Єдиний унікальний номер 250/1429/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3133/2014
головуючий в I інстанції Чернота С.В.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
__________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

28 березня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

суддів
Супрун М.Ю., Папоян В.В.

при секретарі судового засідання
Бакунець Я.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення місця проживання
малолітньої дитини,

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визначення місця проживання
малолітньої дитини за участі третіх
осіб відділу освіти Ясинуватської
районної державної адміністрації
Донецької області, служби у справах
дітей Ясинуватської районної
державної адміністрації Донецької
області, органу опіки та піклування
Куйбишевської районної в місті
Донецьку ради, ОСОБА_3,

у якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 28 лютого 2014 року,

В С Т А НО В И В:

17 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2 про визначення
місця проживання малолітньої дитини
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, вказуючи,
що мати ОСОБА_2 не приділяє уваги
дитині, не може створити нормальних
умов для життя дитини, оскільки не
працює, постійно зловживає
алкогольними напоями, веде аморальний
спосіб життя. Гроші які позивач надає
відповідачу на утримання дитини
остання витрачає на придбання
спиртних напоїв. Також відповідач
неодноразово притягувалася до
адміністративної відповідальності і
не надає необхідного лікування дитині
якого вона потребує через свій стан
здоров'я.

ОСОБА_2 з позовними вимогами не
погодилася та 25 червня 2013 року
звернулася до суду із зустрічним
позовом, в якому просила визначити
місце проживання малолітньої дитини
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею, вказуючи на
те, що після припинення шлюбних
відносин дитина мешкала разом з нею в
квартирі яка належить її матері, в якій
створені всі необхідні умови для
нормального життя та розвитку дитини. У
той же час, ОСОБА_2 стверджувала, що вона
перебуває у відпустці по догляду за
дитиною до досягненню нею трирічного
віку і має кошти на її утримання.

Рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 28 лютого 2014 року у позові ОСОБА_1
відмовлено та задоволено позовні
вимоги ОСОБА_2, визначено місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1.

З таким рішенням суду не погодився
ОСОБА_1, звернувся до суду із
апеляційною скаргою в якій просив
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким його позовні вимоги задовольнити
та у позові ОСОБА_2 відмовити,
посилаючись на те що рішення є
необґрунтованим та судом не повно
з'ясовані обставини що мають значення
для справи.

Так, на думку апелянта, судом першої
інстанції не враховано, що перебування
доньки в сім'ї ОСОБА_2 негативно впливає
на її виховання та стан здоров'я,
оскільки матір дитини не проявляє
належної уваги дитині.

Разом з тим, судом не враховано, що
ОСОБА_2 не має нормальних умов для
забезпечення і виховання дитини, не
працює і не має джерел доходу, не має
власного житла та можливості
матеріально забезпечувати і
виховувати дитину.

Також апелянтом зазначено, що суд
безпідставно не взяв до уваги докази,
які підтверджують обставини щодо
притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності та
суд не дав оцінку тому, що з 29 квітня 2013
року по 08 травня 2013 року дитина
захворіла та позивач знаходився у
дитячій лікарні на стаціонарному
лікуванні разом з дитиною, тому що
відповідач зловживала спиртними
напоями. Та при цьому, суд не врахував
сумлінного виконання своїх обов'язків
батьком ОСОБА_1, який проживає разом із
своїми батьками в приватному
домоволодінні та має постійну роботу і
високий заробіток.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача, пояснення відповідача та її
представника, за відсутності
представників третіх осіб від яких
надійшли заяви про розгляд справи за їх
відсутності, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити за
наступних підстав.

Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували у шлюбі від якого
мають доньку, фактичні шлюбні стосунки
між подружжям припинені та шлюб
розірваний і з цього часу дитина
проживала з матір'ю, та ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_1 та задовольняючи вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що обидві сторони мають
можливість створити належні умови для
проживання та виховання дитини, та суд
приймаючи рішення про визначення місця
проживання дитини з мамою діяв в
інтересах неповнолітньої дитини та
врахував малолітній вік дитини.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини
справи та визначив матеріальні норми,
якими регулюються спірні
правовідносини.

Вирішуючи спір, суд керувався
положеннями сімейного кодексу України
/надалі СК України/.

Так, статтями 141, 157, 160 та 161 СК України
визначено, що мати і батько мають рівні
права та обов'язки щодо дитини; питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно та місце проживання дитини, яка
не досягла десяти років, визначається
за спільною згодою батьків та самої
дитини.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом та під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Тобто, вирішуючи спори між батьками,
які проживають окремо, про те, з ким із
них і хто саме з дітей залишається, суд,
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей,
повинен ухвалити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони перебували
в зареєстрованому шлюбі, під час якого,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народилася
донька ОСОБА_4 та з часу фактичного
припинення шлюбних відносин донька
проживає з мамою.

Та, згідно з висновком служби у справах
дітей Ясинуватської районної
державної адміністрації Донецької
області щодо визначення місця
проживання малолітньої ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27 червня 2013 року /а.с. 78/,
служба у справах дітей вважає за
доцільне визначити місце проживання
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою проживання
матері.

Відповідно до акту обстеження
матеріально-побутових умов проживання
від 13 червня 2013 року в квартирі за
місцем проживання ОСОБА_2 - створені
належні умови для виховання, розвитку
та проживання дитини; також згідно
письмових доказів встановлено, що мати
ОСОБА_2 перебуває у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку на період з 19 січня 2012
року по 26 жовтня 2014 року та отримує від
Куйбишевського УПСЗН м. Донецька
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку,
отримує державну соціальну допомогу
дітям-інвалідам до 16 років, отримує
щомісячну одноразову допомогу при
народженні 1-ї дитини та ОСОБА_2 отримує
аліменти з ОСОБА_1 у розмірі 33% від його
заробітної плати на утримання
малолітньої дитини, а тому має кошти
для забезпечення виховання та розвитку
дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про
охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N
2402-III кожна дитина має право на рівень
життя, достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку, який відповідно до
встановлених обставин можуть
забезпечити батьки дитини.

Разом з тим, суд першої інстанції надав
належну оцінку положенням ст. ст. 141, 157,
160, 161 СК України та взяв до уваги
принцип 6 Декларації прав дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, зокрема у принципі 6,
проголошено, що малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

При цьому суд першої інстанції
врахував, положення частин 7, 8 статті 7
СК, згідно якої під час вирішення
будь-яких питань щодо дітей, суд
повинен виходити з якнайкращого
забезпечення інтересів дітей.

Ураховуючи викладене та юридичну
природу спірних правовідносин, під час
вирішення питання щодо місця
подальшого проживання дитини, суд
повно встановив всі обставини, якими
обґрунтовувались вимоги й заперечення
сторін та врахував малолітній вік
дитини.

Та разом з тим, обставини щодо ухилення
матері від виконання своїх обов'язків
чи щодо неналежного виконання
батьківських обов'язків не знайшли
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки належних доказів цього
позивачем не надано, також не мають під
собою правового підґрунтя обставини,
щодо аморальної поведінки відповідача
та наявністю у неї алкогольної
залежності, оскільки жодних належних
доказів цього, в розумінні положень
цивільного процесуального
законодавства сторонами не надано.

У той же час, Конвенція про права дитини
від 20 листопада 1989 року, яка підписана
21.02.90 р., набрала чинності та
ратифікована Україною 27.09.91 р.
передбачає обов'язок держави
забезпечити те, щоб дитина не
розлучалася з батьками всупереч їх
бажанню, за винятком випадків, коли
компетентні органи згідно з судовим
рішенням, визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що
таке розлучення необхідне в
якнайкращих інтересах дитини; та
держава повинна поважати право дитини,
яка розлучається з одним чи обома
батьками, підтримувати на регулярній
основі особисті відносини і прямі
контакти з обома батьками, за винятком
випадків, коли це суперечить найкращим
інтересам дитини /стаття 9/.

Отже, враховуючи дійсний зміст
наведених норм права, з огляду на
викладене, судова колегія вважає що суд
першої інстанції дійшов до вірного
висновку про визначення місця
проживання малолітньої дитини з мамою
та із наведеного необхідно зробити
висновок про те, що доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують
та відсутні підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 28 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: