У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа:
приватний нотаріус Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області - ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору дарування,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що з
26 жовтня 1996 року він перебуває у шлюбі з
ОСОБА_4 У липні 2010 року між його
дружиною ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено
договір дарування 6,66 % статутного
капіталу (фонду) товариства з обмеженою
відповідальністю «Приютне».
Посилаючись на те, що вказаний договір
укладено з метою приховати інший
правочин - договір купівлі-продажу,
який уклали відповідачі, просив
задовольнити позов, визнати договір
дарування недійсним та визнати, що між
ними укладено договір купівлі-продажу.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 12
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Визнано договір дарування
частки у статутному капіталі
товариства, укладений 14 липня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, належних
останньому 6,66 % статутного капіталу
(фонду) товариства з обмеженого
відповідальністю «Приютне»,
посвідчений приватним нотаріусом
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, недійсним. У
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 24 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що у ОСОБА_4
виникли корпоративні права, тому вона
вправі володіти ними на свій розсуд
(незалежно від підстав їх виникнення:
чи в результаті укладення договору
дарування чи купівлі-продажу) і вони не
є спільною сумісною власністю
подружжя.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками неможливо.

Судами встановлено, що з 26 жовтня 1996
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

14 липня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
укладено нотаріально посвідчений
договір дарування 6,66 % статутного
капіталу (фонду) товариства з обмеженою
відповідальністю «Приютне».

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом,
посилався на те, що спірний договір
укладено з метою приховати інший
правочин, - договір купівлі-продажу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або у порядку спадкування.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК
України, якщо вклад до статутного
капіталу господарського товариства
зроблено за рахунок спільного майна
подружжя, в інтересах сім'ї, той із
подружжя, хто не є учасником
товариства, має право на поділ
одержаних доходів. Таким чином, інший
із подружжя який не є учасником
товариства, має право на компенсацію
вартості частини спільних коштів, які
були використані одним із подружжя для
внесення вкладу до статутного
капіталу. Отже, правові підстави
набуття права власності на частку у
товаристві одним із подружжя впливають
на майнові права іншого подружжя.

Вирішуючи спір апеляційний суд
зазначених норм закону не врахував, у
порушення ст. 214 ЦПК України не з'ясував,
які правовідносини між сторонами
випливають із встановлених обставин,
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин,
зробив помилковий висновок про
виникнення між подружжям спору з
приводу корпоративних прав, тоді як він
стосувався правового режиму набутого
ОСОБА_4 майна, який визначається
законодавством в т.ч. залежно від
підстав його набуття.

При розгляді вказаної справи суду
необхідно було з'ясувати наявність
обставин для визнання договору
недійсним з наведених позивачем
підстав та зробити висновок при
обґрунтованість поданого позову по
суті.

Крім того, дійшовши висновку, що
позивач не вправі ставити питання про
визнання недійсним договору, оскільки
він не є стороною правочину,
апеляційний суд не звернув уваги на
положення ч. 3 ст. 215 ЦК України
відповідно до якої, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Тобто правочин може бути
визнаний недійсним не тільки за
позовом його сторони, а і іншої
заінтересованої особи.

Наведені порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа передачі на новий апеляційний
розгляд.

При перевірці законності ухваленого
судом першої інстанції рішення,
апеляційному суду необхідно врахувати,
що у разі доведеності укладення
удаваного правочину, суд має вказати у
резолютивній частині рішення який
правочин сторони насправді вчинили та
його істотні умови, як це передбачено
ст. 235 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 24 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.
Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова О.В.
Кадєтова М.І.
Наумчук Д.О.
Остапчук