Справа № 367/3820/13-ц Головуючий у І
інстанції Пархоменко О.В.Провадження №
22-ц/780/1835/14 Доповідач у 2
інстанції МатвієнкоКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

03 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко
Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 30 грудня 2013 року у справі за
позовом Прокурора міста Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення, державних
актів на право власності на землю та
визнання права власності на земельну
ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2013 року прокурор міста
Ірпеня Київської області в інтересах
держави звернувся до суду з
вищевказаним позовом, мотивуючи його
тим, що в ході проведеної перевірки
встановлено, що рішенням Коцюбинської
селищної ради від 25.12.2008 року № 2022/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_1
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га, а 29 січня 2009 року ОСОБА_1 на підставі
даного рішення отримала державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922215.

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
02 червня 2009 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1
продала ОСОБА_2, яка отримала на
підставі договору державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 344221.

18 червня 2009 року ОСОБА_2 продала, а
ОСОБА_6 купив земельну ділянку площею
0,15 га по АДРЕСА_1, в зв»язку з чим на
державному акті серії ЯЗ № 344221,
виданому на ім»я ОСОБА_2, було зроблено
відмітку про перехід права власності
до ОСОБА_6

Разом з тим, рішення селищної ради
та виданий на його підставі державний
акт на право власності на земельну
ділянку є незаконними, оскільки при їх
прийнятті та оформленні допущено
порушення вимог діючого законодавства.

Зокрема, зазначена земельна
ділянка знаходиться за межами смт.
Коцюбинське, що підтверджується
висновком судово-землевпорядної
експертизи від 05.03.2012 року № 325,
проведеної Київським державним
підприємством геодезії, картографії,
кадастрових та геоінформаційних
систем «Київгеоінформатика», в зв»язку
з чим Коцюбинська селищна рада не мала
права розпоряджатися даною земельною
ділянкою та передавати її у власність
ОСОБА_1

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до земель лісового фонду,
які перебувають у постійному
користуванні КП «Святошинське
лісопаркове господарство», яке згоди
на вилучення цієї ділянки для передачі
її у власність відповідачу не надавало.

Також при розпорядженні вказаною
земельною ділянкою Коцюбинською
селищною радою порушено вимоги ст.ст. 20,
21 ЗК України та ст. 57 Лісового кодексу
України щодо порядку зміни цільового
призначення землі, оскільки зміна
цільового призначення спірної
земельної ділянки в порушення
встановлених чинним законодавством
вимог не проводилась, будь-яких рішень
щодо такої зміни не приймалось, що
підтверджується висновком Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області № 9544/359 від 15.12.2008 року.

Рішення Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року № 2022/25-5 вказаним вимогам
не відповідає, порушує право державної
власності на спірну земельну ділянку, а
тому відповідно до ст.ст. 16, 21, 393 ЦК
України, ст.ст. 152, 155 ЗК України підлягає
визнанню недійсним. З цих же підстав
визнанню недійсним підлягає і
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922215,
виданий на ім»я ОСОБА_1

Враховуючи те, що у ОСОБА_1 право
власності на земельну ділянку на
законних підставах не виникло, вона не
могла передати його ОСОБА_2, а ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 на підставі договорів
купівлі-продажу, які в силу
вищенаведених обставин є нікчемними.

Враховуючи викладене, позивач
просив суд ухвалити рішення про
визнання недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року № 2022/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт серії ЯЖ № 922215, виданий на ім»я
ОСОБА_1; визнати недійсним державний
акт серії ЯЗ № 344221, виданий на ім»я
ОСОБА_2 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_6, скасувавши їхню
державну реєстрацію, та визнати право
власності держави на земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 30 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25.12.2008 року № 2022/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922215, виданий на ім»я ОСОБА_1 на
земельну ділянку площею 0,15 га по
АДРЕСА_1. В іншій частині позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в
частині відмови у задоволенні позову,
заступник прокурора Київської області
подав на нього апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду в частині відмови у задоволенні
позову скасувати та ухвалити в цій
частині рішення про задоволення
позову. В іншій частині просив рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено,
що рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року № 2022/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_1
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га, а 29 січня 2009 року ОСОБА_1 на підставі
даного рішення отримала державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922215.

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
02 червня 2009 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1
продала ОСОБА_2, яка отримала на
підставі договору державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 344221.

18 червня 2009 року ОСОБА_2 продала, а
ОСОБА_6 купив земельну ділянку площею
0,15 га по АДРЕСА_1, в зв»язку з чим на
державному акті серії ЯЗ № 344221,
виданому на ім»я ОСОБА_2, було зроблено
відмітку про перехід права власності
до ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, в зв»язку
з чим до участі в справі були залучені
його правонаступники, що прийняли
спадщину після його смерті - ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Також встановлено, що відповідно до
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 року селище міського типу
Берковець перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі,
однак будь-які графічні додатки до
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 року, які б підтверджували межі
селища Коцюбинське не збереглися. З 1941
року і по даний час рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж не
розроблявся та не затверджувався.

