Головуючий суду 1 інстанції - Антонов
Доповідач - луганська В.М.
Справа № 430/2045/13-ц
Провадження № 22ц/782/1290/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Луганської В.М.

суддів: Яреська А.В., Маляренко
І.Б.

за участю секретаря: Веселова
С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
24 лютого 2014 року в цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Станично-Луганського
районного територіального медичного
об'єднання про стягнення грошової
компенсації за затримку виплати на
день звільнення, -

в с т а н о в и л а:

30.08.2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вимогами про стягнення з
відповідача грошової компенсації за
затримку виплати розрахунку при її
звільненні, посилаючись на порушення
відповідачем вимог ст. ст.116, 117 КЗпП
України. При розгляді справи позивачка
змінювала розмір заявлених вимог,
просила суд стягнути на її користь
грошову компенсацію за затримку
розрахунку з 27.03.2014 року по 24.02.2014 року у
розмірі 21 300, 80 грн.

Рішенням Станично- Луганського
районного суду Луганської області від
24 лютого 2014 року заявлені вимоги
позивача задоволено частково. Суд
стягнув з Станично- Луганського
територіального медичного об'єднання
на користь ОСОБА_2, 1 267, 00 грн.

ОСОБА_2 не погодившись з рішенням суду,
звернулася з апеляційною скаргою, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засідання апелянт
підтримала апеляційну скаргу,
посилаючись на обставини, викладені в
апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому
засідання апеляційну скаргу не визнав,
просить суд залишити рішення суду без
змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
наступного.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Крім того згідно
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на основу своїх вимог
або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи,
судом під час розгляду цієї справи були
створені такі умови. Судом були
досліджені і оцінені в їх сукупності
всі докази, надані сторонами,
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, ОСОБА_2 працювала в
Станично- Луганському районному
територіальному медичному об'єднанні
на посаді медсестри з карантизації
плазми та фрауціорунування
(операційна) з 14.01.2013 року по 27.03.2013 року.
27.03.2013 року позивачку було звільнено на
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за
згодою сторін. Повний розрахунок з
позивачкою відповідач провів 17.04.2013
року. Час затримки виплати розрахунку
при звільненні з 27.03.2013 року по 17.04.2013
року складає 20 днів. Середньоденний
заробіток позивачки складає 63, 35 грн.
Середній заробіток за затримку
розрахунку складає - 1 267, 00 грн.
Вказані обставини та висновки суду 1
інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону.

Статтею 115 КЗпП України та ст. 24 Закону
України "Про оплату праці" передбачено
порядок та умови виплати заробітної
плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нарахування суми,
належні працівникові при звільнені,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювань ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при

відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Виходячи з аналізу змісту вказаних
статей КЗпП України днем звільнення
вважається останній день роботи. У цей
день працівнику має бути повністю
виданий розрахунок по заробітній
платі: має бути видана заробітна плата,
включаючи оплату праці за останній
день роботи, відпускні за
невикористані дні відпустки

Суд першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позивачу повинно бути
сплачено середній заробіток за 20 днів,
за період з 27.03 по 17.04.2013 року, що
становить 1 267, 00 гр. , оскільки
відповідачем порушено строк
розрахунку при звільнені.
Відсутність грошових коштів на
розрахунковому рахунку установи не
дає право роботодавцю порушувати умови
та строки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів судової палати
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що до відсутності вини
відповідача в виплаті сум відрядження
позивачці при її розрахунку під час
звільнення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
наказу №7ком від 25.01.2013 року позивачку
було відряджено на навчання в м.
Луганськ обласну станцію переливання
крові.

Згідно із ст.121 КЗпП України
відшкодування працівнику витрат у
зв'язку з службовим відрядженням
відноситься до ком пенсійних виплат,
що виплачується працівникам, які
направляються у службові відрядження,
у порядку і розмірах, встановлених
законодавством.

Відповідно до ст.122 КЗпП України при
направленні працівників для
підвищення кваліфікації з відривом від
виробництва за ним зберігається місце
роботи (посада) і провадяться виплати,
передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 13 Закону України „Про
оплату праці " оплата праці працівників
установ і організацій, що фінансуються
з бюджету, здійснюється на підставі
актів Кабінету Міністрів України в
межах бюджетних асигнувань.

Постановою КМ України, від 28.06.1997 № 695
"Про гарантії і компенсації для
працівників, які направляються для
підвищення кваліфікації, підготовки,
перепідготовки, навчання інших
професій з відривом від виробництва"
передбачено, що для працівників, які
направляються для підвищення
кваліфікації, підготовки,
перепідготовки і навчання інших
професій з відривом від виробництва
(далі - навчання), такі мінімальні
державні гарантії: збереження
середньої заробітної плати за основним
місцем роботи за час навчання; оплата
вартості проїзду працівника до місця
навчання і назад; виплата добових за
кожний день перебування в дорозі у
розмірі, встановленому законодавством
для службових відряджень. На час
навчання працівники забезпечуються
гуртожитком готельного типу. У разі
відсутності гуртожитку відшкодування
витрат, пов'язаних з наймом житлового
приміщення, провадиться в порядку,
встановленому законодавством для
службових відряджень.

Оплата проїзду працівників, які
направляються на навчання з відривом
від виробництва, до місця навчання і
назад, виплата добових за час
перебування в дорозі і за час навчання,
стипендії, відшкодування витрат,
пов'язаних з наймом житлового
приміщення, провадяться за місцем
основної роботи.

Судом встановлено, що авансовий звіт,
який є підставою для виплати сум
відрядження, позивачем був наданий до
бухгалтерії відповідача лише 05.06.2013 р ,
в порушення вимог відповідно
«Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон»,
затвердженої наказом Мінфіну України
від 13.03.1998 року №59 із змінами від 19.07.2013
р. №667. Сума за відрядження була
зарахована позивачу на особистий
рахунок 30.07.2013 р. у сумі 300 грн., згідно
наказу Станично-Луганського РТМО від
25.01.2013 р. №7 КОМ. Таким чином, суд першої
інстанції вірно дійшов висновку, щодо
відсутності вини відповідача у
затримці виплати компенсійних виплат,
а саме сум за відрядження, оскільки
підставою для виплати сум відрядження
є авансовий звіт, який позивачкою було
надано відповідачу в червні місяці.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційних скарг та скасування
рішення суду.

Керуючись ст.ст. 209, 308 ЦПК України
судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
24 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: