Номер провадження 22-ц/775/1264/2014
Головуючий в 1 інстанції Чудопалова С.В.
Доповідач Ларіна Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Зінов'євої
А.Г.

суддів Ларіної
Н.О., Азевича В.Б.

при секретарі
Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського
районного суду м. Донецька від 16 грудня
2013 року у цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства „Шахта імені
О.Ф. Засядька", третя особа - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Калінінському
районі м. Донецька, про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
професійного захворювання, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 16 грудня 2013 року позовні
вимоги задоволено частково: стягнуто з
ПАТ „Шахта імені О.Ф. Засядька" на
користь ОСОБА_1 відшкодування
моральної шкоди у розмірі 2550 грн.;
стягнуто з ПАТ „Шахта імені О.Ф.
Засядька" на користь держави судовий
збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Зазначене рішення оскаржив позивач, в
апеляційній скарзі просив рішення суду
першої інстанції змінити, оскільки
воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, зазначає, що з 08 серпня 1986 року
по 23 січня 2001 року він працював у
шкідливих умовах на ПАТ „Шахта імені
О.Ф. Засядька" на підземних роботах з
видобутку вугілля, внаслідок чого
отримав професійне захворювання, що
підтверджується актом розслідування
хронічного професійного захворювання
від 27 січня 2001 року № 4. Апелянт
зазначає, що у результаті отриманого
професійного захворювання протягом 13
років відчуває фізичний біль,
вимушений постійно лікуватись,
порушено нормальні життєві зв'язки,
апелянт не може продовжувати активне
життя, у зв'язку з чим порушено його
психічний стан, що призводить до
систематичних моральних страждань.

Крім того, апелянт не погоджується з
рішенням суду, оскільки до пред'явлення
позову відповідач не відшкодував
позивачу моральну шкоду, а з 11 липня 2001
року зазначені Правила втратили
чинність. Вважає, що судом першої
інстанції не враховано довідку МСЕК
від 14 лютого 2008 року та той факт що під
час встановлення апелянту первинно
втрати професійної працездатності
діяли норми Закону України „Про
охорону праці", якими не встановлені
обмеження на максимальний розмір
відшкодування моральної шкоди. Також
вказує, що при ухваленні рішення судом
першої інстанції не враховано норми
діючого законодавства, відповідно до
яких при вирішенні питання про розмір
відшкодування моральної шкоди, суд
повинен виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, що діють під час розгляду
справи.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду доводи
апеляційної скарг підтримав, просив її
задовольнити, рішення суду змінити,
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційного суду проти
доводів апеляційної скарги заперечив,
просив її відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Представник третьої особи в судове
засіданні не з'явився, про дату, час та
місце слухання справи повідомлений
належним чином - листом з повідомленням
та телефонограмою № 4368 від 23 січня 2014
року, яка зареєстрована у журналі
телефонограм № 4, тому на підставі ч. 2
ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за
відсутністю представник третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача,
представникыв позивача та відповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Вимогами ст. 237-1 КЗпП України
встановлено, що відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвела до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Абзацом 5 п. 11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року N
472 передбачено, що розмір відшкодування
моральної шкоди не може перевищувати 150
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян незалежно від інших будь-яких
виплат.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовні
давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом. Іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

У відповідності до п. 13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» Судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

За п. 3 зазначеної Постанови під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Судом першої інстанції встановлено, що,
згідно трудової книжки, ОСОБА_1 з 08
серпня 1986 року по 23 січня 2001 року
працював на ПАТ «Шахта ім. О.Ф.
Засядька» з повним робочим днем під
землею (а.с. 26-27).

Внаслідок цих робіт він отримав
професійне захворювання, а саме:
хронічна вертеброгенна
попереково-крижова радикулопатія в
стадії тривалого загострення з
вираженням м'язові-тонічним, помірним
больовим, корінцевим синдромом,
порушенням функції тазових органів.

27 січня 2001 року складено акт № 4 про
розслідування хронічного професійного
захворювання, відповідно до якого
вказане захворювання було визнано
професійним (а.с. 7).

Первинно, згідно довідки МСЕК № 157053 від
29 січня 2001 року, позивач був визнаний
інвалідом другої групи та йому
встановлено ступінь втрати
працездатності 80% у зв'язку з
професійним захворюванням (а.с. 3).

Розглядаючи справу по суті, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що правовідносини, які виникли між
сторонами в зв'язку з відшкодуванням
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
професійного захворювання,
регулюються п. 11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодження здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472, який передбачав, що розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 150 неоподаткованих
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат.

З зазначеним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду, оскільки він
відповідає встановленим обставинам
справи та наведеним вище нормам
законодавства.

Доводи апеляційної скарги що з 11 липня
2001 року зазначені судом Правила
втратили чинність і судом не враховано
довідку МСЕК від 14 лютого 2008 року, норми
Закону України „Про охорону праці" та
розмір мінімальної заробітної плати чи
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи апеляційний суд приймає
критично на підставі ст. 5 ЦК України,
оскільки акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникають з дня набрання ним чинності,
і не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або
скасовує відповідальність особи.

Так, за загальним правилом про дію
нормативно-правового акту в часі до
кожної події, факту чи відносин
застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинний на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце, а не на
момент подання позову чи розгляду
справи в суді. В даному випадку станом
на січень 2011 року спірні
правовідносини були врегульовані
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів № 472 від
23 червня 1993 року.

На час встановлення позивачу втрати
працездатності (29 січня 2001 року) діяла
спеціальна норма - ч. 2 п. 11 зазначених
вище Правил, із врахуванням змін і
доповнень внесеними згідно з
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1100 від 03 жовтня 1997 року, відповідно до
якої розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати 150
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян не залежно від інших будь-яких
виплат.

Відповідно до Указу Президента України
від 25 серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову
реформу в Україні» неоподатковуваний
мінімум доходів громадян станом на
дату встановлення втрати
працездатності становив 17 гривень.

Відтак, максимальний розмір моральної
шкоди за ушкодження здоров'я під час
виконання позивачем трудових
обов'язків за висновком МСЕК від 29
січня 2001 року буде становити 2550 гривень
з розрахунку 17 х 150 = 2550 гривень.

Таким чином, суд першої інстанції,
частково задовольняючи позов, дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди позивачу та її розміру.

Доводи апелянта про те, що на його
користь необхідно стягнути 25 000 грн.
моральної шкоди суперечать вимогам
вищезазначеного законодавства, є
необґрунтованими та недоведеними.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції повно, всебічно та правильно
встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини, з'ясував
доводи і заперечення сторін,
встановленим обставинам та доказам дав
належну оцінку та дійшов до
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не дають
підстав вважати, що судом першої
інстанції були допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1,
315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 16 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: