Справа №585/338/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Очиргораєва О. М.Номер
провадження 22-ц/788/706/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 52
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Сибільової Л. О., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 13 березня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Комунального підприємства
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради, третя особа: ОСОБА_4,

про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В
И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до суду, свої вимоги
мотивувала тим, що з 19 березня 2008 року
була прийнята на стажування на посаду
юрисконсульта КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради (далі-КП
«Ромнитеплосервіс» РМР), а з 07 квітня 2008
року стала працювати на постійній
основі. 01 листопада 2013 року директором
КП «Ромнитеплосервіс» Роменської
міської ради був виданий наказ №31 «Про
введення неповного робочого часу у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва». У зв'язку зі зменшенням
обсягів роботи та з метою недопущення
звільнення працівників, для
юрисконсультів підприємства з 01 січня
2014 року встановлювався неповний
робочий день. Наказом № 34 від 31 грудня
2013 року вона звільнена з посади
юрисконсульта на підставі п.6 ст.36 КЗпП
України. Вважала незаконним її
звільнення, оскільки при звільненні
були порушені положення ст.ст. ч.3.ст.32,
56, 184 КЗпП України, просила поновити її
на посаді юрисконсульта КП
«Ромнитеплосервіс» РМР з 31 грудня 2013
року, стягнути з КП «Ромнитеплосервіс»
РМР середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 31 грудня 2013 року
по день ухвалення судового рішення та
моральну шкоду в розмірі 3 000 гривень

19 лютого 2014 року та 06 березня 2014 року
подала до суду заяви про збільшення
позовних вимог та про внесення змін до
предмету позову, просила визнати
незаконними накази директора КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради № 31 від 01 листопада 2013 року та № 34
від 31 грудня 2013 року.

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 13 березня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд, відмовляючи
у задоволенні позову, у своєму рішенні
дійшов висновку про те, що позивачка
фактично відмовилася працювати на
умовах неповного робочого часу, з
приводу чого 19 грудня 2013 року надала
відповідачу письмову відповідь. Однак
цей висновок суду не відповідає
дійсним обставинам справи, оскільки
вона неодноразово наголошувала на
тому, що її письмова заява від 19 грудня
2013 року не є відмовою від
продовження роботи, а є лише викладом

її правової позиції щодо
неприпустимості застосування по
відношенню до неї змін в

організації праці як одинокої матері,
що самостійно виховує двох дітей.

Жодного слова про відмову від
продовження роботи в заяві від 19 грудня
2013 року нею зазначено не було. Крім
того, вказує, що відповідно до ст. 32 КЗпП
України, про зміну істотних умов праці
працівник повинен бути повідомлений не
пізніше ніж за два місяці. Зазначені
зміни були запроваджені наказом від 01
листопада 2013 року та мали бути введені
в дію з 01 січня 2014 року. Двомісячний
строк роботодавцем не був дотриманий,
оскільки звільнення відбулося 31 грудня
2013 року, що є порушенням ст. 32 КЗпП
України. Поза увагою суду залишилося й
те, що в організації виробництва і
праці, які обґрунтовано потягли за
собою запровадження неповного
робочого часу, у відповідача не
відбулося, навпаки ж, створивши
формально наказ про зміну умов праці,
роботодавець під виглядом звільнення
за п. 6 ст. 36 КЗпП України фактично
провів скорочення штату працівників
юридичного підрозділу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу
підтримує з мотивів у ній викладених,
пояснення представника КП
«Ромнитеплосервіс» РМР - Менька Д.Д.,
третьої особи ОСОБА_4, які проти скарги
заперечують, вважають рішення суду
законним та обґрунтованим, вивчивши
матеріали справи, перевіривши рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що на підприємстві
відповідача відбулися зміни в
організації умов праці, позивачка
добровільно відмовилася від
продовження роботи зі зміненими
умовами праці, відповідачем були
виконані приписи ст. 32 КЗпП України,
наказ №34 від 31 грудня 2013 року про її
звільнення на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП
України відповідає нормам діючого
законодавства. Крім того, посилання
позивачки на порушення ст.184 КЗпП
України є безпідставним, оскільки
вказана норма встановлює гарантії для
певної категорії жінок у разі
прийняття рішення про звільнення
робітників з ініціативи власника, а
позивачку звільнено у зв'язку з її
відмовою від продовження роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов праці,
що не є випадком звільнення з
ініціативи власника. Відмовляючи в
задоволенні позову у частині
задоволення вимог про стягнення
моральної шкоди, суд першої інстанції
дійшов до висновку про те, що останні не
підлягають задоволенню у зв'язку з
недоведеністю неправомірності дій
відповідача та безпідставністю
основних вимог. Крім того, відмовляючи
в задоволенні позову у частині
оскарження наказу №31 від 01 листопада
2013 року, місцевий суд дійшов висновку
про пропуск ОСОБА_3 передбаченого ст.233
КЗпП України строку звернення до суду,

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
законності звільнення позивачки та
відсутності підстав для поновлення її
на роботі, стягнення грошових коштів.
Водночас, рішення суду підлягає зміні
шляхом виключення з описової частини
висновків суду щодо пропуску строку
звернення до суду з оскарженням наказу
від 01 листопада 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідно до
наказу №17 від 07 квітня 2008 року ОСОБА_3,
після проходження стажування, була
прийнята на посаду юрисконсульта КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради.

З наказу КП «Ромнитеплосервіс» №31 від
01 листопада 2013 року вбачається, що у
зв'язку зі змінами в організації роботи
підприємства, зі зменшенням обсягу
робіт для юрисконсультів підприємства
та з метою недопущення звільнення
працівників та збереження кадрового
потенціалу, з 01 січня 2014 року на
підприємстві встановлювався
чотирьохденний робочий тиждень зі
збереженням трудових функцій для
юрисконсультів. При цьому тривалість
робочого дня з понеділка по четвер
становитиме 7 годин, п'ятниця - вихідний
день. В останній четвер кожного місяця
здійснюватиметься коригування
робочого часу з метою виходу на 2/3
відпрацьованого часу за місяць в
залежності від місячної норми робочого
часу (а.с. 14).

З даним наказом ОСОБА_3 була
ознайомлена під підпис, про що свідчить
копія повідомлення та листок
ознайомлення (а.с.15, 65). Крім того, 19
грудня 2013 року позивачка подала свою
письмову незгоду з наказом №31 від 01
листопада 2013 року (а.с.16).

Як встановлено у судовому засіданні, 31
грудня 2013 року на зборах колективу за
участі позивачки їй ще раз було
запропоновано працювати у змінених
умовах праці, але вона не погодилася
продовжувати роботу зі зміненими
умовами праці, про що був складений акт
(а.с.64).

Наказом № 34 від 31 грудня 2013 року ОСОБА_3
звільнена з посади юрисконсульта у
зв'язку з відмовою від продовження
роботи через зміну істотних умов праці
на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, що
підтверджується копією наказу, копією
трудової книжки (а.с. 17, 18-19).

У судовому засіданні в суді першої
інстанції ОСОБА_3 пояснила, що подану
відповідь на повідомлення про
запровадження в дію наказу від 01
листопада 2013 року №34 необхідно
сприймати як її відмову працювати на
умовах скороченого робочого часу.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є відмова працівника від
продовження роботи у зв'язку із зміною
істотних умов праці.

Судом достовірно встановлено, що
позивачка відмовилась працювати у
змінених умовах праці, а тому,
підлягала звільненню за п.6 ст. 36 КЗпП
України.

Відповідно до ст.184 КЗпП України
забороняється відмовляти жінкам у
прийнятті на роботу і знижувати їм
заробітну плату з мотивів, пов'язаних з
вагітністю або наявністю дітей віком
до трьох років, а одиноким матерям - за
наявністю дитини віком до чотирнадцяти
років або дитини-інваліда.

При відмові у прийнятті на роботу
зазначеним категоріям жінок власник
або уповноважений ним орган
зобов'язані повідомляти їм причини
відмови у письмовій формі. Відмову у
прийнятті на роботу може бути
оскаржено у судовому порядку.

Звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (до
шести років - частина шоста статті 179),
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Тобто, названі категорії жінок не
можуть бути звільнені за підставами,
які кваліфікуються як звільнення
(розірвання) трудового договору з
ініціативи власника.

Звільнення за п.6 ст. 36 КЗпП України не є
звільненням з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а тому,
припинення трудового договору без
врахування гарантій, передбачених ст.
184 КЗпП України, у даному випадку є
законним.

Як роз'яснює Пленум Верховного
Суду України в п. 10 постанови від 06
листопада 1992 року N 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" (зі
змінами) припинення трудового договору
за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові
працівника від продовження роботи зі
зміненими істотними умовами праці може
бути визнане обґрунтованим, якщо зміна
істотних умов праці при провадженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою викликана
змінами в організації виробництва і
праці (раціоналізацією робочих місць,
введенням нових форм організації
праці, у тому числі перехід на бригадну
форму організації праці, і, навпаки,
впровадженням передових методів,
технологій тощо).

Зміна істотних умов праці у
відповідача була викликана змінами в
організації виробництва і праці,
обумовлена об'єктивними причинами,
необхідністю приведення норм
чисельності працівників юридичної
служби у відповідність до чинного
законодавства, поліпшення економічних
показників діяльності підприємства з
одночасним збереженням кадрового
потенціалу.

Пунктом 18 Статуту підприємства
визначено, що директору надані
повноваження щодо вирішення всіх
питань господарської та іншої
діяльності підприємства, за винятком
тих, що відносять до виключної
компетенції Засновника. Питання
організації роботи персоналу, штатний
розклад, розмір заробітної плати, режим
робочого часу не відносяться до
виключних повноважень засновника, тому
рішення приймається директором.

Відповідно до ч. 3 ст. 64
Господарського Кодексу України
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників та штатний
розпис.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 01 червня 29011 року № 869 «Про
забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги»,
затверджений Порядок формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води».

Згідно п. 19 Порядку до складу
адміністративних витрат включаються
загальногосподарські витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, зокрема, ви
трати на оплату праці апарату
управління підприємством та іншого
загальногосподарського персоналу,
розраховані відповідно до пункту 18
цього Порядку. Обсяг адміністративних
ви трат визначається із застосуванням
нормативного методу на підставі
результатів аналізу ви трат за
попередні роки з урахуванням змін, які
передбачаються у планованому періоді,
та цін (тарифів) у такому періоді.

З пояснень у судовому засіданні
представника відповідача, не
спростованих позивачкою, рішенням
виконавчого комітету Роменської
міської ради від 16.03.2011 р. були
затверджені тарифи з надання послуг з
централізованого опалення та гарячого
водопостачання для підприємства. З
часу затвердження вказані тарифи
залишились незмінними. За пла новою
калькуляцією, на підставі якої
затверджувались тарифи, в КП
«Ромнитеплосервіс» передбачалась одна
посада юрисконсульта з річним фондом
заробітної плати 27 975,00 грн.(а.с.80). За
штатними розписами всіх попередніх
років значилась одна посада
юрисконсульта. Станом на 01.11.2013 р. на
підприємстві склалась ситуація, за
якої на підприємстві працював не один
юрисконсульт, а три. Це було зумовлено
тим, що юрист за штатною посадою
перебувала у відпустці у зв'язку з
народженням дитини, у пошуках
спеціаліста із Центром зайнятості
двічі укладались договори на
працевлаштування, на виконання яких
директор, будучи юридично не обізнаним,
ввів ще дві посади юристів. При цьому
фактичний річний фонд заробіт ної
плати на оплату їх праці становив не
27975,00 грн., як це було закладено при
формуван ні тарифу за надання послуг з
централізованого опалення та гарячого
водопостачання, а 95694,92 грн.(а.с.81)

Таке перевищення кількості
юрисконсультів, фонду заробітної плати
на оплату їх пра ці, неможливість
включити витрати на оплату праці
юрисконсультів до тарифу з надання по
слуг з централізованого опалення та
гарячого водопостачання, призвело до
того, що після виходу з відпусток трьох
юрисконсультів їх робота замість
одного була збитковою для
підприємства, у зв'язку з чим
відповідач змушений був прийняти
рішення про зміну умов праці юрисконсу
льтів, зберігаючи для них робочі місця
та заробітну плату. Виходячи з
показників діяльно сті, підприємство
було неспроможне в повному обсязі
розраховуватись за спожитий газ, уна
слідок чого таке становище мало б
наслідком сплату пені та штрафних
санкцій. Станом на 01.10.2013 р.
кредиторська заборгованість по
підприємству складала 1090,4 тис. грн.
Дебіторська заборгованість - 404,3 тис.
грн. Крім того, юрисконсульти не були в
повному обсязі завантажені роботою
протягом повного робочого часу.

З розрахунку чисельності
юрисконсультів на підприємстві,
розрахунку спеціалістів та службовців
на підприємстві, пропозицій щодо змін в
організації виробництва і праці, змін
до правил внутрішнього трудового
розпорядку підприємства (а.с.60-63),
службової записки (а.с.70) вбачається, що
на підприємстві відбулися зміни
істотних умов праці для
юрисконсультів, і тому враховуючи
пропозиції щодо змін в організації
виробництва і праці з метою
оптимізації процесу праці та витрат
підприємства, був виданий наказ № 31
від 01 листопада 2013 року.

Під змінами в організації виробництва
і праці слід розуміти об'єктивно
необхідні дії власника або
уповноваженого ним органу, обумовлені,
за загальним правилом, впровадженням
нової техніки, нових технологій,
вдосконаленням структури
підприємства, установи, організації,
режиму робочого часу, управлінської
діяльності, що спрямовані на
підвищення продуктивності праці,
поліпшення економічних та соціальних
показників, запобігання банкрутству і
масовому вивільненню працівників та
збереження кадрового потенціалу в
період тимчасових зупинок у роботі та
приватизації, створення безпечних умов
праці, поліпшення її
санітарно-гігієнічних умов. Змінами в
організації виробництва і праці слід
вважати також удосконалення систем
заробітної праці, нормування праці,
ліквідацію шкідливих робіт,
раціоналізацію робочих місць після їх
атестації.

Відповідач у справі з метою збереження
кадрового потенціалу, запобіганню
вивільненню працівників вжив заходів
до забезпечення всіх юристів, в тому
числі і позивачки, роботою, зберігаючи
після змін істотних умов праці для
кожної з них заробітну плату у розмірі
понад 2000 грн., про що пояснив суду
апеляційної інстанції директор
комунального підприємства - третя
особа ОСОБА_4 За викладених обставин не
заслуговують на увагу посилання
апелянта на те, що висновок суду щодо
необхідності у зміні суттєвих умов
праці саме для юрисконсультів є
безпідставним.

Колегія суддів вважає, що відповідач
виконав вимоги ст. 32 КЗпП України щодо
повідомлення працівника про зміну
істотних умов праці не пізніше ніж за
два місяці.

Вказані зміни були запроваджені
наказом від 01.11.2013 р.(а.с.14) та мали бути
введені в дію з 01.01.2014 р., тобто з 01.01.2014
р. юрисконсульти повинні були
працювати зі зміненими істотними
умовами праці.

31 грудня 2013 року був останнім днем
роботи з попередніми умовами праці.
Саме в цей день і відбулось звільнення
ОСОБА_3, так як з 01.01.2014 р.
запроваджувались нові умови роботи
для юрисконсультів, від яких ОСОБА_3
відмовилась.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів знаходить рішення суду першої
інстанції в частині вирішення спору
щодо поновлення на роботі, стягнення
грошових сум законним та
обгрунтованим, не вбачає підстав для
його зміни чи скасування.

Водночас, колегія суддів не може
погодитись з висновками суду першої
інстанції щодо оскарження наказу
директора КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради № 31 від 01
листопада 2013 року. Вирішуючи спір у цій
частині, суд першої інстанції дійшов
подвійного суперечливого висновку.
Так, суд вважав, що є законним видання
оспорюваного наказу, не вбачав підстав
для визнання його незаконним та
скасування. В той же час, рішення суду
містить висновок про те, що позивачкою
пропущений встановлений ст. 233 КЗпП
України тримісячний строк для
оскарження цього ж наказу, що є
підставою для відмові у позові.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року № 6
(із змінами) «Про практику розгляду
судами трудових спорів» судам
роз'яснено, якщо місячний чи
тримісячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Проте
оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строків у позові може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через
пропуск без поважних причин строку
звернення до суду можливо лише в тому
разі, коли позов є обґрунтованим. У разі
безпідставності позовних вимог при
пропуску строку звернення до суду в
позові належить відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції
відмовив у задоволенні позовних вимог
про визнання незаконним наказу
директора КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради № 31 від 01
листопада 2013 року за безпідставністю, є
зайвим та невірним висновок суду про
наявність підстав для відмови у
задоволенні цих позовних вимог за
пропуском строку звернення до суду, а
тому, цей висновок суду підлягає
виключенню з описової частини рішення
суду першої інстанції. У п. 19 Постанови
№ 12 Пленуму Верховного Суду України
від 24 жовтня 2008 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» йдеться про те,
що апеляційний суд ухвалює рішення про
зміну рішення суду першої інстанції у
випадку, якщо помилки у неправильно
прийнятому рішенні можливо усунути без
його скасування, не змінюючи суть
рішення, і вони стосуються окремих його
частин, зокрема у разі виправлення
помилок суду першої інстанції щодо
розміру суми, що підлягає стягненню,
розподілу судових витрат тощо.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першоїінстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись
Зміна рішення суду: ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309, 313,
314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И
Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Змінити рішення Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 13 березня 2014 року.

Виключити з описової частини рішення
висновки суду щодо пропущення
позивачкою строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: