Номер провадження 22-ц/775/2586/2014
Головуючий в 1 інстанції -
Доповідач - Агєєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Шевченко В.Ю., суддів
Новосьолової Г.Г., Агєєва О.В.

при секретарі Стрижак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 24 січня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: служба у справах дітей
виконавчого комітету Ясинуватської
міської ради про надання дозволу на
виїзд за кордон особи, яка не досягла 16
річного віку, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
служба у справах дітей виконавчого
комітету Ясинуватської міської ради
про надання дозволу на виїзд за кордон
особи, яка не досягла 16 річного віку
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка подана
її представником ОСОБА_3 просить
скасувати судове рішення та ухвалити
нове про задоволення позову, через
неповне з`ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що висновок суду першої інстанції
про наявність між сторонами спору щодо
визначення місця дитини є помилковим,
оскільки зроблено судом через
відсутність будь-яких доказів на
підтвердження таких обставин; суд не
правильно застосував ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання», оскільки в даному Законі
міститься визначення поняття місця
проживання особи, а не її постійного
місця проживання; суд також дійшов
помилкового висновку про те, що
Правила перетинання державного
кордону громадянами України регулюють
саме порядок тимчасового виїзду дитини
за кордон.

Крім викладеного, апелянт зазначає, що
висновок суду про те, що вимоги ОСОБА_1 є
грубим порушенням прав відповідача на
спілкування з дитиною та на його участь
у вихованні дитини, зроблено з
порушенням СК України, ст.12 ЗУ «Про
охорону дитинства», ст.3 Конвенції про
права дитини, принципів 4,6 викладених в
Декларації прав дитини, згідно яких
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Представник апелянта в судовому
засіданні апеляційного суду
підтримала доводи апеляційної скарги,
просила її задовольнити.

Відповідач та тертя особа в судове
засідання апеляційного суду не
з'явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого у
сторін є дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.5,15, зв.бік).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу,
серія НОМЕР_1, виданого відділом РАГС
Кіровського району комітету по справам
РАГС Уряду Санкт-Петербурга, ОСОБА_1 07
квітня 2010 року уклала шлюб з ОСОБА_2
(а.с.16).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1
працює в м. Санкт-Петербурзі, ОСОБА_4,
мешкає разом зі своєю матір'ю і
відвідує середню школу№240 (а.с.5, 13).
ОСОБА_1 має намір мешкати зі своїм
чоловіком ОСОБА_2 в м.Санкт- Петербурзі,
Росія.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції послався на норми Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України» та
Правила перетинання державного
кордону громадянами України, та
виходив з того, що заявлені позивачкою
вимоги про надання дозволу на вивіз
дитини на постійне місце проживання до
Російської Федерації без згоди та
супроводу її (дитини) батька не носять
тимчасового характеру та надання
такого дозволу є грубим порушенням
прав відповідача ОСОБА_2 на спілкування
з дитиною та участь у її вихованні.

Суд також відмовив у задоволенні
позову в частині надання позивачці
дозволу на тимчасовий вивіз з
території України малолітнього сина
ОСОБА_4 у її супроводі або супроводі
будь-якої іншої повнолітньої особи за
її вибором до досягнення дитиною
шістнадцятирічного віку на відпочинок
та оздоровлення без згоди та супроводу
батька дитини, оскільки нею не було
надано доказів щодо потреби дитини у
лікуванні та оздоровленні за кордоном.

Апеляційний суд погоджується з даним
висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України встановлено,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки відносно
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України
батьківські права не можуть
здійснюватись всупереч інтересам
дитини.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

За змістом ст.4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року за №57 (у
редакціїпостанови Кабінету Міністрів
України від 25 серпня 2010 року №724), виїзд
за межі України громадянина, який не
досяг шістнадцятирічного віку, і без
згоди та супроводу другого з батьків
може бути дозволено на підставі
рішення суду.

Відповідно до п.п.1, 2 п.4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, виїзд з України
громадян, які не досягли
шістнадцятирічного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється: 1) за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску; 2) без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків:
якщо другий з батьків є іноземцем або
особою без громадянства, що
підтверджується записом про батька у
свідоцтві про народження дитини, та
який (яка) відсутній у пункті пропуску.

Тобто вищевказані вимоги закону дають
підстави для висновку, що законодавцем
надано право суду приймати рішення
щодо виїзду дитини за кордон при умові
строкової конкретно визначеної
поїздки з зазначенням країни та часу
перебування, та відмови одного з
батьків у надані згоди на цей виїзд.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

З урахуванням характеру спірних
правовідносин та меж заявлених ОСОБА_1
вимог, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову у наданні
дозволу на вивіз малолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Російської
Федерації на постійне місце проживання
матері без згоди та супроводу його
батька ОСОБА_2

Суд також дійшов вірного висновку про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в
частині надання дозволу на тимчасовий
вивіз з території України малолітнього
сина ОСОБА_4 у її супроводі або
супроводі будь-якої іншої повнолітньої
особи за її вибором до досягнення
дитиною шістнадцятирічного віку на
відпочинок та оздоровлення без згоди
та супроводу батька дитини, через не
надання позивачкою доказів потреби у
лікуванні та оздоровленні дитини за
кордоном, із зазначенням часового
проміжку перебування за кордоном.

Є необґрунтованими доводи апеляційної
скарги щодо висновку суду про те, що
вимоги ОСОБА_1 є грубим порушенням прав
відповідача на спілкування з дитиною
та на його участь у вихованні дитини
через те, що суд зробив такі висновки
без врахування норм національного і
міжнародного законодавства, згідно
яких батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини, оскільки ні в суді першої
інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції позивачка не довела
обставин щодо терміну та необхідності
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон, на які вона посилалась як на
підставу своїх вимог.

Інші доводи апеляційної скарги, з
урахуванням правильного вирішення
справи, відповідно до положень ч.2 ст.308
ЦПК України, не є підставою для
скасування судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції - залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 24 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:

Судді: