Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/6566/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Корбут
Володимир Володимирович
Доповідач Забродський М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Забродського М.І.

суддів: Шевчук А.М.,
Заполовського В.Й.

з участю секретаря

судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 06 грудня 2013
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до Бердичівської міської ради
Житомирської області про визнання
права власності на 40/100 частин
житлового будинку з господарськими
спорудами в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернулися до суду із
зазначеним позовом та просили визнати
за ними право власності по 40/200
житлового будинку з господарськими
спорудами по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5.

В обґрунтування позову
зазначали, що вони як спадкоємці першої
черги прийняли спадщину, оскільки
проживали та були зареєстровані з
батьком на день його смерті в цьому
будинку. Проте в оформленні спадщини
нотаріус їм відмовив у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документа на будинок.

За життя право власності на
спірний будинок в розмірі 40/100 частин
ОСОБА_5 зареєстрував у КП «Бердичівське
МБТІ», що підтверджується довідкою від
14 жовтня 2013 р. №861. Але ці документи на
будинок були втрачені, що позбавляє
позивачів можливості оформити
спадщину.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 06 грудня 2013 року
позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності кожному по 40/200 часток
житлового будинку з господарськими
спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_2 звернулася з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та ухвалити нове про
відмову у задоволенні позову за
безпідставністю.

Посилається на те, що рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, судом неправильно
встановлені обставини, які мають
значення для справи.

Вважає, що під час розгляду даної
справи позивачами було приховано факт
того, що їх покійний батько ОСОБА_5
уклав з нею нотаріально посвідчений
договір довічного утримання.

Згідно цього договору та витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно спірна частина
житлового будинку є її приватною
власністю.

У зв'язку зі смертю батька позивачів
було припинено обтяження на нерухоме
майно, а отже вона має право
розпоряджатися ним на свій розсуд.

Таким чином, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції порушив її право власності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах

визначених ст. 303 ЦПК України колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга є
обґрунтованою.

Задовольняючи вимоги позивачів, та
визнаючи за ними право власності на
частину спірного будинку, суд першої
інстанції виходив з того, що належним
чином засвідчена копія рішення
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 03 березня 2006
року, яка містила відмітку про
реєстрацію права власності на 40/100
частин будинку за ОСОБА_5, була
втрачена.

Проте з таким висновком суду колегія
суддів не погоджується.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

За змістом ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого право
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст.ст. 744, 745 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчуджувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчуджувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 748 ЦК України набувач стає
власником майна, переданого йому за
договором довічного утримання
(догляду), відповідно до ст. 334 цього
Кодексу.

За правилами ч.ч.3, 4 ст. 334 ЦК України
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Право на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» передбачено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права на нерухоме
майно, що знаходиться на території
України, фізичних та юридичних осіб,
держави, територіальних громад,
іноземців та осіб без громадянства,
іноземних юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав, а саме:
право власності на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Бердичеві помер
ОСОБА_5 (а.с.11).

За життя, а саме 21 листопада 2007 року, він
уклав з ОСОБА_2 договір довічного
утримання, який посвідчений державним
нотаріусом Бердичівської державної
нотаріальної контори Житомирської
області, що стверджується копією цього
договору та копією витягу з Державного
реєстру правочинів (а.с.48-49).

За умовами цього договору ОСОБА_5
передав у власність ОСОБА_2 40/100
ідеальних частин житлового будинку
АДРЕСА_1

29 квітня 2013 року, тобто після смерті
ОСОБА_5, ОСОБА_2 своє право власності на
спірну частину будинку зареєструвала в
Реєстраційній службі Бердичівського
міськрайонного управління юстиції
Житомирської області, що стверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Відтак вона набула законне право
власності на 40/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1

Проте суд першої інстанції в порушення
ст.ст. 213-214 ЦПК України належним чином
не з'ясував усіх обставин справи та
постановив необґрунтоване рішення.
Тому таке рішення, на підставі ст. 309 ЦПК
України, підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309, 313,314,316 ЦПК
України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 06 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у
задоволенні позову до Бердичівської
міської ради Житомирської області про
визнання права власності на 40/100 частин
житлового будинку з господарськими
спорудами в порядку спадкування.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: