Справа № 159/7390/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Восковська О.А. Провадження
№ 22-ц/773/493/14 Категорія: 42 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Антонюк К.І.,
Лівандовської-Кочури Т.В.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: представників позивача
Безеки П.В., Шевчука В.В.,

відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Дубівської сільської
ради Ковельського району Волинської
області до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- Служба у справах дітей Ковельської
районної державної адміністрації
Волинської області, про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_4 на рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 11 лютого 2014 року,

встановила:

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 11 лютого 2014
року вищевказаний позов Дубівської
сільської ради задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 усунути перешкоди
Дубівській сільській раді в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їхніх
неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 із вказаного жилого приміщення
без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в користь
Дубівської сільської ради 229 грн. 40 коп.
судових витрат в рівних частинах з
кожного.

Не погодившись із вищевказаним
рішенням відповідач ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій, покликаючись
на неповноту з'ясування судом та
недоведеність фактичних обставин
справи, порушення норм матеріального
права, просив його скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

В ході апеляційного розгляду даної
справи відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали із
зазначених у ній підстав, тоді як
представники позивача просили
відхилити апеляційну скаргу у зв'язку з
безпідставністю наведених у ній
доводів, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, вважаючи
його законним і справедливим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив із
того, що відповідачі вселились у спірне
житлове приміщення та проживають у
ньому без жодних на те законних
підстав, а тому підлягають виселенню
без надання іншого житла.

Зазначені висновки суду першої
інстанції, з якими погоджується і
колегія суддів, ґрунтуються на повно,
всебічно, об'єктивно встановлених
обставинах справи та відповідних їм
нормах матеріального права.

Так, відповідно до ч.2 ст.121 ЖК УРСР,
службові жилі приміщення надаються за
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації, правління
колгоспу, органу управління іншої
кооперативної та іншої громадської
організації.

Згідно з ч.1 ст.122 ЖК УРСР, на підставі
рішення про надання службового жилого
приміщення виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів видає
громадянинові спеціальний ордер, який
є єдиною підставою для вселення у
надане жиле приміщення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 27.02.06 квартира АДРЕСА_1 належить на
праві комунальної власності
територіальній громаді с.Дубове в
особі Дубівської сільської ради (а.с.5).

Рішенням виконавчого комітету
Дубівської сільської ради № 12/5-1 від 21
грудня 2005 року квартирі надано статус
службового житла (а.с.115).

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їхня
неповнолітня дочка ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у 2004 році вселились у дане
житлове приміщення і проживають у
ньому по даний час. З 2005 року у
вищевказаній квартирі разом з ними
проживає малолітній ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, а з 2009 року - малолітня
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Дана обставина не заперечується
стороною позивача.

Всі без виключення відповідачі
зареєстровані у даному житлі, про що
свідчать відповідні відмітки у
будинковій книзі.

З матеріалів справи вбачається, що 12
червня 2006 року між Дубівською
сільською радою та ОСОБА_4 було
укладено договір найму вищевказаної
квартири на строк до 12 вересня 2009 року
(а.с.24-25), який у подальшому не
пролонгувався.

Разом з тим, як було також встановлено
судом першої інстанції, рішення про
надання відповідачам вищевказаного
жилого приміщення ані Дубівською
сільською радою, ані Управлінням
міністерства внутрішніх справ у
Волинській області, працівником якого
являвся відповідач ОСОБА_4, взагалі не
приймалися і ордер на вселення
останньому не видавався.

Звільнити займане житло на письмову
вимогу позивача від 14 березня 2013 року
(а.с.8-10) відповідачі відмовляються.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР, осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
відповідачі самоправно займають
спірне жиле приміщення, а тому
підлягають виселенню з нього без
надання їм іншого житла.

Доводи відповідачів про наявність
ордера на вселення у вищезгадану
квартиру всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК
України не підтверджені жодними
належними та допустими доказами.
Навпаки, як вбачається з матеріалів
справи, дане житлове приміщення
утворилося внаслідок реконструкції у
2004 - 2005 роках будівлі
фельдшерсько-акушерського пункту під
житло і зареєстроване як квартира лише
28 лютого 2006 року, що повністю
спростовує твердження відповідачів
про отримання ними ордера у 2004 році.

Не свідчить про правомірність
проживання відповідачів у даному житлі
і факт оплати ними послуг з електро- та
газопостачання.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п.15 постанови
від 01 листопада 1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому, а відтак - наявність у
відповідачів прописки у спірному житлі
також не свідчить про законність
вселення та приживання у ньому.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги не ґрунтуються на відповідних
доказах, а зводяться до довільної
інтерпретації відповідачем дійсних
обставин справи та норм чинного
законодавства і тому не спростовують
наведених вище висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин справи колегія
суддів приходить до висновку, що
оскільки доводи апеляційної карги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, то апеляційну скаргу
відповідача слід відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін,
як таке, що ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 11 лютого 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді