Номер провадження № 22-ц/785/2345/14
Головуючий у першій інстанції Котов
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Гончаренко В.М.,
Короткова В.Д.

з участю секретаря -
Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Фонд
комунального майна Южненської міської
ради, Южненський міський сектор
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та визнання права
постійного проживання і користування
квартирою, за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Южного міського суду
Одеської області від 17 грудня 2013 року,-

встановила:

У квітні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
визнання права постійного проживання і
користування квартирою і з врахуванням
уточнень в обґрунтування своїх
позовних вимог посилалася на те, що
26.09.1996 року позивачу, як працівникові
НВК м. Южного (вчителю) на підставі
рішення виконкому Южненської міської
ради Одеської області № 285 від 19.09.1996
року видано посвідчення НОМЕР_1 на
право заняття жилого приміщення в
малосімейному гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1. Житлова площа кімнати складає
17,44 кв.м.

01.11.1996 року між позивачем та КП «ЖЕД-3» в
особі Осадченко Г.І. укладено договір
№1 найму жилого приміщення в житловому
будинку малосімейного гуртожитку,
згідно якого УЖКГ надано їй в
користування окреме жиле приміщення в
житловому будинку типу малосімейного
гуртожитку, що складається з однієї
жилої кімнати площею 17,44 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1

З вищезазначеного часу позивач
постійно та безперервно користується
даним жилим приміщенням, зареєстрована
в цій квартирі, робить за власні кошти
ремонтні та інші роботи з утримання
квартири.

Крім цього вона як наймач жилого
приміщення уклала договори з
комунальними службами, щомісячно
сумлінно сплачує квартирну плату та
комунальні послуги, плату за
користування послугами кабельного
телебачення, тощо.

В 1998 році до квартири АДРЕСА_1, де вона
мешкає, вселилася відповідач, яка
зареєструвалась в квартирі та
проживала в ній приблизно до 2003 року. В
2003 році відповідач уклала шлюб і
виїхала з квартири. З того часу по
теперішній час вона постійно мешкає
разом з чоловіком і їхніми спільними
дітьми за іншою адресою.

До квартири АДРЕСА_1 відповідач з 2003
року не навідується, будь-якої участі в
утриманні квартири не приймає, на
пропозиції позивача взяти участь в
проведенні ремонту відмовлялася,
мотивуючи це відсутністю у неї такої
потреби через не проживання в квартирі.
На її ім'я постійно приходять
попередження від комунальних служб за
несвоєчасну оплату комунальних послуг.

Згідно з актом про не проживання від
12.03.2013 року, складеним комісією КП
«МЖКЦ», відповідач з червня 2003 року у
вищезазначеній квартирі не проживає.

Позивач вважає, що відповідач
добровільно змінила місце свого
проживання та втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Реєстрація відповідачки в квартирі
створює ОСОБА_2 перешкоди у
користуванні житлом та реалізації
передбачених законодавством житлових
прав, зокрема - права на приватизацію
займаного житла.

Позивач ОСОБА_2 остаточно просила :

-визнати ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1;

- вказати в рішенні суду, що дане
рішення є підставою для зняття ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку місця її
проживання в квартирі АДРЕСА_1, в
Державній міграційній службі Одеської
області.

-визнати за ОСОБА_2 право постійного
проживання і користування квартирою
АДРЕСА_1 ;

-вказати в рішенні суду ,що дане
рішення є підставою для видачі ОСОБА_2
ордера на квартиру АДРЕСА_1

Позивач, її представник в судовому
засіданні позов підтримали в повному
обсязі.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, просили у задоволенні позову
відмовити.

Рішенням Южного міського суду Одеської
області від 17.12.2013 року позов ОСОБА_2
задоволено .

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право постійного
проживання і користування квартирою
АДРЕСА_1

Рішення суду стало підставою для
зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку
за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду стало підставою для
видачі ОСОБА_2 ордера на квартиру
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, невірне
застосування норм матеріального права,
просить рішення Южного міського суду
Одеської області від 17 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази у справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов виходив з того, що відповідач у
спірній квартирі не проживала більш
6-ти місяців без поважних причин та
оскільки позивач у спірній квартирі
постійно проживала з 1996 року тому вона
набула права на отримання ордеру на
спірну квартиру та права постійного
користування спірною квартирою.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 58 ЖК України єдиною
підставою для вселення в жиле
приміщення є ордер.

З матеріалів справи вбачається ,що
26.09.1996 року позивачу ОСОБА_2, як
працівникові НВК м. Южного (вчителю), на
підставі рішення виконкому Южненської
міської ради № 285 від 19.09.1996 року ,
видано посвідчення НОМЕР_1 на право
зайняття ліжко-місця в малосімейному
гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1,житловою площею кімнати 17,44
кв.м.(а.с.8).

З 1997 року позивач постійно проживає у
вищезазначеній квартирі та сплачує
комунальні послуги ,що підтверджується
довідкою КП «ГЖКЦ» № 3220 від 29.11.2013 р.
(а.с. 102), квитанціями про сплату
комунальних послуг (а.с.13-19 ).

В 1999 році до квартири АДРЕСА_1, де мешкає
позивач ОСОБА_2, на підставі
посвідчення НОМЕР_2 від 19.04.1999 року
(а.с.141) , виданого на підставі
розпорядження міського голови
Южненської міської ради від 15.04.1999 №
02-02-151 р. «Про надання ліжко-місця
вчительці ОСОБА_3» (а.с.98) , вселилася
відповідач, яка зареєструвалась 19.11.1999
р. ,що підтверджується довідкою КП
«ГЖКЦ» № 3220 від 29.11.2013 р. (а.с. 102).

В 2003 році ОСОБА_3 уклала шлюб і виїхала з
квартири. З того часу по теперішній час
вона постійно мешкає разом з чоловіком
і їхніми двома спільними дітьми за
іншою адресою по АДРЕСА_2, про що
сторони в судовому засіданні не
заперечують.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Виходячи з матеріалів справи та
пояснень сторін , позивач та
відповідач ордер на вселення не
отримували.

Відповідно до рішення Виконавчого
Комітету Южненської міської ради № 199
від 16.09.1999 року у зв'язку із
відсутністю у міськвиконкому
житлової площі для мешкання одиноких
громадян-запрошених фахівців,виконком
Южненської міської ради вирішив
продовжити тимчасове використання
службової житлової площі терміном на
три роки під гуртожиток для одиноких
громадян квартири АДРЕСА_1 (а.с.100).

Відповідно до рішення Виконавчого
Комітету Южненської міської ради №236
від 19.07.2001 р. статус малосімейного
гуртожитку з будинку по АДРЕСА_1 було
знято та надано будівлі статус
житлового будинку для постійного
мешкання громадян та було доручено
консультанту з житлових питань
проводити видачу ордерів мешканцям
будинку , згідно з відповідними
рішеннями Южненського міськвиконкому
(а.с.101).

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою ,що
втратила право користування жилим
приміщенням АДРЕСА_1 , оскільки з 2003
року відповідач у спірній квартирі не
проживає, комунальні послуги не
сплачувала ,а погасила заборгованість
лише після звернення позивачем з
позовом до суду ,тому суд обґрунтовано
посилаючись на вимоги ст.ст.71 ,72 ЦК
України ,визнав ОСОБА_3 такою,що
втратила право користування
приміщенням спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги щодо
неврахування судом першої інстанції
того, що позивач , заявляючи позовні
вимоги про визнання відповідача таким
,що втратила право користування жилим
приміщенням , є неналежним позивачем та
те ,що її права не були порушені , а тому
не мала підстав для звернення з
відповідними позовними вимогами, не
заслуговують на увагу , оскільки
позивач з 1996 року постійно проживала у
спірній квартирі , відповідно до
рішення Виконавчого Комітету
Южненської міської ради № 236 від 19.07.2001
р. статус малосімейного гуртожитку з
будинку по АДРЕСА_1 було знято та
надано будівлі статус житлового
будинку для постійного мешкання
громадян , позивач сплачувала
комунальні послуги , тому вважається
такою що з нею був укладений договір
найму жилого приміщення та вона є
наймачем спірної квартири .

Оскільки позивач ,як наймач спірної
квартири , може захищати свої права
шляхом звернення до суду з відповідним
позовом ,тому відповідно до ст.ст 3,15 ЦПК
України та ст.16 ЦК України , позивач
набула право на звернення до суду за
захистом своїх порушених або не
визнаних прав.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції того, що
відповідач не проживала у спірній
квартирі через створення позивачем
перешкод ,зокрема заміною вхідних
дверей, оскільки відповідач у спірній
квартири не проживала з 2003 року , а
вхідні двері були замінені позивачем
у 2009 році ,при цьому до звернення
позивачем з позовом до суду ,
відповідач не намагалася вселитися у
спірну квартири та всупереч до вимог
ст.60 ЦПК України не надано ,а матеріали
справи не містять докази створення
позивачем перешкод відповідачу у
проживанні в спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з
доводами апеляційної скарги щодо
помилкового визначення судом першої
інстанції того, що позивачу в 1996 році
було виділено окреме жиле приміщення в
малосімейному гуртожитку за адресою :
АДРЕСА_1, оскільки відповідно до
посвідчення НОМЕР_1 від 26.09.1996 року ,
виданого на підставі рішення виконкому
Южненської міської ради № 285 від 19.09.1996
року , позивачу ОСОБА_2, як працівникові
НВК м. Южного (вчителю), було виділено
ліжко-місце в малосімейному
гуртожитку , проте зазначене не є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з
доводами апеляційної скарги в тому, що
задовольняючи позовні вимоги позивача
щодо визнання за позивачем права
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зазначаючи в рішенні суду те ,що
рішення суду стало підставою для
видачі ОСОБА_2 ордеру на квартиру
АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що власником
будинку є Южненська міська рада
Одеської області в особі комунального
господарства ,яка не була залучена до
участі у справі в якості відповідача.

Позивач з 1996 року постійно проживає у
спірному приміщенні ,її право на
користування та проживання спірним
приміщенням не оскаржено та не
скасовано та матеріали справи не
містять доказів наявності спору з
цього приводу між позивачем та
власником будинку Южненської міської
ради Одеської області.

За таких підстав, апеляційна скарга
ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню, а рішення Южного міського
суду Одеської області від 17 грудня 2013
року скасуванню в частині визнання за
ОСОБА_2 право постійного проживання і
користування квартирою АДРЕСА_1 і в
частині того, що рішення суду стало
підставою для видачі ОСОБА_2 ордеру на
квартиру АДРЕСА_1 і в цій частині
ухваленню нового рішення про відмову у
задоволенні цих позовних вимог .В
решті рішення підлягає залишенню без
змін.

Керуючись ст.. 303, п.2 ч.1 ст. 307, п.3, п.4 ч.1
ст. 309, 316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Южного міського суду Одеської
області від 17 грудня 2013 року скасувати
в частині визнання за ОСОБА_2 право
постійного проживання і користування
квартирою АДРЕСА_1 і в частині того, що
рішення суду стало підставою для
видачі ОСОБА_2 ордеру на квартиру
АДРЕСА_1 і в цій частині у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А. А. Калараш

Н. В. Гончаренко

В. Д. Коротков