Номер провадження 22-ц/775/767/2014
Головуючий 1 інстанції - Орєхов О.І.
Доповідач - Супрун М.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2013 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:

головуючого судді
Никифоряка Л.П.,

суддів
Супрун М.Ю., Могутової Н.Г.,

при секретарі
Стрижак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання недійсним пункту 6.2
третейських застережень у договорі
кредиту

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 06 грудня 2013
року,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 06 грудня 2013
року у задоволенні вищезазначених
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився
позивач та подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги послався на те, що суд першої
інстанції не дав належної оцінки тому,
що оспорюваний ним пункт 6.2 договору
кредиту № 150/2-1269 від 20 квітня 2007 року
суперечить статті 55 Конституції
України та діючому законодавству і
обмежує його право на звернення до суду
загальної юрисдикції за захистом його
прав.

Сторони у судове засідання
апеляційного суду не з'явились, були
повідомлені про час та місце розгляду
справи належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, апеляційний
суд вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
20 квітня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №
150/2-1269 (а.с.4).

Згідно пункту 6.2 вказаного договору
кредиту, у випадку неможливості
вирішення спору шляхом переговорів,
сторони, керуючись ст. 5 Закону України
«Про третейські суди», домовляються
про те, що спір розглядається
одноособово третейським суддею
Ярошовцевим Василем Миколайовичем
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, що
знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул.
Марини Раскової, 15. У випадку
неможливості розгляду спору вказаним
третейським суддею спір розглядається
третейським суддею Мороз Оленою
Анатоліївною або Білоконем Юрієм
Миколайовичем в порядку черговості,
вказаному у даному пункті. У разі, якщо
спір не може бути розглянутий
визначеними у даному пункті суддями,
суддя призначається Головою Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків у
відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків» (а.с.6)

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що своїми підписами сторони
письмово підтвердили та закріпили те,
що вони діяли свідомо, були вільні в
укладенні договору та у виборі
контрагента, умов договору. Посилання
позивача не те, що положення пункту 6.2 (
третейські застереження ) договору
кредиту були йому нав'язані та він
погодився на їх підписання під впливом
банку, при цьому не усвідомлюючи
реальних правових наслідків його дій,
жодним належним та допустимим доказом
не підтверджено.

Такий висновок суду є обґрунтованим та
таким, що відповідає обставинам справи.

Згідно ст. 55 Закону України від 07 грудня
2000 року № 2121-III «Про банки і банківську
діяльність» відносини банку з клієнтом
регулюються законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

Гарантуючи судовий захист з боку
держави, Конституція України визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України). І це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

Способами реалізації права кожного
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань у
сфері цивільних правовідносин є
звернення до третейського суду (у
передбаченому Законом України «Про
третейські суди» випадках і порядку) та
судовий захист.

Відповідно до ст. 1, ст. 5 Закону України
від 11.05.2004 року № 1701-IV «Про третейські
суди» та ст. 17 ЦПК України сторони мають
право передати спір на розгляд
третейського суду, крім випадків,
встановлених законом.

Ці випадки зазначені в ст. 6 даного
Закону, згідно якої в редакції, що діяла
на час укладення кредитного договору,
третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком: 1) справ у спорах про визнання
недійсними нормативно-правових актів;
2) справ у спорах, що виникають при
укладенні, зміні, розірванні та
виконанні господарських договорів,
пов'язаних із задоволенням державних
потреб; 3) справ, пов'язаних з державною
таємницею; 4) справ у спорах, що
виникають із сімейних правовідносин,
крім справ у спорах, що виникають із
шлюбних контрактів (договорів); 5) справ
про відновлення платоспроможності
боржника чи визнання його банкрутом; 6)
справ, однією із сторін в яких є орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, державна установа чи
організація, казенне підприємство; 7)
інших справ, які відповідно до закону
підлягають вирішенню виключно судами
загальної юрисдикції або
Конституційним Судом України; 8) справ,
коли хоча б одна із сторін спору є
нерезидентом України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців сьомого, одинадцятого
статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та
розділу VIII «Третейське
самоврядування» Закону України «Про
третейські суди» (справа про завдання
третейського суду) визнано, що
відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України «Про
третейські суди»), оскільки, гарантуючи
право на судовий захист з боку держави,
Конституція України водночас визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захистити свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України).

Згідно роз'яснень, викладених в п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», договір про передачу спору
на розгляд до третейського суду не є
відмовою від права на звернення до суду
за захистом.

Відповідно до ст. 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Посилання позивача на те, що умова
кредитного договору про третейський
розгляд спорів з часу його укладення
порушує його права, як споживача
банківських послуг, є необгрунтованою.
Відповідно до ст. 3, ст. 627 ЦК України ця
умова договору була визначена
сторонами на їх власний розсуд і на час
укладення договору не суперечила
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» та Закону України
«Про третейські суди». Діюче на час
укладення кредитного договору
законодавство дозволяло передавати
спори, що виникають з кредитного
договору, на розгляд третейських судів.
На час виникнення спірних
правовідносин Закон України «Про
третейські суди» не містив заборони на
укладення третейської угоди, яка була
викладена у вигляді третейського
застереження у кредитному договорі,
тобто п. 6.2 кредитного договору від 01
вересня 2008 року про третейський
розгляд спорів, що випливають з
кредитного договору, на момент
укладення договору відповідав вимогам
закону.

Саме таку правову позицію висловив
Верховний Суд України в постановах від
26 грудня 2011 року у справі № 6-75цс11, від 6
червня 2012 року № 6-50цс12, які відповідно
до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими
для застосування судами. Верховний Суд
України зазначив: у зв'язку з тим, що на
час виникнення спірних правовідносин
Закон України «Про третейські суди» не
містив заборони на укладення
третейської угоди, яка була викладена у
вигляді третейського застереження у
кредитному договорі, а також з
урахуванням висновків, що містяться у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 (справа про
завдання третейського суду), п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», третейська угода про
передання спору на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду, а є одним із
способів реалізації права на захист
своїх прав, гарантованих ч. 5 ст. 55
Конституції, тому відсутні підстави
для визнання третейської угоди
недійсною.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Позивачем не надано суду доказів, що
при укладенні договору, а саме,
визначенні умов п. 6.2 кредитного
договору щодо судового захисту прав та
законних інтересів сторін договору
третейським судом, мала місце помилка
та що вона має істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 06 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді :