Справа № 465/1131/13
Головуючий у 1 інстанції: Дячишин В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/1797/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського Я.А.,

з участю: представника відповідача -
ПАТ «Універсал Банк» - Бучковського
С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 13 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» про визнання недійсним
споживчого кредитного договору,
договорів поруки, -

встановила:

рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 13 листопада 2013 року у
задоволенні вищевказаного позову
відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3, просить
його скасувати й ухвалити нове рішення,
яким визнати недійсним кредитний
договір № 11-1/617к-06 від 02.11.2006 року про
надання кредиту в іноземній валюті,
укладений між ВАТ «Банк Універсальний»
та ОСОБА_3; визнати недійсним
Додатковий договір від 19.06.2007 року до
Кредитного договору № 11-1/617к-06 від
02.11.2006 року про надання кредиту в
іноземній валюті; визнати недійсною
Додаткову угоду № 2 та № 3 від 23.06.2009
року до Кредитного договору № 11-1/617к-06
від 02.11.2006 року про надання кредиту в
іноземній валюті; визнати недійсним
договір поруки від 02.11.2006 року,
укладений між ОСОБА_6 та ВАТ «Банк
Універсальний» з метою забезпечення
кредитного договору №11-1/617к-06 від 02.11.2006
року; визнати недійсним договір поруки
від 02.11.2006 року, укладений між ОСОБА_4 та
ВАТ «Банк Універсальний» з метою
забезпечення кредитного договору
№11-1/617к-06 від 02.11.2006 року; визнати
недійсним договір поруки від 02.11.2006
року, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ «Банк
Універсальний» з метою забезпечення
кредитного договору №11-1/617к-06 від 02.11.2006
року; визнати борг ОСОБА_3 перед ПАТ
«Універсал Банк» (правонаступником ВАТ
«Банк Універсальний» в сумі 17 717
доларів США, що еквівалентно в
національній валюті України за
офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку - 141 565,54 грн.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі
посилається на те, що відповідно до
абз.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів» надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України забороняється,
однак всупереч наведеному спірний
договір є договором споживчого кредиту
і укладений в іноземній валюті; судом
не з'ясовано наявність у позивача
ліцензій на видачу кредиту в іноземній
валюті.

Позивачі та апелянт у судове засідання
не з'явилися, хоча належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи, що підтверджується
рекомендованими повідомленнями про
вручення поштового відправлення про
надіслання повістки щодо часу та місця
розгляду справи. Про причини неявки суд
не повідомили.

За таких обставин, у відповідності до
ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подав заяву
про відкладення розгляду справи у
зв'язку із зайнятістю його в іншому
судовому процесі районному суді.

Обговоривши зазначене клопотання
колегія суддів прийшла до висновку про
його відхилення, оскільки зазначена
причина не є поважною, доказів про
зайнятість в іншому процесі заявником
не подано, сам апелянт не з'явився,
заяви про відкладення розгляду справи
з цих причин не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника
процесу на заперечення апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.3 ЦК України загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, свобода договору, а відповідно
до ст.11 цього Кодексу - підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та
відкритим акціонерним товариством
«Банк Універсальний»
(правонаступником якого є ПАТ
«Універсал Банк» (а.с.17)) 2 листопада 2006
року укладено кредитний договір №
11-1/617к-06, відповідно до якого
позичальник ОСОБА_3 отримав від Банку
грошові кошти у розмірі 16 000 доларів США
зі сплатою 13% відсотків річних за
користування грошовими коштами зі
строком повернення до 01 листопада 2011
року (а.с.3-6).

02 листопада 2006 року між тими ж
сторонами був укладений додатковий
договір до кредитного договору №
11-1/617к-06, відповідно до якого п.1.1
вищевказаного кредитного договору
змінено та викладено в редакції про
отримання ОСОБА_3 кредиту в розмірі 49 000
доларів США зі строком повернення до 01
листопада 2026 року зі сплатою 11,95% річних
(а.с.7).

23 червня 2009 року між ВАТ «Універсал
Банк» та ОСОБА_3 були укладені
додаткові угоди № 2 та № 3 до
вищевказаного кредитного договору
(а.с.23-34).

З метою забезпечення зобов'язань за
вищевказаними кредитним договором та
додатковим договором № 1 до нього 02
листопада 2006 року між ВАТ « «Банк
Універсальний» та ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 (з кожним окремо) були укладені
договори поруки, а 23 червня 2009 року
укладено додаткові угоди до цих
договорів поруки (а.с.8-16).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» коштами
є гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК
використання іноземної валюти, в тому
числі при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Відповідно до ст.5 цього Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного Банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст.5 Декрету.

Встановлено, що відповідач має
ліцензію, видану Національним Банком
України, та дозвіл на право здійснення
банківських операцій, зокрема надавати
кредит в іноземній валюті (а.с.60-63).

Щодо посилання апелянта на обов'язкову
наявність у відповідача
індивідуальної ліцензії на підставі ч.4
ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», то зазначена
норма встановлює, що індивідуальної
ліцензії потребують, в тому числі,
операції щодо надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Зазначене підтверджується і листом НБУ
від 07.12.2009 р. №13-210/7871-22612 щодо вимог
підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету,
який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.

А відтак доводи апелянта ОСОБА_3 про
незаконність надання кредиту в
іноземній валюті із зобов'язанням
повернення такого та сплати процентів
за користування ним також в іноземній
валюті є безпідставним, такі дії банку
на час надання кредиту в іноземній
валюті відповідали чинному на той час
законодавству.

Посилання на те, що абз.3 ч.1 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачено, що надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України забороняється, а
відтак кредитний договір та додаткова
угода до нього є недійсними, є
помилковим, оскільки частину першу
статті 11 цього Закону доповнено
абзацом третім Законом України № 3795-УІ
від 22.09.2011 року, тобто після укладення
кредитного договору та додаткової
угоди до нього і цим Законом не
передбачено зворотної дії.

Договори поруки є похідними від
кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання його стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу саме в
момент вчинення правочину.

Згідно з частиною першою статті 638 та
частиною першою статті 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

Будь-яких доказів на ствердження того,
що спірні договори суперечать чинному
законодавству апелянтом не
представлено, а судом не здобуто.

З урахуванням вищенаведеного
постановлене судом першої інстанції
рішення в цій частині є законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, підтверджених доказами,
дослідженими у судовому засіданні.

В той же час, колегія суддів приходить
до висновку, що рішення районного суду
в частині розгляду та вирішення вимог
щодо визнання недійсним договору
поруки, який був укладений 02 листопада
2006 р. між ВАТ «Банк Універсальний» та
ОСОБА_5 підлягає до скасування із
залишенням цих вимог без розгляду з
наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до
суду можуть звертатися органи та особи,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи
позов від імені ОСОБА_5 подано, як
зазначено у позовній заяві (а.с.1, 2),
представником за дорученням ОСОБА_8

В матеріалах справи немає будь-якого
документу, який би посвідчував право
ОСОБА_8 на звернення останнього від
імені ОСОБА_5 до суду з позовом. Такі
документи не представлені і в
апеляційну інстанцію.

Крім того, як вбачається з журналів
судових засідань, ОСОБА_5 не брав
жодного разу участі у судових
засіданнях та не підтримував поданий
від його імені ОСОБА_8 позов (а.с.56, 57,
73-75).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України
суд постановляє ухвалу про залишення
заяви без розгляду, якщо заяву від
імені заінтересованої особи подано
особою, яка не має повноважень на
ведення справи.

У відповідності до ч.1 ст.310 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню в
апеляційному порядку із закриттям
провадження у справі або залишенням
заяви без розгляду з підстав,
визначених статтями 205 і 207 цього
Кодексу.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.п.1, 4 ч.1 ст. 307,
ст.308, ч.1 ст.310, п.п.1, 3 ч.1 ст. 314, ст.ст. 313, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 13 листопада 2013 року в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_5, позов від імені якого подав
ОСОБА_8, скасувати із залишенням його
заяви без розгляду.

В решті частині рішення суду залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.