АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/88/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 2, 5 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. РІШЕННЯ
31 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПономаренко В. В.
суддівГончар Н. І. , Ювшин В. І. при
секретаріВоропай О.В., Волвенко А.В.,
Бражнюк О.В за участю:
представника позивача ОСОБА_8
представника відповідача ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_10 на заочне рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 18 жовтня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про
знесення самочинно збудованого
в с т а н о в и л а :
29 липня 2013 року ОСОБА_11 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
його тим, що на підставі договору
купівлі-продажу від 07.11.2005 року йому
належить житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1. 28.03.2006 року
позивач отримав Державний акт про
право власності на земельну ділянку по
вказаній адресі для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.
Після отримання відповідних дозволів
позивач побудував будинок, який
рішенням Черкаського міськвиконкому
від 22.08.2007 року введено в експлуатацію
та відповідно до свідоцтва від 03.09.2007
року зареєстровано право власності
позивача на даний будинок.

Відповідачкою ОСОБА_10 без погодження
із контролюючими органами, позивачем
та без відповідних дозволів на
відстані близько 2 метрів від будинку
позивача самочинно було збудовано
житловий будинок.

Враховуючи наведене, позивач просив
суд ухвалити рішення про знесення за
рахунок ОСОБА_10 самочинно збудованого
нею житлового будинку "літ. А-2", по
АДРЕСА_2.

Заочним рішення Придніпровського
районного суду м. Черкаси від 18 жовтня
2013 року позов задоволено повністю та
зобов'язано ОСОБА_10 за власний рахунок
знести самочинно збудований житловий
будинок літ. "А-2", що розташований за
адресою: АДРЕСА_2. вирішено питання щодо
стягнення судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішенням
суду ОСОБА_10 01.11.2013 року подала заяву
про перегляд заочного рішення, яка
ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 15 листопада 2013 року
була залишена без задоволення.

20 листопада 2013 року ОСОБА_10 подала
апеляційну скаргу, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати заочне рішення суду
першої інстанції та постановити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши учасників судового
розгляду, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляцій, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Задовольняючи позовні вимоги позивача
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно договору купівлі-продажу від
07.11.2005 року позивач придбав у власність
житловий будинок з надвірними
спорудами за адресою АДРЕСА_1.

Згідно Державного акту серії ЯЕ № 526480
на право власності на земельну ділянку
позивачу ОСОБА_11 належить земельна
ділянка площею 957 кв.м., розташована за
адресою АДРЕСА_1. Цільове призначення
земельної ділянки: для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Згідно рішення виконавчого комітету
Черкаської міської ради № 658 від 10.05.2006
року позивачу надано дозвіл на
будівництво нового будинку.

Позивачем 15.05.2006 року отримано дозвіл №
141 інспекції ДАБК на виконання вказаних
будівельних робіт, після чого
розпочато будівництво. Після його
завершення будинок комісією був
введений в експлуатацію і рішенням
Черкаського міськвиконкому від 22.08.2007
року № 1092 позивачу оформлено право
власності на збудований житловий
будинок літ.А-2, а, пд., сарай літ.Б, по
АДРЕСА_1, (свідоцтво від 03.09.2007 року,
витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно, виданий КП «ЧООБТІ»
від 27.11.2007 року) .

Суд першої інстанції прийшов до
переконання, що в судовому засіданні
встановлено, що відповідачем, в
порушення вимог ст.24 Закону України
«Про планування і забудову територій»
від 20.04.2000 року, ст.103 ЗК України, без
погодження із контролюючими органами
влади та позивачем ОСОБА_11, без дозволу
на будівництво виконкому та дозволу
про початок виконання будівельних
робіт інспекції ДАБК, в порушення вимог
табл.1 дод. 3.1. ДБН 360-92* «Планування і
забудови міських і сільських
поселень», на відстані близько 2 метрів
від будинку позивача, тобто самочинно,
було збудовано житловий будинок
«літ.А-2», в той час коли при існуючому
третьому ступеню вогнестійкості
будинків позивача й відповідача
відстань між ними повинна бути не
меншою ніж 8 метрів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що після того, як позивач
10.05.2006 року отримав дозвіл Черкаського
міськвиконкому на будівництво та 15.05.2006
року дозвіл інспекції ДАБК на
виконання будівельних робіт і розпочав
будівництво, лише 04.07.2006 року
відповідач ОСОБА_10 незаконно отримала,
без виділення для цієї мети земельної
ділянки, дозвіл на реконструкцію
старого житлового будинку «літ.А-1» по
АДРЕСА_2. Даний дозвіл був скасований
судом.

Не дивлячись на дозвіл реконструювати
старий будинок, відповідач на власний
розсуд вибравши місце будівництва,
самочинно звела новий житловий будинок
«літ.А- 2». Дозволу інспекції ДАБК на
виконання будівельних робіт
відповідач взагалі не отримувала, що
відповідно до вимог ст.29 Закону України
«Про планування і забудову територій»
забороняло їй проводити будь-яке
будівництво. Ці обставини
підтверджується рішеннями судів, які
вступили в законну силу.

При цьому, суд першої інстанції
покликається на постанову
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 23.02.2007 року по справі № 2а-36-07 р., якою
задоволено позов ОСОБА_11 до
виконавчого комітету Черкаської
міської ради, управління
містобудування і архітектури
Черкаського міськвиконкому, треті
особи: ОСОБА_10, ОСОБА_12, і визнано
протиправним та скасовано рішення
виконавчого комітету Черкаської
міської ради від 94.07.2006 року № 929 про
дозвіл ОСОБА_10 на будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_2.
Вищевказаною постановою встановлено,
що заява та технічна документація
ОСОБА_10 були подані на отримання
дозволу на реконструкцію старого
будинку літ. «А-1», а дозвіл
міськвиконкомом видано на будівництво
нового будинку літ. «А-2». Крім цього, на
момент прийняття оскаржуваного
рішення у ОСОБА_10 був відсутній
правовстановлюючий документ на
земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2007 року
по справі № 22а-1137/07 та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
26.06.2008 року по справі № К-266/08,
апеляційну та касаційну скарги ОСОБА_10
відхилено, а вищевказану постанову
суду від 23.02.2007 року залишено без змін.

Суд першої інстанції прийшов до
переконання, що самочинне будівництво
ОСОБА_10 будинку літ. «А-2» та
відсутність права власності чи
користування на земельну ділянку по
АДРЕСА_2 підтверджено також ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 19.03.2010 року по справі № 22ц-283/2010 р.

Постановою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 01.04.2011 року по справі
№ 2а-46/11 задоволено позов ОСОБА_10,
визнано незаконним та скасовано
рішення Черкаської міської ради від
20.12.2007 року № 4-191 «Про надання дозволу
на розробку проекту відведення
земельних ділянок громадянам...», в
частині пунктів 1, 2, 3.6.2. стосовно
ОСОБА_10 про дозвіл на розробку проекту
відведення земельної ділянки площею 417
кв.м. в оренду на 2 роки для будівництва
і обслуговування будинку по АДРЕСА_2.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012 року
по справі № 2-а-3415/10 встановлено, що у
ОСОБА_10 немає ні на праві користування,
ні на праві власності будинку літ. «А-2»
за адресою: АДРЕСА_2, оскільки він
самочинно збудований.

Суд першої інстанції прийшов до
переконання, що відповідач самочинно
збудувала свій будинок на відстані
близько 2 м. від будинку позивача, чим
порушила вимоги табл.1 дод. 3.1. ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень», які
передбачають обов'язкове дотримання
8-метрової протипожежної відстані до
будинку III ступеня вогнестійкості та
відповідно до їх преамбули є
обов'язкові для громадян, які
здійснюють проектування, будівництво і
благоустрій на території міських
поселень.

На думку суду першої інстанції
недотриманням ОСОБА_10 під час зведення
будинку визначеної вимогами ДБН
протипожежної відстані порушило і
продовжує порушувати охоронювані
законом права власника ОСОБА_11 на
безпечне володіння, користування і
розпорядження його майном та постійно
створює реальну техногенну небезпеку
будинку позивача у випадку виникнення
пожежі.

Судом першої інстанції зазначено, що
згідно ухвали апеляційного суду
Кіровоградської області від 10.09.2008 року
по справі № 22-1747/2008 р. задоволено
частково апеляційну скаргу
представника ОСОБА_11 - ОСОБА_13;
скасовано заочне рішення
Придніпровського районного суду м
Черкаси від 14.02.2008 року про визнання за
ОСОБА_10 права власності на самочинно
збудований будинок літ. «А-2»,
розташований за адресою АДРЕСА_2.
Підставою для скасування заочного
рішення стало незалучення ОСОБА_11,
права якого порушені самочинним
будівництвом, до участі у розгляді
справи.

Судом першої інстанції зазначено
також, що постановою Соснівського
районного суду м. Черкаси від 15.01.2009
року по справі № 2а-100/09, яка залишена в
силі ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20.12.2011 року,
позов ОСОБА_11 задоволено частково і
визнано незаконною бездіяльність
Черкаського міськвиконкому, яка
виразилась у неналежному розгляді та
реагуванні на звернення ОСОБА_11 щодо
порушень чинного законодавства ОСОБА_10
під час самочинного будівництва на
земельній ділянці, що розташована за
адресою АДРЕСА_2. Даними судовими
рішеннями встановлено порушення
ОСОБА_10 вимог ст.24 Закону України «Про
планування і забудову територій» і
табл.1 дод. 3.1. ДБН 360-92** «Містобудування.
Планування і забудова міських і
сільських поселень», у вигляді
недотримання 8-метрової протипожежної
відстані до будинку ОСОБА_11

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 15.10.2012 року по справі
№ 2314/3349/2012 р. позов ОСОБА_11 до інспекції
ДАБК у Черкаській області задоволено,
спростовано недостовірну інформацію
щодо порушення ОСОБА_11 норм
будівельного законодавства. Також
встановлено, що саме ОСОБА_10 є
самочинним забудовником.

Судом першої інстанції зазначено, що
згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставинами,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській, або
адміністративній справі, що набрали
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, що до
якої встановлені ці обставини.

Суд першої інстанції вважає, що
обставини того, що відповідач
здійснила самочинне будівництво
житлового будинку і цим самим порушила
права позивача, встановлені
вищевказаними судовими рішеннями, що
набрали законної сили, а тому не
підлягають доказуванню при розгляді
даного позову.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Поскільки відповідач здійснила
будівництво житлового будинку без
наявності у власності земельної
ділянки, що була відведена для цієї
мети, без документів, що дають право
виконувати будівельні роботи, без
виготовлення проекту, порушила
будівельні норми та правила, порушила
права позивача.

Згідно ч.4 ст.376 ЦК України якщо
самочинне будівництво порушує права
інших осіб, майно підлягає знесенню
особою, яка здійснює самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Згідно ст.ст.386, 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод
здійсненні ним права безпечного
користування своїм майном та
звернутись до суду із позовом про
вчинення дій, для запобігання
порушення його права власності.

Відповідно до пунктів ч.2 статті 16 ЦК
України, способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути припинення
дії, яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення та
примусове виконання обов'язку в натурі,
а тому суд першої інстанції прийшов до
висновку, що позов слід задовольнити та
зобов'язати відповідача ОСОБА_10 за
власний рахунок знести самочинно
збудований житловий будинок літ. А-2, що
розташований за адресою АДРЕСА_2.

Колегія суддів не погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції виходячи з наступного.

При задоволенні позову позивача та
зобов'язанні відповідача ОСОБА_10 за
власний рахунок знести самочинно
збудований житловий будинок літ. А-2, що
розташований за адресою АДРЕСА_2, суд
першої інстанції керувався, зокрема, ч.2
ст.16, ч.4 ст.376, ст.386,391 ЦК України.

Взаємовідносини сторін з приводу
самочинного будівництва та його
наслідків врегульовані нормами ст.376 ЦК
України. З питань самочинного
будівництва необхідно врахувати також
і роз'яснення спеціальної постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6
«Про практику застосування судами
статті 376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва)».

Ст. 386 ЦК України про те, що власник, який
має підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню, до
вирішення спору щодо самочинного
будівництва не може бути застосована,
оскільки для наслідків самочинного
будівництва законодавцем розроблена
спеціальна норма ст.376 ЦК України та
зовсім з іншими наслідками, ніж
передбачено ст.386 ЦК України.

Згідно ст.376 ЦК України та п.5
роз'яснення вказаної Постанови
Пленуму, є чотири категорії осіб, які
мають право звертатися до суду із
позовом про знесення самочинно
збудованих об'єктів: а) органи
державної влади (в т.ч. Інспекції
ДАБК);б) органи місцевого
самоврядування; в) інші особи, якщо
вони доведуть наявність порушеного
права

самочинним будівництвом; г) власник
(користувач) земельної ділянки, якщо
він заперечує проти визнання права
власності на самочинно збудоване майно
на своїй земельній ділянці.

Встановлено, що позов заявлено
позивачем до відповідачки та
задоволено судом на підставі ч.4 ст.376 ЦК
України, яка згідно роз'яснення п. 5
Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012
року «Про практику застосування судами
ст. 376 ЦК України» визначає, що
позивачем на підставі ч.4 ст.376 ЦК
України у позовах про знесення може
бути лише власник (користувач)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно. З
вказаної норми впливає, що особами, між
якими може виникнути спір про знесення
забудови на підставі п.4 ст.376 ЦК
України, можуть бути лише власник або
користувач земельної ділянки і
самочинний забудовник на чужій
земельній ділянці та лише у спорі,
пов'язаному зі визнанням права
власності на самочинно збудоване
майно, але такого позову про визнання
права власності ОСОБА_10 подано не було,
а ОСОБА_11 не є власником чи
користувачем земельної ділянки під
будинком ОСОБА_10, який він просить
знести.

Відповідачка ОСОБА_10 є власником
переданої їй Черкаською міською радою
в порядку безоплатної приватизації
земельної ділянки за рішенням від
20.12.2012 року № 3-1477, на якій розташовано
будинок, що є предметом спору. Ця
обставина повністю виключає
можливість застосування до неї ч.4 ст.376
ЦК України.

Процедура вирішення питання про
знесення самочинної забудови
встановлена лише ч.7 ст.376 ЦК України,
якою не передбачено, що від обов'язку її
дотримання звільнено хоча б одну із
вище перелічених категорій осіб, які
мають право звертатися до суду із
позовом про знесення самочинно
збудованих об'єктів.

Предметом доказування у спорах про
знесення самочинного будівництва є
обставини, які дають можливість: а)
визначити об'єкт як самочинно
збудоване майно за конкретними
критеріями чи їх сукупністю (ч. 1 ст. 376
ЦК); б) визначити підстави, з якими
законодавець пов'язує можливість
знесення самочинної забудови (ч. 7 ст. 376
ЦК). Сама по собі відсутність права на
земельну ділянку у забудовника під
об'єктом самочинного будівництва ще не
є безумовною підставою для знесення
об'єкта, оскільки це прямо не
передбачено положеннями ст.376 ЦК
України. До ч.1 ст.376 ЦК України було
внесено зміни у 2011 році, тому слід
визначитися, станом на який період
певний об'єкт визначається ним як
самочинно збудоване майно і чи не
втрачає об'єкт статус «самочинно
збудованого» на час звернення позивача
до суду через ці зміни у законодавстві.

Частина 1 ст.376 ЦК України в редакції
чинній станом на час подачі позивачем
позову про знесення будинку визначає,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи без належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

При подачі позову позивач зазначив
відповідачку самочинним забудовником
за всіма ознаками ч.1 ст.376 ЦК України, що
не відповідає дійсності та не вказано
за якою редакцією ч.1 ст.376 ЦК України
він доводить самочинність будівництва
відповідачки. Суд першої інстанції
також дане питання не з'ясовував.

Так, постановою №6 Пленуму ВССУ від
30.03.2012 року «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України (про правовий
режим самочинного будівництва)» судам
роз'яснено, що будівництвом об'єкта
нерухомості на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети,
вважається спорудження таких об'єктів
на земельній ділянці, що не віднесена
до земель житлової й громадської
забудови, зокрема, наданій для ведення
городництва, сінокосіння, випасання
худоби тощо, цільове призначення або
вид використання якої не змінено в
установленому законом порядку.
Квартал, у якому знаходиться
домоволодіння відповідачки, є
кварталом житлової і громадської
забудови, в ньому також знаходиться і
приватний будинок позивача по АДРЕСА_1.

Встановлено, що в будинковолодінні
ОСОБА_10 збудовано лише житловий
будинок, сарай та гараж. Інших об'єктів
капітального будівництва у
домоволодінні відповідачки немає, а
тому зміна цільового призначення
використання земельної ділянки не
відбулася. Станом на час розгляду спору
земельна ділянка продовжує
використовуватися за її цільовим
призначенням для обслуговуванням
житлового будинку та господарських
споруд ОСОБА_10

Довідкою міськрайонного управління
Держкомзему від 13.08.2010 року № 876/01-09
підтверджується віднесення земельної
ділянки по АДРЕСА_2 до земель одно- та
двоповерхової житлової забудови, а
тому порушення земельного
законодавства при будівництві будинку
ОСОБА_10 не мало місця, про що вказано у
постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року.
Право користування земельною ділянкою
під спорудженим будинком ОСОБА_10
належало з часу укладення договору
купівлі-продажу 1/2 частини
домоволодіння по АДРЕСА_2, від 04.08.2005
року.

Встановлено, що рішенням Черкаської
міської ради від 20.12.2012 року №3-1477
відповідачці ОСОБА_10 надано безоплатно
у приватну власність земельну ділянку
під гаражем, сараєм та будинком, який
просить знести позивач.

В роз'ясненні Постанови Пленуму ВССУ №6
від 30.03.2012 року зазначено, що самочинним
вважається будівництво хоча і на
підставі проекту, але за наявності
істотних порушень зазначених норм та
правил як у самому проекті, так і при
будівництві, за наявності рішень
спеціально уповноважених органів про
усунення порушень.

Доказів про існування таких обставин
позивач у справу не надав. Суд першої
інстанції при прийнятті заочного
рішення на докази про існування таких
істотних обставин також не посилався.
Приписів про усунення порушень при
будівництві ОСОБА_10 ніколи не
отримувала. Жодним судовим рішенням, на
які суд першої інстанції посилається у
заочному рішенні від 18.10.2013 року не
встановлено, що відповідачці
надсилалися рішення уповноважених
органів про усунення порушень на
будівництві з вказівкою їх дат та
доказів вручення відповідачці.

Інший критерій визначення самочинного
будівництва згідно ч.1 ст.376 ЦК України -
це будівництво без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, не може бути
застосований до будівництва ОСОБА_10 2005
року (це визначено ч. 2 ст. 5 ЦК України
про заборону зворотної дії в часі норми
закону), оскільки дані доповнення
з'явилися у ст.376 ЦК лише згідно Закону
від 22.12.2011 року №4220. Станом на час
пред'явлення позову про знесення
будинку відповідачки та з 2011 року вже
не діє норма ч. 1 ст. 376 ЦК України про те,
що ознакою самочинного будівництва є
будівництво без належного дозволу
(дозволу на будівництво).

При прийнятті заочного рішення від
18.10.2013 року суд першої інстанції не
вирішив питання про те, станом на який
час та у відповідності до якої редакції
ч.1 ст.376 ЦК України встановлюється
самочинність будівництва ОСОБА_10, тому
з цієї підстави всі доводи позивача про
те, що у відповідачки було скасовано
дозвіл на будівництво, виданий
рішенням Черкаського міськвиконкому
№929 від 04.07.2006 року, вже не мають
значення для застосування ст.376 ЦК
України станом на час пред'явлення
позову і розгляду спору у 2013 році,
оскільки в законодавство внесено зміни
і анульовано дану обставину як ознаку
самочинного будівництва.

При оцінці доводів позивача ОСОБА_11
щодо скасування у ОСОБА_10 дозволу на
будівництво, суду першої інстанції
слід було б врахувати висновки
постанови Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 17.09.2009 року у справі
№2а-260/09 за позовом ОСОБА_10 до
Департаменту архітектури, будівництва
та землеустрою виконкому Черкаської
міської ради, третя особа ОСОБА_11 із
встановленими обставинами про те, що
ОСОБА_10 зверталася до міської ради із
двома заявами про надання дозволу на
реконструкцію старого будинку по
АДРЕСА_2 від 14.09.2005 року та про дозвіл на
будівництво окремого будинку від 18.10.2005
року, оскільки від реконструкції
відмовилася колишня співвласниця
ОСОБА_14 Остання заява повинна була б
бути розглянута у місячний термін,
однак вона фактично розглянута із
прийняттям рішення про видачу дозволу
на будівництво лише 04.07.2006 року (рішення
№929 від 04.07.2006 року). Цією постановою суд
встановив, що з 19.11.2005 року по 04.07.2006 року
міська рада була бездіяльною щодо
розгляду заяви ОСОБА_10 про дозвіл на
будівництво окремого будинку, а
дозволи на будівництво ОСОБА_11
надавалися значно пізніше (травень 2006
року), ніж повинні були б бути видані
дозволи ОСОБА_10 - у місячний термін за
заявою від 18.10.2005 року.

Встановлено, що дозвіл ОСОБА_10 на
будівництво будинку було скасовано по
ініціативі ОСОБА_11 вже після
закінчення будівництва нею власного
будинку, на що повинен був звернути
увагу суд першої інстанції при
розгляді справи і ця обставина
підтверджується листом Інспекції ДАБК
у Черкаській області від 11.10.2011 року,
який мається в метеріалах справи.