Вищенаведені обставини
встановлені постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 року, залишеною без змін ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 року у справі за позовом
Київської міської ради до Державного
управління навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового та
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради, Коцюбинської селищної
ради, за участю прокуратури м. Києва,
треті особи - Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
"Святошинське лісопаркове
господарство", КП КОР "Обласний
лісгосп", Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України, про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними та їх
скасування, зобов'язання вчинити дії.

Разом з тим, відповідно до
інформації відділу Держкомзему в м.
Ірпінь від 18.01.2013 року № 01-02/44-1, державна
статистична звітність форми 6-зем по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 року
по 31.12.2008 року не велася, землі запасу по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 року
по 31.12.2008 року не обліковувалися.

Також судом першої інстанції
встановлено, що на момент прийняття
спірного рішення будь-яка містобудівна
документація, визначена Законом
України "Про планування і забудову
територій" в сел. Коцюбинське була
відсутня, а Перспективний план
розвитку селища, на який посилався
представник Коцюбинської селищної
ради та техніко-економічне
обґрунтування є видом землевпорядної
документації та згідно вимог
зазначеного закону не є містобудівною
документацією, яка могла б бути
підставою для прийняття спірного
рішення щодо відведення земельної
ділянки для містобудівних потреб.

Відповідно до ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов"язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
передбачено, що сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України
"Про основи містобудування" визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України "Про
планування і забудову територій"
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних
положень ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Враховуючи вищезазначене
законодавство та зважаючи на ту
обставину, що земельна ділянка, яка є
предметом оспорюваного рішення,
розташована поза межами населеного
пункту - смт. Коцюбинське, оскільки на
момент прийняття спірного рішення від
25.12.2008 року № 2022/25-5 межі смт.
Коцюбинське у передбаченому законом
порядку не були визначені та
встановлені, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
незаконність прийнятого Коцюбинською
селищною радою рішення від 25.12.2008 року
№ 2022/25-5 як такого, що не відповідає
положенням п.12 Перехідних положень та
ст. 12 ЗК України.

Колегія суддів вважає, що при
вирішенні даного спору по суті суд
першої інстанції обґрунтовано не
прийняв до уваги рішення Коцюбинської
селищної ради від 29.04.2010 року № 75, від
15.09.2010 року № 153 та від 06.11.2009 року № 170,
оскільки вони прийняті після прийняття
оспорюваного рішення і обставини, які
ними підтверджуються, не існували на
момент прийняття спірного рішення.

Погоджується колегія суддів і з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем не пропущений строк для
подачі позову до суду, оскільки пунктом
5 Прикінцевих та перехідних положень
Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства", який набрав
чинності з 15.01.2012, встановлено, що позов
про визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи, може бути подано
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом.

Правильним є і висновок суду про
задоволення вимог позивача щодо
визнання недійсним державного акту на
право власності на землю серії ЯЖ №
922215, виданого 29 січня 2009 року на ім»я
ОСОБА_1 на підставі оспорюваного
рішення, оскільки рішення суду в цій
частині відповідає положенням ст. 155 ЗК
України та підтверджується
матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про
незаконність рішення суду в частині
відмови у визнанні недійсним
державного акту серії ЯЗ № 344221,
виданого на ім»я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_6,
законності та обґрунтованості
висновків суду в цій частині не
спростовують, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.81, ст.131
ЗК України (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки в тому
числі на підставі придбання за
договорами купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами. Укладення таких угод
здійснюється відповідно до Цивільного
кодексу України з урахуванням вимог
цього Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції
на час виникнення спірних
правовідносин) право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку
необгрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст.204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки
узгоджуються із положеннями ч.3 ст.152 ЗК
України, згідно якої захист порушених
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється в тому
числі шляхом заявлення позову про
визнання угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, з яким погоджується колегія
суддів, зазначивши в рішенні, що
укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 02 червня 2009 року, а також
укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
18 червня 2009 року, не є такими, що
порушують публічний порядок, оскільки
укладені між приватними особами і
їхнім предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин з огляду на те,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 набули права
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договорів купівлі-продажу
від 02 червня 2009 року та від 18 червня 2009
року, які не визнані судом недійсними і
не є нікчемними (їхня недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст.204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 344221, виданого на ім»я ОСОБА_2 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_6 з підстав, вказаних
прокурором у позові.

Доводи прокурора в суді апеляційної
інстанції про те, що визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку вважається окремим
способом захисту порушених прав і не
пов'язане із вирішенням питання про
правомірність набуття особою права
власності на земельну ділянку,
необгрунтовані і суперечать вимогам
закону, зокрема ст. 328 ЦК України, згідно
якої право власності набувається на
підставах, не заборонених законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Доводів, які б спростували законність
та обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення, апеляційна
скарга прокурора не містить.

Оскільки судом першої інстанції
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи, а ухвалене рішення відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області -
відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 30 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: