Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/833/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

Іменем України

26.03.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Кривохижі В.І., Гайсюка О.В.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
селянського фермерського господарства
"Дєдов" про визнання недійсними
договорів оренди землі, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 29 січня 2014
року і

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
в суд з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що у 2010 та 2011 рр. між
ним та селянським фермерським
господарством "Дєдов" було укладено
два договори оренди землі, які було
зареєстровано відділом Держкомзему 09
червня 2011 року.

Зазначав, що договори мають бути
визнаними недійсними, оскільки вони
суперечать ст.15 Закону України "Про
оренду землі", а саме невизначеністю
умов збереження стану об'єкта оренди,
умов передачі в заставу та внесення до
статутного фонду земельної ділянки та
хто саме із сторін несе
відповідальність у разі випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди.

Рішенням
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 29 січня 2014
року у задоволенні позову відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції через
невідповідність висновку суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та просить ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Вказує на те, що суд першої
інстанції дійшов необґрунтованого
висновку про досягнення сторонами
таких істотних умов, як збереження
стану об'єкта оренди та визначення
сторони, яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини. Крім того, суд
не дав правової оцінки відсутності у
договорі умов передачі в заставу та
внесення до статутного фонду земельної
ділянки.

ОСОБА_2 та СФГ "Дєдов", які були
належним чином оповіщеними про час та
місце розгляду справи, в судове
засідання апеляційного суду не
прибули.

Заслухавши доповідача,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду, в межах
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Судом першої інстанції
встановлено, що у 2010 році між сторонами
укладено договір оренди земельної
ділянки № 058-2, який зареєстровано у
Державному реєстрі земель 09 червня 2011
року. (а.с. 7,8)

06 червня 2011 року між сторонами
укладено договір оренди тієї ж самої
землельної ділянки № 058-2, площею 2,12667,
строком на 15 років, який зареєстровано
у Державному реєстрі земель 09 червня
2011 року.(а.с. 9,10)

Вирішуючи спір, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 не довів перед судом заявлені
ним вимоги, у зв'язку з чим підстав
передбачених ст. 15 ЗК України для
визнання договорів оренди недійсними
немає.

Суд апеляційної
інстанції погоджується з такими
висновками суду.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст.15 Закону України
«Про оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою зазначеної
статті визначено, що відсутність у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею, є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України
та ст.15 ЦК України в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право.

Зокрема, суд має встановити, чи
дійсно порушуються права позивача у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
зазначених умов, а також з'ясувати, в
чому саме полягає порушення його
законних прав.

У правовій позиції, яка
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 25 грудня 2013 року у справі
№ 6-94цс13, зазначено, що виходячи з того,
що відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України та статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України від 6 жовтня 1998 року №
161-ХІУ «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

З матеріалів справи вбачається,
що у позовній заяві позивачем не
зазначено в чому саме полягає
порушення його прав як орендодавця
оспорюваними договорами і які зміни
мали б бути внесені до тексту договорів
для забезпечення його прав.

Статтею 627 ЦК України закріплено
принцип свободи договору.

Відповідно до ч.2 ст.637 ЦК
України у разі тлумачення умов
договору можуть враховуватися також
типові умови (типові договори), навіть
якщо в договорі немає посилання на ці
умови.

Тлумачення умов договору
здійснюється відповідно до статті 213
цього Кодексу.

Частиною 4 ст.22 ЗК України
встановлено, що земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
використовуються відповідно до
розроблених та затверджених в
установленому порядку проектів
землеустрою, що забезпечують
еколого-економічне обґрунтування
сівозміни та впорядкування угідь і
передбачають заходи з охорони земель.

Згідно із ч.2 ст.14 ЗУ «Про оренду
землі» типова форма договору оренди
землі затверджується Кабінетом
Міністрів України.

Зі змісту укладених між
сторонами договорів оренди землі
вбачається, що вони відповідають
Типовому договору оренди землі,
затвердженому постановою КМУ від 03.03.2004
року №220 (із змінами, внесеними згідно з
Постановами КМУ № 1724 від 13.12.2006 року,
№780 від 3.09.2008 року).

Частиною 1 ст.15 Закону України
«Про оренду землі» визначено, що «умови
використання земельної ділянки» і
«умови збереження стану об'єкта
оренди» є окремими істотними умовами
договору оренди.

Проте, у Типовому договорі оренди
землі, затвердженому постановою КМУ
від 03.03.2004 року №220 (із змінами,
внесеними згідно з Постановами КМУ №
1724 від 13.12.2006 року, №780 від 03.09.2008 року),
пункт 17 «Умови збереження стану об'єкта
оренди» знаходиться у розділі, який має
назву «Умови використання земельної
ділянки» і який містить три пункти: п.15
«Земельна ділянка передається в оренду
для (мета використання)», п.16 «Цільове
призначення земельної ділянки», п.17
«Умови збереження стану об'єкта
оренди».

Таким чином, типовий договір не
містить такої окремої істотної умови
договору оренди землі, як умови
використання земельної ділянки. Умови
використання земельної ділянки у ньому
розкриваються шляхом узгодження
сторонами договору мети використання
земельної ділянки, її цільового
призначення та умов збереження стану
об'єкта оренди.

В пункті 17 оспорюваноих договорів
оренди землі вказано, що умов
збереження стану об'єкта оренди немає.

Наведене свідчить про те, що
сторони дійшли згоди, що умови
збереження об'єкту оренди визначаються
чинним законодавством України, яке
регулює зазначені правовідносини.

Зокрема, при встановленні умов
збереження стану об'єкта оренди у
необхідних випадках передбачається
проведення рекультивації - як
технічної, так і біологічної, з
дотриманням положень ст.ст.166,168 ЗК
України, постанови РМ СРСР від 02.06.1976
року №407, постанови РМ УРСР від 14.07.1976
року №327, ГОСТ 17.5.3.04-83, ГОСТ 17.5.1.01-83,
ГОСТ 17.5.4.01-84, ГОСТ 17.5.4.02-84, ГОСТ 17.5.3.05-84,
ГОСТ 17.5.1.02-85, ГОСТ 17.7.3.06-85, ГОСТ 17.5.1.03-86 та
інших актів чинного законодавства.

Ризик випадкового знищення або
пошкодження об'єкта оренди
урегульовано статтею 11 Закону України
«Про оренду землі», а умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки -
Законами України «Про заставу» від 02
жовтня 1992 року та «Про господарські
товариства» від 19 вересня 1991 року.

Враховуючи обставини справи,
колегія суддів вважає, що умовами
оспорюваних договорів права позивача
не порушені, тому передбачених законом
підстав для визнання їх недійсними
немає.

За таких обставин суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відсутність правових
підстав для визнання договорів оренди
землі недійсними.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Та обставина, що ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції не
мотивував висновки щодо умов передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки
не вплинуло на його правильність.

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки суд першої інстанції
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, відповідно до ст.308 ЦПК
України, апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314,
315 ЦПК України, колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Олександрівського
районного суду Кіровоградської
області від 29 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення і може
бути оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: