твердження та вимоги позивача про
відшкодування даних витрат в сумі 22 000
грн., суд визнає неспроможними та
безпідставними.

Суд, критично оцінює твердження
відповідача та його представника, в
яких останні вказують, що ОСОБА_2
придбав автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 515 CDI за
10 800 Євро так і документів наданих
останніми, відповідно до яких даний
автомобіль ОСОБА_2 придбав за 5 500 Євро,
оскільки вони є суперечливими за своїм
змістом, а отже суд розцінює їх саме, як
намагання відповідача ввести суд в
оману з метою уникнення
цивільно-правової відповідальності.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 суду пояснив, що 27 вересня 2013
року ОСОБА_1 просив його дати йому в
борг 22 000 грн., посилаючись на те, що він
має намір придбати за кордоном
автомобіль та вже знайшов людину, яка
може придбати автомобіль за кордоном
та перевезти його на територію України,
але в нього не вистачає коштів, після
чого він погодився та надав позивачу в
борг 22 000 грн..

Свідок також зазначив, що оскільки того
дня він був без власного автомобіля він
попросив ОСОБА_1 підвезти його, на що
останній погодився, після чого вони
разом поїхали до відповідача, а саме до
п'яти поверхового будинку, що
розташований одразу за поворотом
ліворуч після зупинки «Млин завод» з
лівого боку в напрямку зупинки
«Б.Хмельницького», де на стоянці поруч
цього будинку до них підійшов
відповідач та в його присутності
ОСОБА_1 передав кошти, які взяв в нього у
борг в сумі 22 000 грн. ОСОБА_2.

Поряд з цим, в ході з'ясування обставин
справи не було доведено позивачем
належними та допустимими доказами факт
передачі відповідачу 22 000 грн. в рахунок
витрат за перевезення автомобіля на
територію України, а показання свідка
ОСОБА_5 по даному факту суд визнає
неспроможними, в зв'язку з чим позовні
вимоги в цій частині суд визнає
недоведеними, оскільки факт передачі
коштів не може бути підтверджено лише
показаннями свідків без надання
відповідних документів, що
підтверджують укладення між сторонами
відповідного правочину.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України
чітко вказано підставу виникнення
цивільних прав та обов'язків у сторін,
які виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права
та обов'язки.

Статтею 202 Цивільного Кодексу України
визначено поняття правочину, що це є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору, ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим до виконання сторонами.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що вимоги ОСОБА_1 про
стягнення коштів у розмірі 8 050 Євро є
обґрунтованими та підлягають до
задоволення, згідно офіційного курсу
НБУ станом на 03 березня 2014 року, тобто
на день винесення судового рішення, що
становить 107 789 грн. 50 коп., а вимоги
останнього в частині стягнення коштів
в сумі 22 000 грн. є такими, що не
підлягають до задоволення за
недоведеністю їх перед судом.

Відповідно до положення ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином, судові витрати понесені
позивачем в сумі 884 грн. 86 коп.
підлягають стягненню з ОСОБА_2.

Також з ОСОБА_2 на користь держави
підлягає стягненню судовий збір в сумі
193 грн. 03 коп..

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 61, 83,88, 213-215 ЦПК України, ст.ст.
11, 202, 526, 626, 627, 629, 1000, 1003, 1004, 1007 ЦК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму коштів у розмірі 8 050 Євро, що
згідно офіційного курсу НБУ станом на 03
березня 2014 року становить 107 789 грн. 50
коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у сумі - 884 грн. 86 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір у сумі - 193 грн. 03 коп..

В іншій частині позовних вимог
відмовити за недоведеністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду
першої інстанції може бути подано до
Апеляційного суду Полтавської області
через Ленінський районний суд м.
Полтави протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави Н. І. Крючко