В матеріалах справи маються фотографії
стану будівництва обох будинків
позивача та відповідача, які
засвідчують, що до часу здачі ОСОБА_11
його будинку в експлуатацію у червні 2007
року, будинок ОСОБА_10 вже було повністю
збудовано, а тому скасування у
листопаді 2007 року рішення міської ради
№ 929 від 04.07.2006 року про дозвіл на
будівництво, автоматично не робить
забудову ОСОБА_10 самочинною, оскільки
таке прямо не передбачено
законодавством та суперечить

визначенню самочинного будівництва за
ч.1 ст.376 ЦК України про те, що

самочинним є будинок, що будується або
збудований без дозволу на

будівництво..., чого не було у випадку із
будинком ОСОБА_10

Колегія суддів також враховує і те, що в
даний час діють Положення п. 9 Розділу V
Прикінцеві положення Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», якими передбачена
можливість прийняття в експлуатацію
збудованих до 12.03.2011 року
індивідуальних садибних житлових
будівників, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт.
Наведене свідчить, що навіть наявність
у об'єкта статусу самочинного
будівництва не є безумовною підставою
для його знесення, а навпаки, об'єкт
будівництва збудований без дозволу на
виконання будівельних робіт може бути
прийнятий в експлуатацію за певною
процедурою.

З наявних матеріалів справи можливо
зробити висновок, що будівництво
будинку за адресою АДРЕСА_2 проводилося
відповідачкою на підставі належним
чином затвердженого проекту на
будівництво житлового будинку, гаража
та сараю, що підтверджується листом
Інспекції ДАБК у Черкаській області
від 11.10.2011 року № 01-10/С-214. Інспекція ДАБК
у вказаному листі повідомила Державну
архітектурно-будівельну інспекцію
України про те, що перевіркою було
встановлено порушення саме ОСОБА_11
протипожежних відстаней до будинку по
АДРЕСА_2 під час будівництва ним свого
будинку по АДРЕСА_1. Порушення проекту
при будівництві стосовно будинку
ОСОБА_10 в заочному рішенні судом першої
інстанції не встановлено.

Колегія суддів приходить до
переконання, що у позивача немає і не
було порушеного права, на захист якого
він звернувся до суду.

Суд першої інстанції при розгляді
справи не дослідив наявності у ОСОБА_11
його власного договору купівлі-продажу
на домоволодіння АДРЕСА_1 від 07.11.2005
року, а час появи ОСОБА_11 у
домоволодінні АДРЕСА_1 має значення для
вирішення питання про порушення чи не
порушення права у ОСОБА_11, оскільки
ОСОБА_10 придбала свою частину
домоволодіння по АДРЕСА_2, ще 04.08.2005
року, розпочала будівництво нового
будинку на повністю вільній від споруд
частині земельної ділянки, а тому
ОСОБА_10 не потрібно було враховувати
протипожежні відстані до неіснуючого
будинку ОСОБА_11, оскільки на початок її
будівництва по АДРЕСА_2 у сусідньому
домоволодінні по АДРЕСА_1, були лише
старі будинок та сарай.

Колегія суддів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
помилково вважав доведеним наявність у
будинку ОСОБА_10 статусу самочинного
будівництва, посилаючись при цьому
лише на надані позивачем судові
рішення 2009-2010 років, частина яких на
момент прийняття заочного рішення є
скасованими. Висновки ж з інших судових
рішень щодо порушень на будівництві
ОСОБА_11, наданих відповідачкою, суд
першої інстанції не дослідив та
належної оцінки їм не надав.

Колегія суддів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
помилково вважає, що не підлягають
доказуванню висновки з рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 19.03.2010 року у справі № 22ц-283/2010 про
самочинність будівництва ОСОБА_10,
оскільки: спір у справі № 22ц-283/2010
вирішувався між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 і
стосувався зведення ОСОБА_12 паркану у
домоволодінні АДРЕСА_2 без належних
дозволів та без оформлення ним
документів на землю і на самочинно
зведений новий будинок. Висновки ж про
самочинність будівництва позивачки
ОСОБА_10 у цій справі могли бути
зроблені судом лише у спорі при
застосуванні ст.376 ЦК України, оскільки
самочинність будівництва є
самостійним предметом доказування,
питання про що позивачка у заявленому
до ОСОБА_12 позові не ставила і
зустрічного позову про знесення
забудов ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2,
ОСОБА_12 у цій справі теж не заявляв.

Постанова Придніпровського районного
суду від 01.04.2011 року по справі №2а-46/11
про визнання незаконним та скасування
рішення Черкаської міської ради від
20.12.2007 року № 4-191 «Про надання дозволу
на розробку проекту відведення
земельних ділянок ...» не має ніякого
значення для розгляду справи, оскільки
станом на час прийняття заочного
рішення ОСОБА_10 вже є власником
земельної ділянки під будинком, який
ОСОБА_11 просить знести. Земельна
ділянка передавалася ОСОБА_10 в іншому
порядку ніж за рішенням № 4-191.

Ухвала апеляційного суду
Кіровоградської області від 10.09.2008 року
по

справі №22-1747/2008, якою було скасовано
заочне рішення Придніпровського

районного суду м. Черкаси від 14.02.2008
року про визнання за ОСОБА_10 права

власності на будинок по АДРЕСА_2 не
вказує на суть порушеного права

ОСОБА_11 З ухвали Вищого
спеціалізованого суду України по
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 31.08.2011 року, якою були
скасовані всі судові рішення про
знесення забудов ОСОБА_10 за адресою
АДРЕСА_2 вбачається, що жоден суд чітко
не зміг встановити, у чому ж полягає
порушене право ОСОБА_11, який з 2009 року і
по час закриття провадження у цій
справі ухвалою апеляційного суду
Черкаської області від 01.07.2013 року не
надавав у справу жодної заяви з
викладенням суті своїх порушених прав.

Постанова Соснівського районного суду
м. Черкаси від 15.01.2009 року №2а-100/09 разом
з ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20.12.2011 року
скасована постановою ВАСУ від 12.09.2013
року у справі № К/9991/9200/12.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 15.10.2012 року по справі
№2314/3349/2012 скасовано 08.11.2013 року
апеляційним судом Черкаської області
за апеляційною скаргою ОСОБА_10

З урахуванням частини скасованих
судових рішень, на яких грунтується
оскаржуване заочне рішення та інших
доводів відповідачки, стосовно будинку
ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2 відсутні
такі, що не підлягають доказуванню,
факти про встановлення ознак для
віднесення його до категорії
самочинного будівництва на підставі ч.1
ст.376 ЦК України.

Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України,
знесення самочинно збудованого майна
може мати місце лише тоді, коли щодо
забудовника попередньо було прийнято
судове рішення про зобов'язання
провести перебудову об'єкта і
забудовник відмовився від проведення
такої перебудови або така перебудова є
неможливою. Неможливість проведення
перебудови може бути констатована
судом у рішенні лише на підставі
висновку експерта і встановлення
даного факту є обов'язковим для
подальшого пред'явлення позову про
знесення об'єкта.

В матеріалах справи відсутнє судове
рішення або висновок компетентних
органів чи експерта про неможливість
перебудови будинку ОСОБА_10, а також
дані про відмову відповідачки провести
цю перебудову, що є підставою для
пред'явлення позову про знесення
будинку.

Оскільки за змістом ч.7 ст.376 ЦК України,
без попереднього рішення суду про
зобов'язання забудовника провести
перебудову об'єкта, неможливим є
прийняття судом рішення про знесення
нерухомого майна, як самочинно
збудованого.

Згідно п. 22 роз'яснення Постанови
Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012 року «Про
практику застосування судами ст.376 ЦК
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» увагу судів
звернуто на те, що знесення забудови є
крайнім заходом впливу на забудовника
і можливе лише тоді, коли використано
усі передбачені законодавством
України заходи щодо реагування та
притягнення винної особи до
відповідальності. При вирішенні цих
спорів слід встановлювати чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи є ці порушення істотними,
чи можлива перебудова об'єкту та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови.

Колегія суддів приходить до
переконання, що у позивача ОСОБА_11
відсутнє порушення права, яке він
пов'язує виключно із порушенням
протипожежних відстаней між будинками
АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1.

Так, для отримання позитивного
експертного висновку ГУ МНС України в
Черкаській області від 12.05.2006 року про
відсутність порушень вимог пожежної
безпеки при будівництві будинку по
АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_11 отримав від
ОСОБА_10 нотаріально посвідчену згоду
від 04.04.2006 року на будівництво ОСОБА_11
свого будинку на відстані 1,5 м. від межі
відповідача, тобто із порушенням
протипожежних відстаней.

Нотаріально посвідчена згода
відповідачки від 04.04.2006 року ніколи не
оскаржувалася і не визнавалася
недійсною. З цієї дати між ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 фактично було досягнуто згоди
про те, що вони не вважають свої права
порушеними недотриманими
протипожежними відстанями. З наявних
матеріалів справи можливо зробити
висновок, що ОСОБА_11 і ОСОБА_10 у
стосунках щодо нотаріальної заяви від
04.04.2006 року обоє виступали як
забудовники нових будинків по АДРЕСА_2
і АДРЕСА_1, а про знищення старого
будинку відразу після оформлення на
нього ОСОБА_10 та ОСОБА_12 договорів
купівлі-продажу від 04.08.2005 року та 03.03.2006
року свідчать висновки з рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 19.03.2010 року у справі № 22ц-283/2010 (стор.
6 рішення).

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_10
придбала 1/2 частину домоволодіння по
АДРЕСА_2, ще 04.08.2005 року, а ОСОБА_11
придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 - лише
07.11.2005 року. Станом на листопад 2005 року
відповідачка вже вела будівництво
свого будинку. Виходячи із вказаних
дат, відповідачка не була зобов'язана
та не могла узгоджувати власне
будівництво із ОСОБА_11, якого до
листопада 2005 року не було у
домоволодінні АДРЕСА_1. З чого можна
зробити висновок, що саме позивачу було
необхідно у квітні 2006 року просити
дозволу у ОСОБА_10 на зведення свого
будинку із порушеними протипожежними
відстанями між нашими будинками.

Фото, які надані відповідачкою у
справу, беззаперечно доводять, що на
час ведення будівництва ОСОБА_11 свого
будинку і до здачі його в експлуатацію
у червні 2007 року будинок ОСОБА_10 вже
було повністю збудовано.

Черкаськими окружним адміністративним
судом постановою від 04.08.2011 року та
апеляційним судом Черкаської області
рішенням від 06.06.2012 року у справі
№22ц-2390/739/2012, зроблено висновки про те,
що саме ОСОБА_11 є винною особою у
недотриманні протипожежних відстаней
до будинку ОСОБА_10, а тому у позивача
ОСОБА_11 не може бути порушеного права
через недотримання протипожежних
вимог.

Крім того, колегія суддів при перегляді
оскаржуваного рішення враховує, що
змінами до Правил пожежної безпеки в
Україні, затвердженими наказом
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій №126 від 19.10.2004
року, визначено, що з 2012 року ці правила
не застосовуються до об'єктів площею до
300 кв.м., а тому порушень протипожежних
норм щодо будинку ОСОБА_10 немає і з цих
підстав у ОСОБА_11 відсутні порушені
його права.

Враховуючи наведені обставини та
положення ст. 376 ЦК України, ОСОБА_11 не
може бути належним позивачем у даній
справі про знесення будинку ОСОБА_10 по
АДРЕСА_2. На переконання колегії суддів
позивач не довів самочинності
будівництва відповідачки та наявність
своїх порушених прав, що є підставою
для відмови в задоволенні позову в
повному обсязі.

При цьом колегія суддів враховує також
постанову Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)»., згідно до п. 5 зазначеної
постанови та відповідно до вимог
статті 376 ЦК України право на звернення
до суду з позовом про знесення
самочинного будівництва належить
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування. У випадках
порушення прав інших осіб право на
звернення до суду належить і таким
особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (ст. 391 ЦК
України ), а також власнику
(користувачу) земельної ділянки, якщо
він заперечує проти визнання за особою,
яка здійснила самочинне будівництво на
його земельній ділянці, права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно ( ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК
України).

На підставі викладеного, оскільки
судом першої інстанції ухвалено
рішення при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для
справи, невідповідності висновків суду
обставинам справи та з неправильним
застосування норм матеріального
права, колегія суддів апеляційну
скаргу ОСОБА_10 задовольняє,
оскаржуване рішення по даній справі
скасовує та ухвалює нове, яким в
задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_10
про знесення самочинно збудованого
житлового будинку відмовляє.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 -
задовольнити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 18 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про
знесення самочинно збудованого
житлового будинку - скасувати та
ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_10
про знесення самочинно збудованого
житлового будинку - відмовити.

Рішення набирає чинності одразу після
проголошення але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :