Справа № 459/410/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
Червоноградський міський суд
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Новосада М.Д.

при секретарі
Смолій О.Я.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Тодорович О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Червонограді,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся у суд з позовом до
відповідача, Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, мотивуючи тим, що в
період з 1976 р. по 2004 р. працював на
підприємствах ДП «Львівугілля». Через
неналежне забезпечення безпечних умов
праці працедавцем, він захворів на
професійні захворювання: хронічний
бронхіт, пневмоконіоз, остеохондроз
грудного відділу хребта, емфізема
легень.

06.10.2004 року роботодавцем - «шахта
Межирічанська» ДП «Львіввугілля» було
проведено розслідування професійного
захворювання ОСОБА_1 в результаті якого
зроблено висновок про шкідливі умови
праці, які характеризуються умовами в
основному пов'язаними контактом з
вугільно - породним пилом в
концентрації вище ГДК, несприятливим
мікрокліматом, важкими умовами праці,
підвищеною вологістю повітря.

У зв'язку із тривалою роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці в нього погіршився стан здоров'я,
внаслідок чого неодноразово був
змушений звертатись за медичною
допомогою.

01.12.2004 року Львівською обласною МСЕК
йому вперше встановлено ІІІ групу
інвалідності та 45 % втрати професійної
працездатності внаслідок професійного
захворювання.

Так як стан його здоров'я не
покращувався, висновком міжрайонної
спеціалізованої профпатологічної МСЕК
від 01.11.2005 р. йому безтерміново
встановлено 45 % втрати професійної
працездатності та ІІІ групу
інвалідності та рекомендовано
санітарно-курортне лікування.

Вважає, що йому було заподіяно моральну
шкоду, оскільки на 45% втратив
працездатність внаслідок
профзахворювання, отримав ІІІ групу
інвалідності, що значно посилює його
фізичні і моральні страждання,
відчуває постійні незручності у
повсякденному житті, змушений терпіти
фізичні болі, йому тяжко виконувати
роботу по домашньому господарству. Усе
це змушує його докладати додаткових
зусиль для організації життя. Розмір
моральної шкоди оцінює у 30000 грн. та
просить такий стягнути з відповідача.

Позивач в судовому засіданні, позовні
вимоги підтримав, пояснив, що на
протязі 20 років працював на
підприємствах ДП «Львівугілля» в
шкідливих умовах праці. 30.09.2004 року
звільнений з роботи у зв»язку із
виявленою невідповідністю виконуваній
роботі по стану здоров»я. 01.12.004 року
обласною МСЕК йому вперше встановлено
ІІІ групу інвалідності та 45 % втрати
професійної працездатності внаслідок
професійного захворювання. Наступним
переоглядом 01.11.2005 року йому
безтерміново встановлено 45 % втрати
професійної працездатності та ІІІ
групу інвалідності. Змушений час від
часу проходити медичне лікування,
через значну втрату працездатності
суттєво змінився його спосіб життя, що
негативно відобразилось на здоров'ї.
Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн.
обґрунтованою та просить позов
задовольнити.

Представник відповідача Тодорович О.В.
у судовому засіданні позовні вимоги не
визнала, щодо задоволення позову
заперечила, в обґрунтування
повідомила, що позивач не звертався з
часу встановлення ступеня втрати
працездатності в фонд за
відшкодуванням моральної шкоди. Крім
цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від
22.11.1995 року на органи МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди. Звертає
увагу на те, що позивачем на подано
висновку МСЕК, лікаря психіатра чи
висновку ЛКК про встановлення факту
спричинення йому моральної шкоди
внаслідок втрати працездатності та
трудового каліцтва. Крім цього, у
наданих медичних документах немає
покликання про отримання позивачем
фізичних та душевних страждань
внаслідок отриманого захворювання.
Також, з 01.01.2008 року фонд не виплачує
відшкодування моральної шкоди не
дивлячись на періоди встановлення
ступеня втрати працездатності. Таким
чином, у позовних вимогах просить
відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що протягом 1976
року позивач працював на
Червоноградському шахтно монтажному
управлінні №1, з 1977 року по 1979 рік
працював

на шахті «Ім. 50 річчя Великої жовтневої
революції» виробничого об»єднання
«Укрзахідвугілля», з 1979 року по 2004 рік
працював на шахті «Великомостівська»,
що в даний час є структурними
підрозділами ДП «Львіввугілля» в
шкідливих умовах праці, що
стверджується копією трудової книжки
виданої на його ім'я.

За час виконання своїх посадових
обов'язків позивач, внаслідок
погіршення стану здоров'я,
неодноразово звертався за отриманням
медичної допомоги до медичних
закладів.

Згідно довідки обласної МСЕК №3
серії ЛВА-2 №008865 від 01.12.2004 року
встановлено, що позивачу вперше
встановлено 45% втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням.

Рішенням міжрайонної
спеціалізованої профпатологічної МСЕК
від 01.12.2004 року, позивачу вперше
встановлено ІІІ група інвалідності.
Протипоказана робота в умовах дії пилу,
важка фізична праця.

Згідно довідки серії ЛВА-2 №013092
виданої міжрайонною спеціалізованою
профпатологічною МСЕК від 01.11.2005 року
позивачу безтерміново встановлено 45%
втрати професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням.

Рішенням міжрайонної
спеціалізованої профпатологічної МСЕК
від 01.11.2005 року, позивачу безтерміново
встановлена ІІІ група інвалідності.
Протипоказана робота зі
статико-динамічними перевантаженнями,
дією пилу, подразнюючих речовин,
переохолодження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом п'ятим частини першої
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України
«Про охорону праці», державна політика
в галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього
Закону відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли як
ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р.
№1105-ХІV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності», так
і ст.9 Закону України «Про охорону
праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV),
згідно з якою відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров»я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до наведеного вище Закону
України.

Це підтверджується також роз'ясненням
Конституційного Суду України, наданим
у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у
справі за конституційним зверненням
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно п.п. «є» п.1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров"я.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової
компенсації за моральну шкоду від
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків залежно від ступеня
втрати професійної працездатності має
обмежувальний характер.

Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди (із змінами, внесеними постановою
від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що
моральна шкода може складатися,
зокрема, у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що знайшли підтвердження
обставини заподіяння позивачеві
моральної шкоди, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я, внаслідок
професійного захворювання при
виконанні своїх трудових обов'язків, в
зв'язку з якими йому було 01.12.2004 року
вперше встановлено 45% втрати
професійної працездатності у зв'язку з
профзахворюванням. Це призвело до того,
що позивач втратив працездатність, у
нього є постійна задишка при ходьбі,
пітливість, він обмежений у рухах, не
може виконувати повноцінно роботу при
веденні домашнього господарства, став
інвалідом. Всі ці обставини суттєво
погіршили уклад його життя, вимагають
додаткових зусиль для його належної
організації. З огляду на це суд прийшов
до висновку, що позивачу завдано
моральної шкоди.

Посилання представника відповідача на
те, що для встановлення факту наявності
моральної шкоди, позивачу слід
звернутись на обстеження у МСЕК або у
ЛКК Червоноградської міської лікарні,
судом до уваги не можуть бути прийняті,
оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ
України № 420 від 05.06.2012 року «Про
затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров»я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Крім цього, безпідставним є твердження
представника відповідача про те, що
Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п.
3 розділу ХІ ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» доповнено абзацом, що
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної шкоди застрахованим і
членам їх сімей незалежно від часу
настання страхового випадку
припиняється з 01.01.2008 року, оскільки
вказані зміни визнано
неконституційними згідно із Рішенням
Конституційного Суду України № 10-рп/2008
від 22.05.2008 року.

В свою чергу, Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику по справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди (зі змінами,
внесеними постановою від 25 травня 2001
року №5) вказав, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визнає залежно від характеру
та обсягу страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, суд покладає обов'язок
відшкодувати моральну шкоду позивачу
ОСОБА_1 на відповідача - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, яка спричинена
внаслідок професійного захворювання.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди,
відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд
враховує характер заподіяної позивачу
шкоди, глибину фізичних та душевних
страждань позивача, а також вимоги
розумності та справедливості, тому,
вимоги позивача про відшкодування
моральної шкоди в сумі 30000 грн. є
завищеними і не відповідають дійсним
обставинам справи. З огляду на це суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 30, 60, 209, 212 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням - задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 - 9000 (дев'ять тисяч) грн.
відшкодування моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
через Червоноградський міський суд
Львівської області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення.

Рішення набуває законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. В разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
М. Д. Новосад