Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/835/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

01.04.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за
участю секретаря - Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання
договору застави недійсним за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 16 січня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

20 травня 2013 року ОСОБА_2 пред'явила
позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
застави майна № 02/08 від 7 серпня 2008
року, укладеного між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 і ВАТ КБ
«ПриватБанк». В обґрунтування позовних
вимог зазначила, що за умовами
договору в заставу банку було передано
належне їй та її чоловіку на праві
спільної сумісної власності майно:
газозаправне устаткування УГЗ
2.00.001.-24.02.2008, ринкова вартість якого
складає 96 996 грн. Договір застави від 7
серпня 2008 року виходить за межі
дрібного побутового, укладений без її,
як другого подружжя і співвласника
майна, згоди, а тому є недійсним. Факт
укладення оспорюваного нею договору їй
став відомий у 2009 році.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 16 січня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій
просить скасувати його і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позов. В
обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилалася на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
доказам.

Позивач, повідомлена належним
чином про час і місце розгляду справи, у
судове засідання особисто не з'явилася.

Представник позивача, адвокат
ОСОБА_4, у судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу і пояснив що згідно
твердження позивача газозаправне
устаткування УГЗ 2.00.001.-24.02.2008 було
придбане за спільні кошти подружжя, але
докази на підтвердження цієї обставини
відсутні. Придбання цього майна
подружжям пояснюється бажанням
вкласти кошти у ліквідне майно і
збереження у такий спосіб майна.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк», Бистров С.А., проти
доводів апеляційної скарги заперечив.

Відповідач ОСОБА_3, повідомлений
належним чином про час і місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явився.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, ПП
«Факторинг», свого представника в
судове засідання не направила.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін по справі,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції
встановлено і матеріалами справи
підтверджується, що з 22 лютого 1995 року
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

7 серпня 2008 року, між ОСОБА_3, ПП
«Факторинг» та ВАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого являється ПАТ
КБ «ПриватБанк», був укладений
договір № 2 про проведення факторингу.

В забезпечення виконання зобов'язань
за цим договором, 7 серпня 2008 року між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та
ВАТ КБ «Приватбанк» було укладено
договір застави майна № 02/08, за
умовами якого ОСОБА_3 передав у
заставу банку газозаправне
устаткування УГЗ 2.00.001.- 24.02.2008 вартістю
96 996 грн.

Згідно п.п. 10.6 зазначеного договору
застави предмет застави не знаходиться
у спільній власності.

Встановлені судом першої інстанції
обставини справи позивачем не
оспорюються.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилалася на те, що заставлене
майно придбане нею і ОСОБА_3 у період
шлюбу за спільні кошти, а тому,
відповідно до ст. 60 СК України, це майно
є їх спільною сумісною власністю і він
мав право розпоряджатися ним лише з її
згоди.

У статті 57 СК України визначено перелік
видів особистої приватної власності
одного із подружжя та підстави її
набуття.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у ст. 63, 65 СК
України.

Зокрема ст. 63 СК України
передбачено, що дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 СК України).

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК
України).

За змістом ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна.

Згідно правового висновку, який
зробив Верховний Суд України в
постанові від 2 жовтня 2013 року у справі
№ 6-79цс13 застосовуючи ст. 60 СК України
та визнаючи право спільної сумісної
власності подружжя на майно, суд
повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя. Тільки в разі
встановлення цих фактів норма ст. 60 СК
України вважається правильно
застосованою.

Водночас у справі, яка
переглядається, наявні докази того, що
газозаправне устаткування УГЗ 2.00.001.-
24.02.2008 було придбане ОСОБА_3, хоча й під
час шлюбу, але як фізичною особою -
підприємцем, що підтверджується
договором поставки, монтажа і
пусконаладки від 22 квітня 2008 року №
34/2008 (а.с. 168 - 172), який укладений між
НПТОВ «АСТРОН» і фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3

При цьому, всупереч ст. 11, 60 ЦПК
України, позивач не надала жодного
доказу на підтвердження того, що на
придбання цього майна були витрачені
спільні кошти подружжя, а не грошові
кошти підприємця ОСОБА_3

Та обставина, що відповідач ОСОБА_3
визнав факт належності цього майна
подружжю не звільняє позивача від
доказування цієї обставини (ч. 1 ст. 61
ЦПК України) так, як її не визнав інший
відповідач - ПАТ КБ «ПриватБанк».

У зв'язку з цим суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого і правильного
висновку, що передане ФОП ОСОБА_3 у
заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» майно не
являється спільною сумісною власністю
подружжя, а отже на укладення
оспорюваного договору ОСОБА_3 не
повинен був отримати дозвіл дружини.

Відносини стосовно майна фізичної
особи - підприємця регулюються нормами
ЦК України, Господарського кодексу
України (далі - ГК України) та Закону
України "Про підприємництво".

Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Позивач не довела факт порушення її
майнових прав при укладенні
оспорюваного нею договору, а тому
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно і обґрунтовано
відмовив у задоволенні пред'явленого
позову.

Посилання суду в мотивувальній
частині на договір купівлі-продажу від
2 липня 2010 року, який укладений між ПП
«Факторинг» в особі директора ОСОБА_3 і
громадянином ОСОБА_6 (а.с. 145), є
безпідставним так, як згідно п. 1
предметом цього договору є
автозаправний пункт, який складається
з металевого автозаправного блоку,
ємності, вбиральні та асфальтного
вимощення, а не газозаправне
устаткування УГЗ 2.00.001.- 24.02.2008.

Проте це на правильність рішення
не вплинуло.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України,
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 16 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: