Єдиний унікальний номер 0501/3307/12
Номер провадження 22-ц/775/652/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Авдіївського міського суду від
05 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
ОСОБА_5 - про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернулись
позивачі та відповідач у справі з
апеляційними скаргами на рішення суду,
яким були частково задоволені позовні
вимоги ОСОБА_2: суд стягнув з ОСОБА_3 на
користь позивачки ОСОБА_2 31 341 грн. 51 коп.
у відшкодування матеріальної шкоди та
моральну шкоду у розмірі по 50 000 грн.
кожному з позивачів, а також суд
вирішив питання щодо судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року на Київському
проспекті у м. Донецьку з вини водія
ОСОБА_5 сталась дорожньо-транспортна
подія, внаслідок якої загинув син
позивачів ОСОБА_6 та зазнав тяжких
тілесних ушкоджень другий їхній син
ОСОБА_7.

Суд установив, що автомобіль ЗАЗ ДЕУ,
яким керував ОСОБА_5, належить
відповідачеві ОСОБА_3. Той передав
ОСОБА_5 у тимчасове користування свій
автомобіль без належного правового
оформлення.

Оскільки ОСОБА_5 керував автомобілем
без достатніх правових підстав, суд
стягнув визначену ним матеріальну та
моральну шкоду з власника автомобіля -
відповідача ОСОБА_3.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що вони понесли витрати на
поховання свого загиблого сина у
загальній сумі 26 185 грн. 96 коп., що
підтверджується наданими ними
документами, витратили 2 119 грн. 65 коп. на
лікування позивача ОСОБА_2 - батька
загиблого та 3 035 грн. 90 коп. - на
лікування матері загиблого - позивачки
ОСОБА_1, тому вказані витрати на
поховання сина у суму 26 185 грн. 96 коп. та
на лікування батьків загиблого у
загальній сумі 5 155 грн. 55 коп. стягнув з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2.

Крім того, суд стягнув з відповідача
ОСОБА_3 на користь кожного з позивачів
також моральну шкоду у розмірі по 50 000
грн., спричинену їм у зв»язку із
загибеллю їхнього сина.

В апеляційній скарзі позивачі просять
рішення суду змінити в частині
відшкодованої моральної шкоди та
стягнути з відповідача ОСОБА_3 по 150 000
грн. моральної шкоди кожному з
позивачів, оскільки вважають, що
рішення суду в цій частині є
незаконним.

Так, суд першої інстанції не врахував
достатньою мірою глибину їхніх
фізичних та душевних страждань, яких
вони зазнали внаслідок загибелі одного
сина та тяжких тілесних ушкоджень
другого.

Суд також не прийняв до уваги, що через
пережиту втрату позивач ОСОБА_2 став
інвалідом за нервовим захворюванням, а
позивачка ОСОБА_1 до цього часу змушена
вживати заспокійливі та інші медичні
засоби, щоб привести своє здоров»я у
належний стан.

Суд першої інстанції лишив поза увагою
той факт, що, передаючи право керування
своїм автомобілем третій особі ОСОБА_5,
відповідач ОСОБА_3 добре знав, що той не
мав достатнього досвіду керування
транспортним засобом, неодноразово
притягувався до адміністративної
відповідальності за порушення Правил
дорожнього руху.

Суд також не врахував матеріальний
стан відповідача, що той є достатньо
заможною людиною, бо має у власності
десятки легкових автомобілів, які
використовує як таксі, є приватним
підприємцем, здійснює послуги з
перевезення. Крім того, він має свій
приватний бізнес у сфері харчування,
тому може відшкодувати шкоду у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі
просить рішення суду скасувати та
відмовити позивачам у задоволенні
їхніх вимог, оскільки вважає його
незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, суд першої інстанції не
прийняв до уваги, що на момент скоєння
ДТП саме ОСОБА_5 володів та
користувався транспортним засобом,
оскільки здійснював діяльність,
пов»язану з використанням джерела
підвищеної небезпеки на підставі
виданої ним довіреності.

Суд першої інстанції не вжив заходів до
всебічного і повного розгляду справи,
не витребував у нотаріуса належним
чином завірену копію цієї довіреності,
не прийняв до уваги інші докази, які є у
справи стосовно тієї обставини, що
ОСОБА_5 керував його автомобілем на
законних підставах.

Крім того, на порушення вимог закону
ОСОБА_5 був залучений до участі у справі
у якості третьої особи, а не
відповідача у справі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу позивачів ОСОБА_2 слід
відхилити, апеляцію відповідача ОСОБА_3
задовольнити, рішення суду слід
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити позивачам у задоволенні
їхніх вимог, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року приблизно о 23 годині
на території Київського району м.
Донецька за участі водіїв ОСОБА_5 та
ОСОБА_8 сталась дорожньо-транспортна
подія, внаслідок якої загинув син
позивачів ОСОБА_6.

З постанови Київського районного суду
м. Донецька від 07 вересня 2007 року про
звільнення від кримінальної
відповідальності за актом амністії
ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_5 на
порушення вимог п.12.4 та п.12.9 Правил
дорожнього руху перевищив максимально
допустиму швидкість руху у населеному
пункті, а також перевозив п»ять
пасажирів замість допустимих 4-х.

Водій другого автомобіля ОСОБА_8 на
порушення п.2.9 Правил дорожнього руху
керував своїм автомобілем у стані
алкогольного сп»яніння, а також на
порушення вимог п.16.13 Правил перед
поворотом вліво та розворотом не
уступив дорогу транспортному засобу,
що рухався рівнозначною дорогою у
зустрічному напрямку або направо,
тобто створив умови для настання
дорожньо-транспортної події, а саме:
перебуваючи у стані алкогольного
сп»яніння, перед розворотом та виїздом
на зустрічну полосу руху не уступив
дорогу транспортному засобу, яким
керував ОСОБА_5 (т.1 а.с.13-15).

