Справа № 646/9015/13-ц
Пр.№2/646/131/2014
Червонозаводський районний суд м.
головуючого - судді Прошутя І.Д.,
при секретарі - Клименко Л.В.,
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про внесення змін до
кредитного договору та зобов'язання
вчинити певні дії, -
ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом, який в подальшому доповнила,
просила внести зміни:
- до п.1.1 розділу 1 Договору про
10.10.2007 року та викласти його в такій
редакції: «Банк зобов»язується надати
позичальнику однією сумою, а
позичальник зобов»язується прийняти,
належним чином використовувати і
повернути банку кредит (грошові кошти)
в сумі 181800,00 грн. та сплатити проценти
за його користування шляхом внесення
ануїтетних платежів в порядку і на
умовах, визначених цим Договром»;
- до третього абзацу п.п. 1.2.2 п.1.2
розділу 1 Договору про надання
року та викласти його в такій редакції:
«Позичальник зобов»язується повертати
суму кредиту та сплачувати проценти
шляхом сплати щомісячних ануїтетних
платежів у розмірі 2247, 25грн. в день
сплати ануїтет них платежів. Розмір
щомісячного платежу може змінитися у
випадку зміни процентної ставки згідно
п.п. 1.3.1, 10.2 Договору».
Крім того, просила зобов»язати
відповідача скласти новий графік
погашення кредиту з урахуванням
внесених змін до Договору про надання
року та з урахуванням вже сплаченої
позичальником суми основного боргу по
кредиту та нарахованих процентів,
надати цей графік погашення кредиту
позичальникові під підпис; судові
витрати покласти на відповідача.
Свої вимоги вона обґрунтовувала
тим, що з підвищенням курсу іноземної
валюти істотно змінилося становище
позичальника, що виразилося в
погіршенні його фінансового стану.
Відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України
просила банк змінити умови кредитного
договору, однак будь-якої відповіді від
Вважає, що правочин вчинений
юридичною особою без відповідного
дозволу (ліцензії), надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
не відповідає вимогам чинного
законодавства та ЗУ "Про захист прав
Тому вважає, що зміст договору
суперечить п.7 ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист
прав споживачів», ст. 99 Конституції
України, ст.ст. 524, 533 ЦК України,
внаслідок чого умови кредитного
договору підлягають зміні відповідно
до ч.4 ст.652 ЦК України у зв»язку зі
В судове засідання позивач не
з»явилася, про час і місце судового
засідання повідомлена належним чином,
надала до суду заяву, в якій просила
розглядати справу за її відсутності,
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, просила позов задовольнити.
Представник відповідача - Юрченко
С.О., що діє на підставі довіреності, в
судове засідання не з»явилася, про час
і місце судового засідання повідомлена
належним чином, надала до суду
заперечення проти позову, в яких
просила у задоволенні позову відмовити
Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню у повному
обсязі, виходячи із наступного.
Згідно положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільну справу не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що 10 жовтня 2007
року між ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 був
згідно якого позивачу було надано
грошові кошти в іноземній валюті у
181800,00грн., зі сплатою за користування
кредитом відсотків шляхом внесення
ануїтет них платежів в порядку і на
умовах, визначених кредитним
Статтею 55 Закону України "Про
банки і банківську діяльність"
встановлено, що відносини банку з
клієнтом регулюються законодавством
України, нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договором) між клієнтом та банком.
Згідно зі ст. 627 ЦК України,
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог діючого
законодавства України.
У відповідності зі ст. 99
Конституції України, грошовою одиницею
України є гривня, у зв'язку з чим
грошове зобов'язання у договорі
повинно бути виражено в національній
валюті України. Дане положення в цілому
кореспондується з ч. 1 ст. 192 ЦК України,
відповідно якої законним платіжним
засобом на території України є грошова
Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України,
зобов'язання повинно бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони за
договором можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо
у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.
Іноземна валюта, як засіб платежу,
зокрема за зобов'язаннями, відповідно
до ч. 2 ст. 192 ЦК України може
використовуватися Україні лише у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.
Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні" гривня як грошова одиниця
(національна валюта) є єдиним законним
платіжним засобом в Україні,
приймається усіма фізичними та
юридичними особами без будь яких
обмежень на всій території України.
Згідно Декрету КМУ "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", який установлює режим
здійснення валютних операцій на
території України, визначає загальні
принципи валютного регулювання,
повноваження державних органів і
функції банків та інших фінансових
установ України в регулюванні валютних
операцій, права й обов'язки суб'єктів
валютних відносин, порядок здійснення
валютного контролю, відповідальність
за порушення валютного законодавства,
а саме п. 1 ст. 3, валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України, який приймається без обмежень
для оплати будь-яких вимог та
зобов'язань, якщо інше не передбачено
цим Декретом, іншими актами валютного
законодавства України.
У відповідності з підпунктами "а",
"в" та "е" підпункту 6.1 та підпунктів 6.2
Правил НБУ використання готівкової
іноземної валюти на території України
від 30 травня 2007 р. N 200, фізичні особи -
резиденти можуть використовувати на
території України готівкову іноземну
валюту як засіб платежу у наступних
- сплати мита, інших податків і зборів
(обов'язкових платежів), митних зборів
та фінансових санкцій відповідно до
митного законодавства України;
- сплати платежів за охорону та
супроводження підакцизних і
транзитних товарів митними органами;
- оплати товарів і послуг у зоні, що
звільнена від сплати мита та податків.
Згідно підпункту 6.3 пункту 6
зазначених Правил фізичні особи, а
також юридичні особи - резиденти можуть
використовувати на території України
готівкову іноземну валюту як засіб
платежу в разі оплати дипломатичним
представництвам, консульським
установам іноземних держав дозволів на
в'їзд (вивіз) до цих країн фізичним
особам, які виїжджають у приватних
справах та в службові відрядження.
Зі змісту підпункту 7.1 пункту 7
означених Правил НБУ вбачається, що
резиденти - суб'єкти підприємницької
діяльності можуть використовувати
готівкову іноземну валюту як засіб
платежу під час здійснення торгівлі та
надання послуг за межами України, а
саме на транспортних засобах, що їм
належать (орендовані, зафрахтовані або
ті, що формуються в Україні), у разі
здійснення міжнародних пасажирських
перевезень, та на міжнародних
виставках (ярмарках), що проходять за
кордоном, у разі реалізації товарів.
Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю" Національний банк
України видає індивідуальні та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій, які підпадають під
режим ліцензування згідно з цим
Частиною 2 ст.5 цього ж Декрету
передбачено, що генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5
Декрету КМУ, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.
За відсутності нормативних умов
для застосування індивідуального
ліцензування щодо операцій з валютними
цінностями, єдиною правовою підставою
для здійснення банками кредитування в
іноземній валюті згідно з вимогами
статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої у
встановленому порядку.
Тому у випадку наявності у банку
відповідної генеральної ліцензії та
письмового дозволу Національного
банку України, здійснення кредитних
операцій у валюті не суперечить
вимогам чинного законодавства України.
Судом досліджено, надані
представником відповідача оригінали
банківської ліценції №75, дозволу №75-2
та додатку до нього, виданих
Національним банком України 24.12.2001
року, де банку дозволено проводити
банківські операції з валютою, зокрема
вчиняти договори кредитування.
Матеріали цивільної справи
містять в собі докази, які свідчать, що
відповідач як учасник валютних
операції, зокрема кредитодавець по
валютному кредиту, має відповідну
ліцензію, яка надає право здійснювати
операції з іноземною валютою на
Таким чином, суд приходить до
висновку, що при наданні відповідачем
та отриманні позивачем кредиту у
доларах США, а також здійснення
позивачем платежів по погашенню
кредиту та сплаті відсотків за
користування кредитом у доларах США не
були порушені вимоги чинного
Окремо необхідно відзначити,
що відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.
Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови,
котрі визначені законом які істотні
або є необхідними для договорів даного
виду,а також усі умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї зі сторін має бути
домовленості, і позивач певний час
виконував свої зобов'язання, і лише
коли в нього відсутні кошти він
звернувся до суду.
Крім того, згідно ст. 3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність. Вимога справедливості
добросовісності та розумності
цивільного законодавства практично
виражається у встановленні його
нормами рівних умов для участі всіх
осіб у цивільних відносинах;
закріпленні можливості адекватного
захисту порушеного цивільного права
або інтересу; поєднання створення норм,
спрямованих на забезпечення
реалізації цивільного права, з
шануванням прав та інтересів інших
осіб, моралі суспільства тощо. При
цьому справедливість можна трактувати
як визначення нормою права обсягу, межі
здійснення і захисту цивільних прав та
інтересів особи адекватно її ставленню
до вимог правових норм.
Добросовісність означає прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Розумність - це зважене
вирішення питань регулювання
цивільних відносин з урахуванням
інтересів усіх учасників, а також
інтересів громади (публічного
Отже, суд вважає, що і подальше
виконання кредитного договору на
умовах, що діють на даний час не є
порушенням одного із принципів
цивільно-правових відносин, які
закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу
справедливості. Умови кредитного
договору є справедливими, так, як не
суперечать принципу добросовісності,
його наслідком не є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
позивачам, яке споживачам кредитних
Підписання кудіновою І.Ю.
договору кредиту свідчить про те, що
Вона отримала всю необхідну інформацію
щодо умов кредитування. До суду не
надано жодних доказів того, що
відповідна інформація позивачу не
Відповідно до ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог. Статтею 19
Конституції України встановлено, що
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.
У відповідності до ч. 1 ст. 652
Цивільного кодексу України у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.
Зміна обставин є істотною, якщо
вони змінилися настільки, що, якби
сторони могли це передбачити, вони не
уклали б договір або уклали б його на
Як вбачається із Кредитного
договору, при укладенні договору
Позивачу були відомі усі умови
договору та не існувало ніяких інших
умов, які б примусили останнього
прийняти ці умови на вкрай невигідних
Відповідно до ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК
України сторони повинні довести перед
судом ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень. Крім того, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.
Із матеріалів справи вбачається,
що позивачем не надано суду належних і
допустимих доказів, на підтвердження
одночасно чотирьох умов, визначених в
ч. 2 ст. 652 ЦК України, відповідно до яких
укладений між сторонами договір може
бути змінений за рішенням суду на
Таким чином, підстав для
застосування положень статті 652 ЦК
України судом не встановлено.
Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог щодо зміни умов
кредитного договору, суд відмовляє у
зобов»язанні вчинити певні дії, у
зв"язку з чим позов задоволенню не
Враховуючи викладене, керуючись
наведеними нормами, та ст.ст. 10, 11, 58-60, 88,
212, 214-215, 224-226 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про внесення змін до кредитного
договору та зобов'язання вчинити певні
дії - залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачи апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
подачі апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ -