Справа № 441/218/13
Головуючий у 1 інстанції:
Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/783/511/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Струс Л.Б.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Городоцького районного суду
Львівської області від 23 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
треті особи: Великолюбінська селищна
рада Городоцького району Львівської
області, відділ Держземагенства у
Городоцькому районі Львівської
області, Городоцька державна
нотаріальна контора Львівської
області, ОСОБА_8, про усунення перешкод
в користуванні земельною ділянкою,
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю і
свідоцтва про право на спадщину за
законом, -

в с т а
н о в и л а:

В січні 2013 року ОСОБА_2 на підставі
статей 103, 152, 158 ЗК України звернулась в
суд із позовом до ОСОБА_5, просить
визнати недійсними Державний акт на
право приватної власності на землю
Серії ЛВ № 8907 від 24.11.1998 року, виданий
ОСОБА_9, яка померла,ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
та свідоцтво про право на спадщину за
законом від 05.08.2003 року, видане
відповідачу Городоцькою державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
1-1947, а також усунути перешкоди в
користуванні її земельною ділянкою
шляхом знесення огорожі відповідача.
Позов обґрунтовує тим, що відповідно до
договору купівлі-продажу за реєстровим
№ 1639 з 03.08.2006 року є власником житлового
будинку АДРЕСА_1, за будинком
закріплена земельна ділянка площею 0,09
га. Під час виготовлення ліцензованою
землевпорядною організацією технічної
документації на земельну ділянку з
метою її приватизації було
встановлено, що площа земельної
ділянки, яка закріплена за її будинком
замість 0,09 га складає 0,03 га. Зменшення
площі її земельної ділянки сталося, на
її думку, з вини відповідача, який
самовільно, без її згоди, захопив 0,035 га
та загородив металевою огорожею. Крім
цього зазначає, що відповідач всупереч
п. 3.25 ДБН 360-92 Планування і забудови
міських і сільських поселень,
відповідно до яких для догляду за
будівлями і здійснення їх поточного
ремонту, відстань до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни повинна бути не
менше 1 м, встановив сітку-огорожу в 30-50
см. від її житлового будинку і стайні.
Фактичний розмір земельної ділянки
відповідача складає 0,0896 га, а по
записах поземельної книги селищної
ради та згідно Державного акту на право
приватної власності на землю йому
належить 0,0861 га, що є на 35 м.кв., більше.
Вважає, що спірний Державний акт
відповідача на суміжну з нею земельну
ділянку є незаконним та підлягає
скасуванню, а відповідно підлягає і
скасуванню свідоцтво про право на
спадщину на земельну ділянку площею 0,24
га від 05.08.2003 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи:
Великолюбінська селищна рада
Городоцького району Львівської
області, відділ Держземагенства у
Городоцькому районі Львівської
області, Городоцька державна
нотаріальна контора Львівської
області, ОСОБА_8, про визнання недійсним
Державного акту на право приватної
власності на землю Серії ЛВ № 8907 від
24.11.1998 року та свідоцтва про право на
спадщину за законом від 05.08.2003 року,
виданого Городоцькою державною
нотаріальною конторою, за реєстровим №
1-1947 та усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою,
шляхом знесення огорожі, що межує із
земельною ділянкою позивача -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка
зазначає, що невірним є посилання суду
на те, що оскільки рішення сесій
Великолюбінської селищної ради
Городоцького району Львівської
області незаконними не визнавались,
тому підстав для визнання недійсними
Державного акту на право приватної
власності на землю і свідоцтва про
право на спадщину законом немає. Суд не
дослідив усіх обставини щодо права на
звернення з відповідним позовом.
Стверджує, що суд в рішенні
безпідставно зазначає, що попередній
власник будинку АДРЕСА_1 заперечень
щодо встановлення паркану не
висловлював, оскільки попередній
власник взагалі не з'явився в судове
засідання, хоча був залучений судом в
якості третьої особи, та не звернув
уваги на те, що в Державному акті на
право власності на земельну ділянку
серії ЛВ № 8907 від 24.11.1998 року зазначене
рішення ІV сесії ІІ дем. скликання
Великолюбінської селищної Ради
народних депутатів від 26.04.1996 року про
передачу у приватну власність
земельних ділянок площею 0,24 га, яке не
було підставою видачі даного
Державного акту, оскільки в акті
загальна площа земельних ділянок
складає 0,2014 га, а не 0,24 га, як
передбачено вищезазначеним рішенням.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким її позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) та ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставами недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог
закону та вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та
п. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що
власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Відповідно до 1 ст. 17 Земельного кодексу
України (1992 р.), яка діяла на час
прийняття рішення про приватизацію
спірної земельної ділянки та видачу
спірного Державного акту, передача
земельних ділянок у колективну та
приватну власність провадиться Радами
народних депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Згідно частини 1 статті 22 ЗК України (1992
р.) право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Відповідно до ст. ст. 23 ЗК України 1992
року та 126 Земельного Кодексу України
2002 року державний акт є документом, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку, надану у власність
відповідним рішенням.

Згідно ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Отже, визнання недійсним державного
акта на право власності на землю як
самого по собі правовстановлюючого
документа не передбачено ні даною
нормою, ні іншою нормою закону при
наявності рішення, що надало право на
отримання цього правовстановлюючого
документа.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
від 03.08.2006 року та витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
08.09.2006 року є власником будинку АДРЕСА_1
(а.с. 11, 12).

З копій свідоцтв про право на спадщину
за заповітом та законом від 05.08.2003 року
вбачається, що ОСОБА_5 є спадкоємцем
майна гр. ОСОБА_9, яке складається з 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_2 та
земельної ділянки площею 0,24 га, що
передана спадкодавцю ОСОБА_9 згідно
Державного акту на право приватної
власності на землю серії ЛВ № 8907,
виданого на підставі рішення
Великолюбінської селищної ради від
26.04.1996 року, зареєстрованого в книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю
Великолюбінської селищної ради від 24
листопада 1998 року за реєстровим № 203
(а.с. 41, 42).

Відмовляючи в позові, районний суд
виходив з наступних обставин та
відповідних їм правовідносин.

Як видно із копії погосподарської
книги за 1964-1966 роки, для обслуговування
будинку АДРЕСА_1 числиться земельна
ділянка площею 0,09 га. Право власності
на вказану земельну ділянку власниками
будинку, не оформлялось (а.с. 8).

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_2,
рішенням ХХХІV сесії V скликання
Великолюбінської селищної ради № 1248
від 30 липня 2010 року, позивачці
дозволено виготовити технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельні ділянки, в
тому числі і для обслуговування
належного їй житлового будинку пл. 0,09
га (а.с. 10).

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
передбачений ст. 118 Земельного кодексу
України. Так, відповідно до ч. 1 та 2
вказаної статті громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається у
місячний строк на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки. Таким чином, в рішенні органу
місцевого самоврядування про надання
дозволу на розроблення технічної
документації із землеустрою
вказується лише орієнтовний розмір
земельної ділянки, яку особа має намір
приватизувати, а точні координати та
розміри ділянки вказуються в технічній
документації, складеній по факту
користування, яка в подальшому
підлягає затвердженню окремим
рішенням органу місцевого
самоврядування.

Як видно із пояснень в суді сторін,
плану земельної ділянки за адресою
АДРЕСА_1, що складений землевпорядною
організацією ТзОВ «Земля» в 2011 році на
виконання згаданого вище рішення
селищної ради, земельна ділянка
позивачки межує із ділянкою
відповідача (а.с. 9 зворот).

Із копії свідоцтв про право на спадщину
від 26.03.1996 р. та від 05.08.2003 р. вбачається,
що відповідач ОСОБА_5 є спадкоємцем
майна ОСОБА_9, в тому числі і земельної
ділянки призначеної для будівництва та
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_2, що належала спадкодавцю
згідно Державного акту про право
приватної власності на землю серії ЛВ
№ 8907 виданого Великолюбінською
селищною радою 24 листопада 1998 року на
підставі рішення 4 сесії 2
демократичного скликання від 26.04.1996
року (а.с. 41,42).

Статтею 152 ЗК України визначено, що
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого
самоврядування;відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Жодної з вище перелічених підстав для
визнання недійсними Державного акту на
право приватної власності на землю
Серії ЛВ № 8907 від 24.11.1998 року та
відповідно свідоцтва про право на
спадщину за законом від 05.08.2003 року,
виданого Городоцькою державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
1-1947, позивачкою не наведено, в суді не
здобуто.

При цьому, права власності на земельну
ділянку для обслуговування
будинковолодіння АДРЕСА_1 у позивачки
немає, попереднім власником не
оформлялось, будь-яких
правовстановлюючих документів,
передбачених ст. 126 ЗК України,
позивачкою до суду не подано.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, районний
суд урахував і ту обставину, що 26.04.1996
року 4 сесією 2 демократичного
скликання Великолюбінської селищної
ради народних депутатів Городоцького
району Львівської області прийнято
рішення про передачу у приватну
власність ОСОБА_9 земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд площею 0,09 га., а 21.08.1998 року 2
сесією 3 демократичного скликання таку
площу уточнено до 0,0861 га., що видно із
технічного звіту про виконані роботи
по підготовці та видачі Державного
акту на право приватної власності на
землю та на право постійного
користування землею № 203 (а.с. 82-91).

Вказані рішення сесій
Великолюбінської селищної ради
Городоцького району Львівської
області незаконними не визнавались,
тому суд першої інстанції прийшов до
висновку, що підстав для визнання
недійсними Державного акту на право
приватної власності на землю Серії ЛВ
№ 8907 від 24.11.1998 року, а відповідно і
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 05.08.2003 року, - немає.

Крім того, із витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно (а.с.
11) вбачається, що рішення про
реєстрацію права власності ОСОБА_2 на
будинок по АДРЕСА_1, прийнято 08.09.2006
року, в той час як Державний акт на
право приватної власності за землю
Серії ЛВ 8907 ОСОБА_9 отримала 24 листопада
1998 року, тобто задовго до виникнення у
ОСОБА_2 права власності на будинок, а
відтак право позивачки на користування
земельною ділянкою, не порушує.

Також судова колегія вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення Городоцького
районного суду Львівської області від
16 листопада 2012 року у цивільній справі
№ 2/1305/253/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
третя особа - Великолюбінська селищна
рада Городоцького району Львівської
області, про вилучення земельної
ділянки з чужого незаконного
володіння, яке набрало законної сили, -
в задоволенні цього позову ОСОБА_2
відмовлено. Відмовляючи у його
задоволенні, суд першої інстанції
встановив, що рішенням
Великолюбінської селищної ради № 17 від
21.08.1998 року розмір земельної ділянки,
яка передана у приватну власність
ОСОБА_9, уточнено до 0,0861 га - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та 0,1153 га - для
ведення особистого підсобного
господарства, що загалом становить 0,2014
га. Вказаний розмір земельної ділянки
відповідає загальному розміру
земельних ділянок, зазначених на плані
зовнішніх меж земельної ділянки в
Державному акті про право приватної
власності на землю, а також в розділі
«кількісна характеристика земель,
переданих у приватну власність»
вказаного акту (а.с. 121-122, цив. спр. №
2/1305/253/2012).

Наведеним спростовуються посилання
апелянта у скарзі на те, що суд не
звернув уваги на те, що в Державному
акті на право власності на земельну
ділянку серії ЛВ № 8907 від 24.11.1998 р.
зазначене рішення ІV сесії ІІ дем.
скликання Великолюбінської селищної
Ради народних депутатів від 26.04.1996 р.
про передачу у приватну власність
земельних ділянок площею 0,24 га, яке не
було підставою видачі даного
Державного акту, оскільки в Акті
загальна площа земельних ділянок
складає 0,2014 га, а не 0,24 га, як
передбачено вищезазначеним рішенням.

Крім того, позивачка ОСОБА_2 не входить
до кола осіб, які мають право
оскаржувати свідоцтво про право на
спадщину за законом.

Решта доводів апеляційної скарги
базуються на припущеннях і не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду
Львівської області від 23 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

ОСОБА_10