В апеляційному суді були досліджені
надані Київським районним судом м.
Донецька матеріали кримінальної
справи за звинуваченням ОСОБА_8 та
ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України - 1-5 та 9
томи кримінальної справи (за
повідомленням суду 6-8 томи цієї справи
втрачені).

З кримінальної справи вбачається, що
вирок у справі стосовно ОСОБА_8 до цього
часу не ухвалений, а ОСОБА_5 постановою
Київського районного суду м. Донецька
від 07 вересня 2007 року був звільнений
від кримінальної відповідальності на
підставі Закону України «Про амністію»
(т.1 а.с.13-15).

Той факт, що дорожньо-транспортна подія
сталась внаслідок зіткнення двох
автомобілів, при цьому, обидва водії
порушили Правила дорожнього руху, не
оспорюється сторонами та
підтверджується, окрім іншого,
висновком судової авто-технічної
експертизи від 15 червня 2005 року, згідно
з яким обидва водії, учасники
дорожньо-транспортної події: ОСОБА_8 та
ОСОБА_5 - порушили Правила дорожнього
руху і ці порушення знаходяться у
причинному зв»язку з тими наслідками,
які настали (т.1 а.с.133-138).

У відповідності до вимог ч.2 ст.1188 ЦК
України якщо внаслідок взаємодії
джерел підвищеної небезпеки було
завдано шкоди іншим особам, особи, які
спільно завдали шкоди, зобов»язані її
відшкодувати незалежно від їхньої
вини.

Отже, оскільки загибель сина позивачів
сталась з вини водіїв ОСОБА_8 та ОСОБА_5
внаслідок зіткнення автомобілів, якими
вони керували, відповідальність за
спричинену внаслідок цієї події шкоду
мають нести саме вказані особи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 у
якості відповідача вказали ОСОБА_3 як
власника автомобіля ЗАЗ ДЕУ, яким
керував ОСОБА_5, пославшись на те, що
довіреність, на підставі якої ОСОБА_5
керував автомобілем відповідача, є
підробною.

В апеляційному суді був оглянутий
оригінал цієї довіреності, яка була
видана відповідачем ОСОБА_3 на ім»я
ОСОБА_5 на право експлуатації та
розпорядження належним ОСОБА_3
автомобілем. Ця довіреність посвідчена
приватним нотаріусом ОСОБА_9 28 лютого
2005 року, зареєстрована у реєстрі за №
623 (т.1 а.с.249).

На запит апеляційного суду приватний
нотаріус ОСОБА_9, якою була посвідчена
спірна довіреність, вказала, що 28
лютого 2005 року вона таку довіреність не
посвідчувала (т.2 а.с.4). Однак вказаний
лист не може бути належним доказом на
підтвердження факту незаконної
передачі транспортного засобу
відповідачем ОСОБА_3 третій особі
ОСОБА_5.

В апеляційному суді позивачі також
вказали, що відносно відповідача
ОСОБА_3 в органах МВС України було
відкрите кримінальне провадження за
фактом підробки довіреності.

Однак справа не містить жодного доказу
на підтвердження того факту, що
довіреність, видана ОСОБА_3 ОСОБА_5 на
право експлуатації та розпорядження
транспортним засобом, яка була
посвідчена нотаріально 28 лютого 2005
року, насправді є підробною, бо
відсутній відповідний вирок суду,
відсутні також докази про визнання
цієї довіреності недійсною.

До того ж, Київським районним судом м.
Донецька 07 вересня 2007 року при розгляді
кримінальної справи стосовно водія
ОСОБА_5 було встановлено, що той керував
автомобілем ЗАЗ ДЕУ на підставі
довіреності. Вказана постанова набрала
законної сили (т.1 а.с.13-15).

За таких обставин апеляційний суд не
може погодитись з доводами позивачів в
тій частині, що спірна довіреність є
підробною, оскільки такі доводи не
підтверджені належними та допустимими
доказами, як того вимагає закон.

Оскільки наданими позивачами доказами
не доведений факт підробки або ж
недійсності довіреності, на підставі
якої ОСОБА_5 керував транспортним
засобом, що належить відповідачеві,
апеляційний суд вважає, що принаймні на
цей час відсутні підстави вважати, що
ОСОБА_5 керував транспортним засобом у
день скоєння ДТП без законних підстав.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об»єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

За таких обставин та на підставі тих
доказів, які сторони надали до справи,
апеляційний суд вважає, що
відповідальність за шкоду, спричинену
позивачам за тих обставин, що склались,
має нести водій ОСОБА_5, однак він був
притягнутий позивачами до участі у
справі як третя особа.

Більш того, позивачі, звертаючись до
суду зі своїм позовом, а також у своїй
апеляційній скарзі наполягали на тому,
що відповідальність за спричинену їм
шкоду повинен нести саме відповідач
ОСОБА_3.

На підставі викладеного апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу
позивачів слід відхилити, апеляцію
відповідача задовольнити, рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити позивачам ОСОБА_6 у
задоволенні їхніх вимог за рахунок
відповідача ОСОБА_3, оскільки до суду не
надано об»єктивних, належних та
допустимих доказів на підтвердження
того факту, що відповідальність за
спричинену позивачам шкоду повинен
нести виключно відповідач ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Авдіївського міського суду від
05 грудня 2013 року скасувати.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні позовних
вимог про стягнення з ОСОБА_3
матеріальної та моральної шкоди
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: