Єдиний унікальний номер 0522/9747/12
Номер провадження 22-ц/775/1364/2014
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляціях ОСОБА_1, до якої приєднався
ОСОБА_2, та ОСОБА_3 на заочне рішення
Калінінського районного суду м.
Донецька від 12 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 - про
визнання довіреності недійсною,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, скасування
державної реєстрації права власності,
визнання права власності на частку
квартири в порядку спадкування за
законом,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернулась
позивачка ОСОБА_4 з апеляційною скаргою
на заочне рішення суду, яким її позовні
вимоги були задоволені частково: суд
визнав недійсною довіреність від 11
листопада 2010 року на право дарування 1/3
частки квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог ОСОБА_4 було
відмовлено.

До апеляційної скарги позивачки ОСОБА_4
приєднався ОСОБА_2, який є третьою
особою у даній справі.

Відповідач ОСОБА_3 теж оскаржив вказане
заочне рішення суду.

Суд першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира належала на праві
власності позивачці ОСОБА_4, її сину
ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_6 у рівних
частках - по 1/3 кожному.

11 листопада 2010 року ОСОБА_6 видала
довіреність на ім»я третьої особи у
справі ОСОБА_4 на право дарування
належної їй частки спірної квартири.
Вказана довіреність була посвідчена
нотаріально приватним нотаріусом
ОСОБА_5, яка також є третьою особою у
справі, та зареєстрована у
встановленому законом порядку.

На підставі цієї довіреності ОСОБА_4
подарував належну ОСОБА_6 1/3 частку
спірної квартири відповідачеві ОСОБА_3
за договором дарування від 17 листопада
2010 року, який також був нотаріально
посвідчений та зареєстрований у
встановленому законом порядку у
Державному реєстрі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_1 та визнаючи недійсною
довіреність, видану її матір»ю на право
відчуження належної їй частки
квартири, суд першої інстанції виходив
з того, що висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи було
встановлено, що померла матір
позивачки внаслідок психічного
захворювання в період підписання
довіреності не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, суд відмовив позивачці у
задоволенні іншої частини вимог,
пославшись на те, що на час розгляду
справи не скасований договір дарування
частки квартири, укладений від імені
ОСОБА_6, а крім того, позивачка і так
користується цією житловою площею, до
того, суд першої інстанції вказав, що
позовні вимоги в цій частині можуть
бути розглянуті тільки після набрання
чинності даним рішенням суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати в частині
відмови їй у позові про витребування 1/3
частки квартири та визнання за нею
права власності в порядку спадкування
за законом на цю частину квартири,
оскільки вважає, що в цій частині
рішення суду є незаконним.

Зокрема, суд першої інстанції не
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами права, які
підлягали застосуванню, не прийняв до
уваги, що позивач вірно визначив
специфіку тих відносин, що виникли, та
обрав вірний спосіб захисту свого
порушеного права, а саме: віндикаційний
позов.

Суд також не прийняв до уваги, що
позивачка у встановленому законом
порядку прийняла спадщину, яка
лишилась після смерті її матері, що
підтверджується витягом зі Спадкового
реєстру, однак свідоцтво про право на
спадщину на 1/3 частку квартири, що
належала померлій, позивачка не
отримала, оскільки на той час це майно
було незаконно відчужене.

Оскільки суд першої інстанції не
визначився у спірних правовідносинах,
судом не були застосовані відповідні
правові норми, а також правові позиції
Верховного Суду України, які містяться
у постанові Пленуму від 06 листопада 2009
року № 9, та Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, що містяться у
Листі від 28 січня 2013 року, згідно з
якими особа, яка вважає себе власником
майна та права якої порушені, може
захистити своє право шляхом
задоволення індикаційного позову та
витребування майна у добросовісного
набувача цього майна.

Третя особа ОСОБА_2 приєднався до
апеляційної скарги ОСОБА_1, підтримав
її апеляцію та вказав, що судом першої
інстанції неповно були з»ясовані
обставини справи, а також порушені
вимоги матеріального і процесуального
права, що призвело до порушення прав
позивачки.

ОСОБА_2 також вказав, що оформлення
спірної довіреності відбувалось
таємно від нього та його матері, яка є
єдиною спадкоємицею після смерті
ОСОБА_6; ОСОБА_4, на ім»я якого була
видана довіреність його бабусею, та
ОСОБА_3, якому була подарована частина
квартири бабусі, є незнайомими їм
людьми; з 01 жовтня 2010 року, тобто в
період оформлення договору дарування,
до самої смерті місце знаходження
бабусі було їм невідоме, вона була
ізольована заінтересованими особами;
він з матір»ю неодноразово звертався
до прокуратури з питання розшуку
бабусі.

Відповідач ОСОБА_3 у своїй апеляційній
скарзі просить скасувати рішення суду
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 та відмовити їй і у цій частині
вимог, оскільки вважає, що суд першої
інстанції неповно та необ»єктивно
розглянув справу, не з»ясував
обставини, що мають значення для
справи, порушив норми процесуального
права та неправильно застосував норми
матеріального права.

Так, судом не були залучені до справи
оригінал медкарти померлої ОСОБА_6,
матеріали цивільної справи про
визначення часток у спірній квартирі,
де ОСОБА_6 особисто приймала участь у
справі, надавала пояснення, подавала
клопотання, тобто у спірний період,
коли була оформлена довіреність, вона
показала свою повну спроможність
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Апелянт вважає, що висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи є
необ»єктивним та неповним, бо не
враховані інші документи, які
характеризують медико-психічний стан
померлої.

Суд першої інстанції також не врахував,
що набрало законної сили рішення
апеляційного суду від 17 липня 2012 року,
яким ОСОБА_1 було відмовлено у
задоволенні її вимог про визнання
незаконними дій нотаріуса при
оформленні спірної довіреності на
право дарування частини квартири.

Крім того, на теперішній час власницею
спірної 1/3 частки квартири на підставі
договору дарування від 01 липня 2013 року
є ОСОБА_8, тому рішення суду може
безпосередньо вплинути на її права та
обов»язки.

Крім того, апелянт вважає, що до суду у
якості третьої особи також слід було
залучити приватного нотаріуса ОСОБА_9,
посвідчував договір дарування від 17
листопада 2010 року.

Заслухавши пояснення апелянтів та
представників ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційні
скарги слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1,
її матері ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_2 за
актом приватизації належала на праві
спільної сумісної власності квартира
АДРЕСА_1. Це підтверджується
свідоцтвом про право власності № 1835
від 06 квітня 1993 року, яке було видане
Фондом комунального майна Донецької
міської ради (т.1 а.с.16).

27 жовтня 2010 року право власності
вказаних осіб було зареєстроване у
встановленому законом порядку, про що
свідчить витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно (т.1 а.с.17).

Згідно з цим витягом позивачка ОСОБА_1
та третя особа ОСОБА_2 є власниками 2/3
часток вказаної квартири, а ОСОБА_6
належить 1/3 частка цієї квартири.

11 листопада 2010 року ОСОБА_6 видала
довіреність на ім»я ОСОБА_4 на право
розпорядження належною їй 1/3 часткою
квартири АДРЕСА_1, а саме: укладення від
її імені договору дарування вказаної
частки квартири ОСОБА_3

Ця довіреність була посвідчена
приватним нотаріусом ОСОБА_5 та
зареєстрована у реєстрі за № 2033 (т.1
а.с.11).

17 листопада того ж року ОСОБА_4 на
підставі цієї довіреності подарував
ОСОБА_3 належну ОСОБА_6 частку квартири.

Цей договір був посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_9 та зареєстрований у
реєстрі за № 7547 (т.1 а.с.13).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_6 в частині
її позову про визнання недійсною
довіреності, виданої її матір»ю на ім»я
ОСОБА_4 на право дарування, суд першої
інстанції підставно послався на
висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи, яка
була комісійно проведена 23 серпня - 02
вересня 2013 року на підставі ухвали суду
першої інстанції (т.2 а.с.40-56).

У висновках цього експертного
дослідження, викладених в акті №
261-а/457-а, вказано, що «ОСОБА_6 в период
заключения ею юридической сделки -
подписания доверенности от 11.11.2010 г.
обнаруживала стойкое хроническое
психическое расстройство -
инволюционный параноид (хроническое
бредовое расстройство - в редакции
МАБ-10). По психическому состоянию в
вышеуказанный период времени не могла
понимать значение своих действий и
руководить ими» (т.2 а.с.55-56).

Посмертна судово-психіатрична
експертиза проводилась Донецьким
обласним центром судово-психіатричної
експертизи на підставі амбулаторних
карт померлої ОСОБА_6, історій хвороби
під час лікування ОСОБА_6 у центральній
міській клінічній лікарні № 3 м.
Донецька, міській психоневрологічній
лікарні № 2 м. Донецька, інших медичних
закладах, протоколу
патологоанатомічного дослідження та
інших доказів, які були надані
сторонами та досліджені судом першої
інстанції.

За таких обставин апеляційний суд
вважає, що висновок суду першої
інстанції в частині визнання недійсною
довіреності від 11 листопада 2010 року,
виданої ОСОБА_6 на ім»я ОСОБА_4, є
підставним та обґрунтованим,
відповідає вимогам закону, фактичним
обставинам справи та наданим сторонами
доказам.

Апеляційний суд не може прийняти
доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_3 про те, що посмертна експертиза
є необ»єктивною та неповною, бо не
враховує інші документи, які є у
наявності та які характеризують
померлу як дієздатну особу, з таких
підстав.

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Апеляційний суд вважає, що відповідач
не надав до суду ніяких належних та
допустимих доказів на спростування
висновку суду першої інстанції в цій
частині позову, тому такі його доводи
апеляційної скарги є лише
розміркуваннями, не підтвердженими
об»єктивно.

Відмовляючи позивачці у задоволенні її
вимог про витребування майна з чужого
незаконного володіння, скасування
державної реєстрації права власності,
визнання права власності на частку
квартири в порядку спадкування за
законом, суд першої інстанції виходив з
того, що існує не скасований договір
дарування спірного майна від 17
листопада 2010 року, тому вказані позовні
вимоги можуть бути розглянути в іншому
провадженні тільки за умови набрання
законної сили даним рішенням суду.

Зі справи вбачається, що звертаючись зі
своїм позовом до суду, позивачка не
заявляла вимог про визнання недійсним
договору дарування від 17 листопада 2010
року, за яким належна її матері частка
квартири була подарована
відповідачеві, вона лише просила
скасувати державну реєстрацію права
власності на спірне майно за ОСОБА_3 та
витребувати у нього спірне майно, хоча
у своїй позовній заяві вона наводила
правові норми ст.ст.215, 216 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_2
вказують, що повернення їй спірного
майна, яке незаконно вибуло з власності
померлої матері позивачки, має бути
здійснене на підставі індикаційного
позову, з яким ОСОБА_4 нібито і
звернулась до суду.

Між тим, на час розгляду справи та
ухвалення судового рішення було відомо
лише про те, що власником спірної
частини квартири за договором
дарування від 17 листопада 2010 року став
відповідач ОСОБА_3, який в
установленому законом порядку
зареєстрував за собою право власності,
саме тому ОСОБА_4 і пред»явила свої
вимоги про повернення незаконно
набутого майна до ОСОБА_3 як сторони
недійсного правочину, хоча при цьому
вимоги про визнання договору дарування
недійсним вона не ставила.

В апеляційному суді представник
позивачки пояснила, що для повернення
незаконно набутого майна вона вважає
достатнім визнання недійсною
довіреності на право укладання
вказаного договору дарування, при
цьому, визнання спірної угоди від 17
листопада 2010 року недійсною вважає
зайвим.

Проте з такими доводами погодитись не
можна, бо вони не ґрунтуються на законі,
оскільки питання про витребування
майна з чужого незаконного володіння
можна ставити тільки за умови визнання
у встановленому законом порядку
недійсним того правочину, за яким це
майно вибуло з власності
особи-власника, при тому, що позивачка
ОСОБА_4 не є власницею спірного майна.

Оскільки з такими вимогами ОСОБА_4 до
суду не зверталась, апеляційний суд
вважає, що висновок суду першої
інстанції в цій частині є правильним.

Разом з тим, після ухвалення
оскаржуваного рішення стало відомо про
те, що відповідач ОСОБА_3 подарував
спірну частку квартири іншій особі.

На а.с.46 у 4-му томі справи міститься
копія договору дарування від 01 липня 2013
року, за яким ОСОБА_3 подарував спірну 1/3
частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8

Цей договір був посвідчений
нотаріально та зареєстрований у
реєстрі за № 1173.

Отже, на даний час відповідач ОСОБА_3,
який набув права власності на спірну
частину квартири за довіреністю, що
була визнана недійсною, вже не є таким
власником, бо до ухвалення
оскаржуваного судового рішення він
провів відчуження спірного майна.

За таких обставин натепер майно може
бути витребуване від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, дійсно
шляхом подання індикаційного позову,
зокрема, від добросовісного набувача -
з підстав, передбачених ст.388 ЦК
України. В усякому разі визнання
правочину недійсним має перебувати
вимогам про витребування майна з
чужого незаконного володіння.

Що стосується скасування реєстрації
права власності на спірне майно за
попереднім власником, то на даний час
такі вимоги є передчасними, бо
здійснення такої реєстрації
безпосередньо пов»язане з виникненням
права власності на майно, а скасування -
з припиненням такого права в
установленому законом порядку.

Оскільки витребування майна з чужого
незаконного володіння та скасування
державної реєстрації права власності є
наслідком недійсного правочину,
апеляційний суд вважає, що такі вимоги
ОСОБА_4, а також визнання за нею права
власності на спірне майно в порядку
спадкування за законом на даний час є
передчасними з наведених вище підстав.

Усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_4,
до якої приєднався ОСОБА_2, були
предметом дослідження у суді, на
правильність висновків суду вони не
впливають та зроблених судом висновків
не спростовують, тому апеляційний суд
вважає, що дану апеляційну скаргу, як і
апеляцію ОСОБА_3 слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, до якої
приєднався ОСОБА_2, та ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 12 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:

Судді: