Справа № 266/5031/13-ц
Провадження № 2/266/137/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2014 року
м.
Маріуполь

Приморський районний суд міста
Маріуполя Донецкої області у складі:

головуючого - судді Дзюба
М.В.,

при секретарі - Петрухіной
Т.Л.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
договорів дарування квартир
недійсними,

В С Т А Н О В
И В:

Позивач звернувся до суду із позовом, в
якому просив визнати недійсними 3
договори дарування квартир від 08
червня 2011 року, укладені між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, посвідчені приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, а саме :
договір дарування квартири АДРЕСА_3,
договір дарування квартири АДРЕСА_1 та
договір дарування квартири АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги та просив
позов задовольнити в повному обсязі.
Суду пояснив, що з метою реалізації
домовленості з відповідачкою ОСОБА_4,
суть якої зводилась до того, що вона
відмовляється від аліментів на двох
дітей, а він дарує їй три квартири, він 08
червня 2011 року підписав три договори
дарування квартир. Однак в подальшому
відповідачка порушила умови цієї
домовленості та в 2013 році звернулась до
суду з позовом про стягнення аліментів
та рішенням суду такі аліменти з нього
були стягнуті. Вважає, що договори
дарування були укладені під впливом
обману, а тому є підстави для визнання
таких договорів недійсними.

Представник позивача ОСОБА_2
підтримала позов та просила його
задовольнити. В обґрунтування позовних
вимог посилалась на те, що позовні
вимоги заявлені на підставі ст..230 ЦК
України, а доказами обману є пояснення
свідків в суді. Окрім того, посвідчуючи
угоди дарування, нотаріус ОСОБА_5
допустила помилку та не з'ясувала
дійсного наміру сторін, зазначивши в
тексті договору, що майно дарується
дружині, хоча на той час шлюб між
сторонами вже було розірвано.

Представник відповідачки ОСОБА_3 проти
позову заперечувала та просила у його
задоволенні відмовити. В обґрунтування
заперечень зазначила, що пояснення
свідків в суді, якими позивач доводив
свої позовні вимоги, є недопустимим
доказом. Відповідачка не давала ніяких
письмових зобов'язань та не брала на
себе жодних зобов'язань по відмові від
права на отримання аліментів. Окрім
того, вона взагалі заперечує існування
будь-яких домовленостей щодо її
відмови від аліментів чи відмови від
права на їх отримання. До того ж, за
умовами ст..230 ЦК України обман має мати
місце відносно обставин, які мають
істотне значення, а не відносно мотиву
укладання угоди. Такі обставини
повинні існувати на момент укладання
угоди, а у позивача не було на час
підписання договору дарування ані
рішення суду про стягнення з нього
аліментів, ані встановлених договором
аліментних обов'язків. Також договір
дарування є безоплатним та не
передбачає обов'язків обдарованого,
якщо вони не передбачені самим
договором дарування. Посилання
позивача та його представника на те, що
нотаріус не з'ясувала дійсного наміру
сторін, є голослівним та безпідставним
та спростовується текстами самих
договорів дарування

Відповідачка ОСОБА_4 проти позову
заперечувала та просила у його
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків та
дослідивши письмові матеріали справи,
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та у задоволенні
позову відмовляє з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 червня 2011 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено три
договори дарування квартир:

- р-р №1160 дарування квартири АДРЕСА_3;

- р-р №1162 дарування квартири АДРЕСА_1;

- р-р №1161 дарування квартири АДРЕСА_2.

Всі договори були посвідчені приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.52-54).

За умовами укладених договорів (пункти
1,6,9), дарувальник ОСОБА_1, розуміючи
значення своїх дій та діючи
добровільно, подарував, а обдарована
сторона - ОСОБА_4 прийняла у дар три
вищезазначені квартири. Обидві
сторони своїми підписами підтвердили,
що договір дарування не носить
характеру мнимої чи удаваної угоди,
договір вчиняється за відсутності
впливу тяжкої обставини та обставин, що
спонукають вчинити даний договір на
вкрай невигідних умовах; у сторін
відсутні будь-які заперечення щодо
кожної з умов договору, вони однаково
розуміють значення договору, умови та
правові наслідки для кожної з сторін.
До того ж, кожний з оскаржуваних
договорів дарування в кінці тексту
містить підтвердження того, що
дарувальник ОСОБА_1 з текстом договору
ознайомлений, його суть йому зрозуміла,
він підтверджує, що йому нотаріусом
роз'яснені зміст договору дарування,
права, відповідальність, наслідки
угоди; добровільність його дій,
розуміння їм значення своїх дій та
відсутність помилки у відношенні
угоди, а також підтверджує дійсність
намірів її укладання і відповідність
такої угоди його волі.

З письмових пояснень приватного
нотаріуса Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 слід, що 08
червня 2011 року за реєстровими номерами
№1160, 1161, 1162 нею були посвідчені
договори дарування квартир від імені
ОСОБА_1 на ОСОБА_4. Попередньо сторони
надали їй всі необхідні документи по
всім квартирам та додаткові витяги з
реєстру прав власності з БТІ для
відчуження квартир. Сторони
ознайомились з проектами договорів,
були згодні на укладання саме цього
виду договору, прочитали особисто та
підписали їх. Дарувальник ОСОБА_1 так
само підписав, що наслідки договору
дарування йому роз'яснені нотаріусом.
Знаючи, що вони розривають шлюб, вона
звернула особисту увагу на правові
наслідки цього договору, що цей дар
безоплатний. Посвідчення договорів
дарування було вчинене нею згідно
вимог діючого законодавства (а.с.63)

Відповідно до ст..717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового чи
немайнового характеру, не є договором
дарування.

З аналізу змісту цієї норми слід, що
договір дарування є односторонньо
зобов'язувальним, з його укладанням у
сторін, як правило, не виникають
взаємні або односторонні обов'язки.
Належність дарування до односторонніх
правочинів не позбавляє його ознак
двостороннього правочину, для
укладання якого необхідне
волевиявлення обох сторін, тобто
дарування вважається здійсненим за
наявності волевиявлення обдарованої
особи (її згода прийняти дар). Також
характерною ознакою дарування є його
безоплатність. Будь-які причини, мотиви
дарувальника не мають значення.
Договір дарування завжди є
безоплатним, тому дарувальник не має
права вимагати від обдарованої особи
зустрічних дій майнового або
немайнового характеру.

Як встановлено судом, на момент
укладання договорів дарування
аліментних зобов'язань, встановлених
судовим рішенням чи договором, позивач
не мав. Жодний з оскаржуваних договорів
дарування також не містить посилань на
існування таких аліментних зобов'язань
або відмову ОСОБА_4 від них. Позивач мав
лише покладений на нього статтею 180 СК
України обов'язок як батько утримувати
своїх двох дітей до досягнення ними
повноліття.

Допитана в суді як свідок ОСОБА_4
категорично заперечувала існування
будь-яких домовленостей між нею та
позивачем щодо її відмови від
отримання аліментів на утримання двох
їхніх неповнолітніх дітей та пояснила,
що до 2013 року вона не зверталась до суду
із позовом про стягнення аліментів,
оскільки очікувала, що позивач
матеріальну допомогу на утримання
дітей буде надавати добровільно.

Аналізуючи як доказ показання
допитаних судом за клопотанням
позивача свідків суд приходить до
наступного.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду пояснили, що в
один з днів в травні 2011 року вони під
час обіду на дачі ОСОБА_6, що
розташована на Белосарайській Косі,
були свідками короткої розмови, що
відбулась між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка
приїхала забирати дітей, а саме ОСОБА_1
спитав ОСОБА_4 чи привезла вона копії
свого паспорту та ІПН, на що та
відповідала, що надасть йому ці
документи коли він подарує квартири.
Більш конкретної розмови та
обговорення домовленості між
подружжям в їх присутності не було.

Однак суд не може прийняти пояснення
цих свідків як належний та допустимий
доказ наявності домовленості між
позивачем та відповідачкою про її
відмову від аліментів на утримання
двох неповнолітніх дітей та умову
укладених в подальшому та оскаржуваних
в даний час суді договорів дарування
квартир, оскільки вважає такі докази
недопустимими виходячи з вимог ст. 59 ч.2
ЦПК України, ст.. 218 ч.2 ЦК України,
оскільки заперечення факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо, відеозапису
та рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків. До того ж, за
змістом свідчень допитаних свідків,
ОСОБА_4 мала надати ОСОБА_1 на його
вимогу копії своїх документів саме з
метою подальшого отримання від нього
аліментів на утримання дітей.

Аналогічне положення міститься в п.12
Постанови №9 Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на норми ст..230 ЦК України як
на правову підставу позову.

За ст..230 ЦК України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в обману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина 1 статті 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо одна сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За ч.1 абз.2 ст.229 ЦК України істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.20 вищенаведеної
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року, правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в обману щодо обставин, які
пливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.
Норми статті 230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Таким чином, виходячи з того, що договір
дарування є одностороннім та
безоплатним правочином і не містить
жодних інших зобов'язань ОСОБА_4 окрім
прийняти в дар нерухоме майно
(квартири), позивач ОСОБА_1, підписуючи
договори дарування був ознайомлений зі
змістом кожного договору дарування,
правами, відповідальністю, наслідками
укладаємих ним угод, підтвердив своїм
підписом добровільність його дій,
розуміння їм значення своїх дій та
відсутність помилки у відношенні
угоди, дійсність намірів укладання і
відповідність такої угоди його волі,
належних та допустимих доказів обману
суду не надано, суд приходить до
висновку про те, що правових підстав
для задоволення позову не має, а тому у
його задоволенні суд відмовляє.

Вжиті за ухвалою Приморського
районного суду міста Маріуполя від 20
листопада 2013 року заходи забезпечення
позову у вигляді накладення заборони
відчуження АДРЕСА_3; АДРЕСА_1; АДРЕСА_2 -
підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст. 10, 57-59, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 717,
719 ЦК України, п.12,20 Постанови №9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про визнання недійсними :

- договору від 08 червня 2011 року рр №1160
дарування квартири АДРЕСА_3;

- договору від 08 червня 2011 року р-р №1162
дарування квартири АДРЕСА_1;

- договору від 08 червня 2011 року р-р №1161
дарування квартири АДРЕСА_2,

укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
посвідчених приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, -
відмовити.

Скасувати вжиті за ухвалою
Приморського районного суду міста
Маріуполя від 20 листопада 2013 року
заходи забезпечення позову у вигляді
накладення заборони відчуження
АДРЕСА_3; АДРЕСА_1; АДРЕСА_2

На рішення може бути подано апеляцію до
Апеляційного суду Донецької області
через суд першої інстанції протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя:
Дзюба М. В.