Справа № 1320/454/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/118/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його
представників - ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
заочне рішення Сколівського районного
суду Львівської області від 01 березня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні будинковолодінням,
земельною ділянкою та виселення, -

в с т а
н о в и л а:

20 вересня 2012 року ОСОБА_2, посилаючись
на приписи статей 311, 319, 383, 391 ЦК України
та ст. 150 ЖК України, звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні
будинковолодінням, земельною ділянкою
та виселення. В обгрунтування позовних
вимог посилалася на те, що є власником
будинку АДРЕСА_1, для обслуговування
якого їй передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,15 га.
Відповідач у 2008 році самовільно
вселився у вказаний будинок, на
прибудинковій територій веде підсобне
господарство, чим чинить їй перешкоди у
вільному володінні, користуванні та
розпорядженні зазначеним майном. На її
вимогу звільнити будиноковолодіння не
реагує, з приводу чого вона змушена
звернутися до суду з даним позовом.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чини перешкоди
ОСОБА_2 у користуванні житловим
будинком, господарськими будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1 шляхом виселення
без надання іншого житлового
приміщення та земельною ділянкою
площею 0,15 га, наданої для
обслуговування житлового будинку за
вказаною адресою.

Стягнуто з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_2 107
(сто сім) гривень 30 коп. судових витрат,
пов'язаних з сплатою судового збору.

09.04.2013 року відповідач ОСОБА_4 подав до
суду заяву про перегляд заочного
рішення. Ухвалою Сколівського
районного суду Львівської області від
29.04.2013 року заяву ОСОБА_4 про перегляд
заочного рішення Сколівського
районного суду Львівської області від
01.03.2013 року залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_4, який зазначає, що висновок суду
про те, що він самовільно вселився у
житловий будинок та чинить перешкоди
позивачці у користуванні належним їй
майном та земельною ділянкою є
необґрунтованим. Стверджує, що
позивачкою не проведено державної
реєстрації права на нерухоме майно, а
відтак вона не є власником земельної
ділянки площею 0,15 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та житлового
будинку АДРЕСА_1, оскільки права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
закону, виникають з моменту такої
реєстрації. Просить скасувати заочне
рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 01.03.2013 року та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та його представників - ОСОБА_5 і
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону №
475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року» та
Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Аналогічна за змістом норма міститься
в ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до
якої право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановленому
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу
України, до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить: а) розпорядження
землями територіальних громад; б)
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; в) надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Отже, за змістом зазначеної норми права
захисту підлягає не тільки право
власності на земельну ділянку, а також
право користування нею від будь яких
порушень зазначених прав.

В судовому засіданні встановлені
наступні юридично значимі факти та
відповідні їм правовідносини.

Право власності на будинок АДРЕСА_1
зареєстровано Комунальним
підприємством Львівської обласної
ради «Стрийське міжрайонне бюро
технічної інвентаризації» за
позивачкою ОСОБА_2 01.11.2007 року, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, номер витягу: 16505387,
реєстраційний номер: 20870469, номер
запису: 149 в книзі: 1 (а.с. 11).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 05.07.2012 року, яке
було залишено без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 07.11.2012 року за ОСОБА_2 було визнано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с. 72-74, 75-77).

Рішенням № 1929 від 24.04.2008 року Славської
селищної ради Сколівського району
Львівської області передано ОСОБА_2
безкоштовно у приватну власність
земельну ділянку пл. 0,15 га для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1 із земель житлової та
громадської забудови (а.с. 10, 86).
Рішенням цієї ж ради № 4003 від 25.03.2010
року «Про надання дозволу ОСОБА_2 на
розробку технічної документації ізі
землеустрою щодо оформлення
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку пл. 0,15 га
для обслуговування житлового будинку
по АДРЕСА_1 на території Славської
селищної ради» внесено уточнення в
рішення сесії № 1929 від 24.04.2008 року та
викладено в наступній редакції: надати
дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної
інвентаризації із землеустрою щодо
оформлення документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку пл.
0,15 га для обслуговування житлового
будинку по вулиці Шевченка в селищі
Славсько із земель житлової та
громадської забудови на території
Славської селищної ради (а.с. 84).

Таким чином, районним судом вірно
встановлено, що позивачка є власником
житлового будинку АДРЕСА_1, для
обслуговування якого їй передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,15 га.

Також районним судом встановлено, і
таке підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що відповідач, самовільно
вселившись у вказаний житловий
будинок, чинить позивачці перешкоди у
користуванні належним їй майном та
земельною ділянкою, що також
вбачається з постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи від
16.07.2010 року (а.с. 12).

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 116 ЖК
України осіб, які самоправно зайняли
жиле приміщення, виселяють без надання
їм іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що відповідача слід зобов'язати не
чинити позивачці перешкоди у
користуванні житловим будинком,
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1 шляхом виселення без
надання іншого жилого приміщення та
земельною ділянкою площею 0,15 га,
наданої для обслуговування житлового
будинку за вказаною адресою, оскільки
позивачка, котра є власником вказаного
майна та користувачем земельної
ділянки, вимагає усунення порушення
свого права користування та
розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що позивачкою
не проведено державної реєстрації
права на нерухоме майно не
заслуговують на увагу та
спростовуються наступним.

13 червня 2007 року ОСОБА_7 склав заповіт,
яким заповів усе належне йому на час
смерті майно ОСОБА_2 Даний заповіт не
скасований та не змінений, що
відповідачем не оспорюється.

Вищезазначеним рішенням колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області від 05.07.2012 року, яке залишено
без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 07.11.2012 року, яким визнано за ОСОБА_2
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, було встановлено, що право
власності ОСОБА_2 на спірний будинок
зареєстровано на підставі рішення
Сколівського районного суду
Львівськоїх області від 20 вересня 2007
року, яке скасоване Апеляційним судом
Львівської області, проте є підставою
для проведення реєстрації чи внесення
змін до неї, що здійснюється
уповноваженим на це органом (право
власності на нерухоме майно, номер
витягу: 16505387, реєстраційний номер: 20870469,
номер запису: 149 в книзі: 1 (а.с. 11). Тому
дана реєстрація є дійсною, оскільки у
встановленому законом порядку не
скасована.

У відповідності до ч. 3 ст. 1225 ЦК України
до спадкоємців житлового будинку,
інших будівель та споруд переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, яка необхідна для
їх обслуговування, якщо інший розмір не
визначений заповітом.

Беручи до уваги наведені вище письмові
докази, зокрема заповіт, рішення -
селищної ради № 1929 від 24.04.2008 року і №
4003 від 25.03.2010 року та Апеляційного суду
Львівської області від 05.07.2012 року, а
також відповідні їм норми чинного
законодаства, колегія суддів вважає, що
ОСОБА_2 являється також належним
користувачем спірної земельної
ділянки площею 0,15 га, наданої їй для
обслуговування житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки предметом позову ОСОБА_2 є
усунення перешкод у здійсненні права
власності на майно у відповідності зі
ст. 391 ЦК України, та обставина, що
земельна ділянка на якій знаходиться
успадкований будинок не є її власністю,
не може бути підставою для відмови їй у
позові.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про усунення
перешкод в користуванні будинком
шляхом виселення, в т.ч. і у
користуванні земельною ділянкою,
оскільки земельна ділянка площею 0,15 га
була надана в приватну власність
ОСОБА_2 на підставі рішення № 1929 від
24.04.2008 року Славської селищної ради
Сколівського району Львівської
області та у неї не вилучалась, тобто
право користування не припинялось.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Сколівського районного
суду Львівської області від 01 березня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.