Справа № 344/8738/13-ц
Провадження № 22-ц/779/790/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Меленко О.Є., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник
О.В.,

з участю:
представників ОСОБА_2: ОСОБА_3,

ОСОБА_4;
представника Фонду комунальної

власності
територіальної громади м. Івано-

Франківська
- Тріща Р.З., представника виконкому

Івано-Франківської міської ради -
Устінського А.В.,

представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
03 лютого 2014 року -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_2 пред'явила
позов до Фонду комунальної власності
територіальної громади м.
Івано-Франківська, Виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради та Івано-Франківської міської
ради, підприємця ОСОБА_7 про визнання
незаконними та скасування ухвали 14
сесії Івано-Франківської міської ради
та розпорядження міського голови від
30.04.2008 року №275-р, скасування свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 07.05.2008 року та визнання за нею права
власності на нежитлові підвальні
приміщення. Позовні вимоги мотивовані
тим, що із набуттям права власності на
квартири №№1, 2, 3, 5 та 7 по АДРЕСА_1 їй
також перейшли у власність та
користування підвальні
приміщення-комори, які були закріплені
за вищевказаними квартирами. Однак, як
їй стало відомо, на підставі ухвали 14
сесії Івано-Франківської міської ради
від 15.09.1993 року дані підвальні
приміщення за розпорядженням міського
голови №275-р від 30.04.2008 року були
віднесені до категорії нежитлових
приміщень та передані у власність
територіальної громади м.
Івано-Франківська. Посилаючись на те,
що вищевказаними рішеннями, порушено
її право власності на підвальні
приміщення, просила позов
задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 03 лютого 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, у якій посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, а також на
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Судом не було
враховано того, що на момент прийняття
ухвали 14 сесії Івано-Франківської
міської ради 15.09.1993 року жоден із
власників квартир не був повідомлений
про вилучення з їхнього користування
підвальних приміщень і віднесення їх
до власності територіальної громади.
Крім того, зазначає апелянт, власники
квартир впродовж усього часу до
моменту продажу квартир позивачу
ОСОБА_2, продовжували користуватися
підвальними приміщеннями,
закріпленими за їх квартирами. Також
апелянт зазначила, що оскільки
допоміжні приміщення окремо
приватизації не підлягають, то, на її
думку, спірні приміщення перейшли у
власність позивача ОСОБА_2 одночасно із
набуттям права власності на квартири
№№1,2,3,5,7 по АДРЕСА_1. Посилаючись на
вищенаведене, представник ОСОБА_2
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

У судовому засіданні представники
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з
мотивів, наведених у ній.

Представник Фонду комунальної
власності територіальної громади м.
Івано-Франківська доводи апеляційної
скарги заперечив. Зазначив, що ще до
передачі в оренду спірних нежитлових
приміщень підприємцю ОСОБА_7 ці
приміщення перебували не в
користуванні жильців будинку, а в
оренді інших підприємців, про що за
необхідності Фондом комунальної
власності може бути надано відповідні
копії договорів оренди. Вказав, що
договір купівлі-продажу названих вище
нежитлових приміщень з підприємцем
ОСОБА_7 було укладено на підставі
рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 16.04.2008
року, і покупець сплатив за приміщення
територіальній громаді кошти у повному
об'ємі. Рішення в даній справі про
відмову у позові ОСОБА_2 вважає
законним, тому просить апеляційну
скаргу відхилити.

Представник виконкому
Івано-Франківської міської ради та
представник ОСОБА_7 також вважають
доводи ОСОБА_2 безпідставними, а
рішення суду першої інстанції законним
і обгрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
таких підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 на
підставі угод купівлі-продажу,
укладених з 2002 року по 2008 рік, є
власником квартир №№ 1, 2, 3, 5, 7 в будинку
АДРЕСА_1.

Зазначений будинок являється
багатоквартирним, і в ньому
розташовані підвальні приміщення
площею 262,9 кв.м. Право власності
територіальної громади в особі
Івано-Франківської міської ради на ці
нежитлові приміщення, розташовані в
будинку АДРЕСА_1, підтверджено
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно, виданим виконавчим
комітетом Івано-Франківської міської
ради 07.05.2008 року на підставі
розпорядження міського голови №275-р
від 30.04.2008 року та зареєстрованим 12.05.2008
року Івано-Франківським ОБТІ в реєстрі
прав власності на нерухоме майно за
реєстраційним номером №23162846.

Позивачка, обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, посилалась на те, що спірні
приміщення є допоміжними, а тому
відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 02 березня 2004 року у
справі №1-2/2004р. вона має право, як
власник п'яти квартир у цьому будинку,
на частину нежитлових приміщень.

Однак, такі доводи ОСОБА_2 не знайшли
своє підтвердження в ході розгляду в
судах першої та апеляційної інстанцій,
оскільки у згаданому рішенні
Конституційного суду України від 02
березня 2004 року йдеться мова про
допоміжні приміщення, а в даній справі
предметом спору є нежитлові
приміщення, що підтверджено
відповідними документами.

Знаходження певних приміщень в
підвалах, цокольних поверхах не може
визнаватись безумовною підставою
віднесення їх до допоміжних приміщень,
які підлягають приватизації разом з
приватизацією квартир. Про це, зокрема,
зазначено в постанові судової палати в
господарських справах Верховного Суду
України від 12.07.2005 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку" нежиле
приміщення - приміщення, яке належить
до житлового комплексу, але не
відноситься до житлового фонду і є
самостійним об'єктом цивільно-правових
відносин.

Позивачем не надано суду належних
доказів того, що попередні власники
придбаних нею квартир користувались
спірними приміщеннями як допоміжними і
що таке користування носило законний
характер. Натомість з документів, які
містяться в справі, вбачається, що
спірні нежитлові приміщення до
житлового фонду не відносяться, а є
самостійним об'єктом цивільно-правових
відносин, яке на законній підставі та у
встановленому порядку було віднесено
до фонду міської ради.

Так, в листі виконкому
Івано-Франківської міської ради від
22.10.2012 року, зокрема, вказано, що згадані
вище нежитлові приміщення були
передані в оренду ТзОВ "Аверс і К"
згідно договору оренди, укладеного ще
18.03.2003 року, і тоді на ці приміщення було
виготовлено технічний паспорт (копія
листа - а.с. 12, копія техпаспорту - а.с.
88-90, 115-116). В подальшому ці приміщення
були передані в оренду приватному
підприємцю ОСОБА_7

З врахуванням наведеного суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про те, що згадане вище
рішення Конституційного Суду України
не може застосовуватись до спірних
правовідносин. Така позиція, крім того,
висловлена в ухвалі колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 березня 2014 року по справі
№6-42720 св-13 та в ухвалах ВССУ по іншим
аналогічним справам.

Факт правомірного користування
спірними приміщеннями ОСОБА_7 та її
право на викуп приміщень було
підтверджено рішенням господарського
суду Івано-Франківської області від
16.04.2008 року, яке перебуває в законній
силі (копії судових рішень - а.с.75-81,
115-116). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у згаданій господарській
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді цієї
цивільної справи, оскільки у ній беруть
участь ті самі особи.

Назване рішення господарського суду
виконано - з ОСОБА_7 14.05.2008 року було
укладено договір купівлі-продажу
згаданих приміщень, розташованих у
будинку АДРЕСА_1 (копія договору -
а.с.135-136). Право власності ОСОБА_7 на ці
приміщення, яке виникло внаслідок
укладення договору купівлі-продажу та
його реєстрації, в судовому порядку
ніким не оспорено. Отже, ОСОБА_7
залишається законним власником
зазначених нежитлових приміщень.

Встановивши вищезазначені обставини у
справі, суд першої інстанції дійшов до
обґрунтованого висновку про
правомірність ухвали сесії
Івано-Франківської міської ради від
15.09.1993 року, розпорядження міського
голови від 30.04.2008 року щодо спірних
нежитлових приміщень та законності
видачі 07.05.2008 року свідоцтва про право
власності міської ради на ці
приміщення.

Приймаючи до уваги вище викладене,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в даній справі ухвалив
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_2 з дотриманням вимог норм
матеріального і процесуального права.
Доводи представників апелянта
висновків суду не спростовують. Тому
підстав для скасування оскарженого
рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.218, 307, 308, 313, 314, 319, 324, 325 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
відхилити, а рішення
Івано-Франківського міського суду від
03 лютого 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
О.Є. Меленко

В.Д. Фединяк