АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1773/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/710/14
Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

за участю секретаря: Цилюрик М.М.,
Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 14 січня
2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що має
на праві власності житловий будинок по
АДРЕСА_1, що розміщується на земельній
ділянці, площею 0,1783 га.

Відповідачці ОСОБА_1 на праві власності
належить сусідній будинок по АДРЕСА_2,
що розміщується на земельній ділянці,
яка надана останній у користування.

Незважаючи на те, що межі земельних
ділянок узгоджувались у 2007 році,
відповідачка протягом тривалого часу
порушує право власності позивача,
самовільно відгородивши парканом
частину земельної ділянки, що належить
позивачу.

Порушення з боку ОСОБА_1 меж земельних
ділянок зафіксовано у рішенні
виконкому Петрівцівської сільради №10
від 29 квітня 2013 року, яким відповідачку
зобов'язано знести самовільно
побудований паркан, встановлений на
земельній ділянці ОСОБА_2

Також відповідачка створює перешкоди у
користуванні позивачем належною йому
земельною ділянкою шляхом утримання на
своїй земельній ділянці дерева у
безпосередній близькості від
встановлених меж земельних ділянок,
які затіняють значну площу ділянки,
відведену ОСОБА_2 під городництво, за
обставин чого позивач позбавлений
можливості використовувати частину
своєї земельної ділянки за
призначенням.

Просив зобов'язати ОСОБА_1 усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом знесення
паркану, спорудженого нею на території
земельної ділянки позивача, біля межі -
літ. Г - літ. А (відповідно до державного
акту на право власності на земельну
ділянку від 6 листопада 2007 року), та
повернути самовільно зайняту
відповідачкою частину земельної
ділянки позивача.

Також просив зобов'язати ОСОБА_1
провести спил дерев, розташованих у
безпосередній близькості від
встановлених меж земельних ділянок, а
саме: сливи, вишні, шовковиці, дуба, та
зобов'язати останню не чинити перешкод
у користуванні позивачем належною йому
земельною ділянкою.

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 14 січня 2014 року позов
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у
користуванні ОСОБА_2 земельною
ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом знесення
паркану, розташованого на вказаній
земельній ділянці по лінії від точки 1
до точки 8№, позначеній червоним
кольором у додатку №4 до висновку
судової земельно-технічної експертизи
№876 від 10 грудня 2013 року.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2
868,70 грн. у відшкодування судових
витрат.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено
ОСОБА_1, в апеляційній скарзі
посилається на невірне встановлення
судом обставин справи та вказує, що
місцевим судом при оцінці висновку
судової земельно-технічної експертизи
№876 від 10 грудня 2013 року не враховано,
що кадастровий план не відноситься до
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку та того, що експерт не
мав право проводити дослідження без
відновлення межових знаків, та
наявності інших підстав не брати цього
висновку експертизи до уваги, крім
того, вказує на те, що суд безпідставно
не застосував наслідки спливу позовної
давності, та не залучив до участі у
справі іншого співвласника ОСОБА_3,
тому просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу ОСОБА_2 на праві власності
належить будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, та відповідно до
державного акту на право власності на
земельну ділянку, серії ЯГ №692952 від 6
листопада 2007 року, земельну ділянку,
передану йому для обслуговування
вказаного житлового будинку, площею
0,1783 га.

Місцевим судом також встановлено, що
відповідачка ОСОБА_1 має у користуванні
земельну ділянку по АДРЕСА_2, загальною
площею 1,0500 га, у тому числі для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель,
споруд - 0,2500 га, для ведення особистого
селянського господарства - 0,8000 га (а.с.
35).

Рішенням виконавчого комітету
Петрівцівської сільської ради №10 від 29
квітня 2013 року «Про вирішення спору
щодо встановлення межі земельної
ділянки за заявою ОСОБА_2В.», зокрема,
рекомендовано ОСОБА_1 змістити паркан з
приватизованої земельної ділянки
ОСОБА_2 та звернутися до сільради для
виготовлення правовстановлюючих
документів на земельну ділянку по
АДРЕСА_2 (а.с. 17).

Згідно висновку судової
земельно-технічної експертизи від 10
грудня 2013 року встановлено, що
розміри та конфігурація земельної
ділянки, якою фактично користується
ОСОБА_2 не відповідає розмірам та
конфігурації вказаним у Державному
акті на право власності на земельну
ділянку, серії ЯГ №692952 від 6
листопада 2007 року, та кадастровому
плану земельної ділянки.

У описовій частині висновку вказано, що
з моменту складання кадастрового плану
до моменту проведення дослідження
відбулося зміщення лінії межі між
земельними ділянками АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1 від точки 1 до точки 8№ в бік
земельної ділянки ОСОБА_2 та від точки
8№ до точки 11 в бік земельної ділянки
ОСОБА_1, при цьому, натуральним
обстеженням встановлено зміщення
лінії від точки 6 до точки 7 на 0,3 м, і
далі лінія межі проходить по прямій
лінії від точки 7 до точки 10 по прямій
лінії, при цьому, зміщення лінії межі в
бік домоволодіння АДРЕСА_1 зі сторони
домоволодіння АДРЕСА_2 призвело до
зменшення площі земельної ділянки
ОСОБА_2 з боку домоволодіння АДРЕСА_2 на
33,4 кв. м (а.с. 119).

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК
України та роз'яснення, що містяться у
п. 7 постанови Пленум Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року №7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків,
зокрема, шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав.

Таким чином, ОСОБА_2 вправі звернутись
за захистом не тільки право власності
на земельну ділянку, але й також право
користування нею від будь-яких
порушень зазначених прав.

Будь-яких непогоджень з межами
земельних ділянок при здійсненні
позивачем приватизації земельної
ділянки відповідачка не заявляла,
чинність державного акту на земельну
ділянку, що видався ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом №ВЕЕ №756214 від 27 лютого 2007 року,
нею не оскаржувалась.

З урахуванням встановлених обставин
справи та висновків судової
експертизи, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку, що
відповідачка, як користувач суміжної
неприватизованої земельної ділянки,
має усунути перешкоди позивачу у
володінні та користуванні належною
йому на праві власності земельною
ділянкою шляхом знесення паркану, для
забезпечення доступу ОСОБА_2 до частини
приватизованої ним ділянки, якою
фактично користується ОСОБА_1 без
отримання на це будь-яких дозволів у
власника.

Доводи апеляційної скарги щодо
неналежності правовстановлюючих
документів, на підставі яких судовим
експертом проведено дослідження
земельних ділянок позивачів, не
відповідають дійсності та
спростовується матеріалами справи.

Вищевказана судова земельно-технічна
експертиза проводилася шляхом
натурального дослідження фактичних
розмірів спірних земельних ділянок
сторін, та їх порівняння з межами та
конфігурацією земельної ділянки,
згідно державного акту, що видавався на
ім'я ОСОБА_2 (а.с. 118 зі звороту).

Твердження апелянта щодо необхідності
відновлення межових знаків земельних
ділянок через їх втрату, також не
відповідає фактичним обставинам
справи.

Положення п. 4.1. Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних
ресурсів від 18 травня 2010 року №376, на
які посилається ОСОБА_1 у обґрунтування
вищезазначених доводів апеляційної
скарги, передбачено, що відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється при повній
(частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок.

При натуральному обстеженні експертом
встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1
має тверді межові знаки зі сторони
вулиці та частково зі сторони
земельної ділянки ОСОБА_1, ОСОБА_5, яка
зайнята під ріллю та має межові знаки у
вигляді кілків.

Тобто, межові знаки між земельними
ділянками не зникли, не перемістились
або не стали невиразними, експерт не
вказував на неможливість використання
межових знаків при проведенні
дослідження земельних ділянок.

У свою чергу, заперечуючи проти
задоволення позову, відповідачка з
вимогами до суду щодо зобов'язання
відновити чи встановити межові знаки
між спірними земельними ділянками не
зверталась, зустрічних позовних вимог
не заявляла.

Крім того, на спростування висновку
судової земельно-технічної експертизи
від 10 грудня 2013 року, ОСОБА_1, у
порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, не надала до суду жодного
доказу, не заявляла клопотання про
призначення повторної судової
земельно-технічної експертизи, у разі
незгоди з висновками проведеної
експертизи.

Характерною також є обставина того, що
відповідачка ОСОБА_1 фактично
самоусунулась від проведення
експертизи, не надавши будь-якої
технічної документації на
домоволодіння АДРЕСА_2 по АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги, що згідно
архівної довідки про рішення
виконавчого комітету Петріцівської
сільської ради від 17 червня 1997 року
власниками домоволодіння по АДРЕСА_2, є
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці за кожним,
не заслуговує на увагу, оскільки
будь-які правовстановлюючі документи,
що могли підтвердити набуття останніми
у приватну власність вказаного
домоволодіння, у матеріалах справи
відсутні.

Судовою колегією роз'яснено апелянту
щодо необхідності підтвердити дані
доводи скарги доказовими матеріалами,
та ОСОБА_1 надано до апеляційного суду
пакет документів, що складається,
зокрема, з погосподарської книги на
домоволодіння, технічного паспорту на
будинок.

Разом з тим, вказаний технічний паспорт
на будинок по АДРЕСА_2, виготовлений
станом на 18 липня 2013 року, ОСОБА_1
зазначена, як замовник, а не власник
домоволодіння, відомості щодо інших
осіб взагалі відсутні.

Довідки за підписом сільського голови
Петрівцівської сільської ради, як і
погосподарська книга, також не можуть
слугувати належними та допустимими
доказами на підтвердження існування у
ОСОБА_1 права власності на
домоволодіння, оскільки не містять
відомостей щодо державної реєстрації
цих прав.

Крім того, у наданих до апеляційного
суду документах син відповідачки
ОСОБА_3 зазначений особою, що
зареєстрована та проживає АДРЕСА_2, що
також спростовує посилання апелянта
про наявність у її сина права
(оформлення права) на частку у спільній
частковій приватній власності на
вищевказане домоволодіння.

Водночас, достеменно встановленою
місцевим судом залишається обставина,
яка не заперечується апелянтом, що
земельна ділянка по
АДРЕСА_2 знаходиться у користуванні
ОСОБА_1 (а.с. 35), відомостей щодо
інших землекористувачів на дану
земельну ділянку матеріали справи не
містять.

Тому, правових підстав вважати, що у
суді першої інстанції не було залучено
до участі у справі ОСОБА_3 в якості
співвідповідача, чим порушено права
останнього, не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують факту самовільного
зайняття відповідачкою ОСОБА_1 частини
земельної ділянки ОСОБА_2 та чинення
нею перешкод у користуванні позивачем
належною йому частиною земельної
ділянки.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права, а доводи апеляційної скарги не
дають підстав для його скасування чи
зміни.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 14 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Кузнєцова О.Ю.

Хіль Л.М.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.