Справа№645/5706/13
Провадження№2/645/105/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року Фрунзенський
районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя - Алтухова О.Ю.,

секретар судового засідання -
Кононенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності та
зобов'язання знести самовільно
збудовану огорожу, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду із
вищезазначеним позовом. Уточнивши
позовні вимоги позивачі просили суд
визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності на 45/100 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1 зобов'язати
відповідача ОСОБА_3 знести самовільно
збудовану ним огорожу на земельній
ділянці по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначено, що за
договором купівлі-продажу від 30 грудня
1970 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали
частину будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1, а
саме: приміщення « 1-3» та « 1-4».
відповідно до довідки КП «Харківське
міське БТІ» від 21 червня 2013 року № 0500413
спірна частина будинку складає 45/100.
Отже, позивачі мають право на 45/100
спірного житлового будинку, а не на 37/100,
як зазначено у правовстановлюючих
документах. Відповідач ОСОБА_3, на думку
позивачів, має право не на 63/100, а на 55/100
спірного будинку. Окрім того, 14 квітня
2013 року ОСОБА_3 без узгодження з
позивачами побудував на спільній
земельній ділянці по АДРЕСА_1 огорожу,
яка перешкоджає потраплянню позивачів
до своїх будівель і багаторічних
земельних насаджень. Дана огорожа, на
думку позивачів, відповідно до
положень ч. 4 ст. 376 ЦК України як
самовільно побудована, підлягає зносу,
як така, що порушує права позивачів.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не
з'явилася, подала заяву про розгляд
справи за її відсутності.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
проти задоволення позову заперечував,
з підстав необґрунтованості позовних
вимог.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши надані
сторонами докази в їх сукупності,
приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони є співвласниками житлового
будинку АДРЕСА_1. Позивачам ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 належить по 37/200 частин будинку,
а відповідачу ОСОБА_3 - 63/100 частини ( а.с.
13-14, 17, 18, 20).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 30 грудня 1970 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2
придбали в рівних частинах кожний 37/100
частин будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 18-19).

Позивач ОСОБА_1 набув право власності
на 37/200 житлового будинку АДРЕСА_1 з
відповідною частиною надвірних
будівель на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 04
лютого 2006 року, після смерті ОСОБА_4 (а.с.
17).

Згідно договору купівлі-продажу від 07
вересня 2000 року відповідач ОСОБА_3
придбав 63/100 частини житлового будинку
з належною частиною надвірних споруд,
що знаходиться в АДРЕСА_1. Згідно
договору на земельній ділянці площею
1628 кв.м. розташовано вказаний житловий
будинок - літ. «А-1», житловою площею 59,7
кв.м., а також надвірні споруди: сараї -
літ. «Б», «Г», «Д», льох - літ. «М», навіс -
літ. «К», вбиральні - літ. «Л», «Ж»,
загорожа - 1-3, 6,8,9, зливна яма - № 7,
замощення - І (а.с.20).

Позивачі просять суд визнати за ними
право власності на 45/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 з огляду
на те, що у листі КП «Харківське міське
БТІ» від 17 червня 2013 року № 0500413
зазначено, що за станом житлового
будинку в 1970 році, приміщення 1-3 і 1-5,
корисною площею 15,7 кв.м., становили 45/100
від сумарної площі житлового будинку
літ. «А-1» без врахування площі пічок
((9,6+6,1)/34,7=45/100); приміщення 1-2, 1-4, корисною
площею 19,0 кв.м., становили 55/100 від
сумарної площі житлового будинку літ.
«А-1» без відрахування площі пічок
((5,2+13,8)/34,7=55/100) (а.с. 13-14).

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Як вже судом зазначено вище, сторони є
співвласниками житлового будинку
АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що рішенням
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 13 січня 1995 року по
цивільній справі № 2-326/1995р. за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2
про визнання дійсною угоди
купівлі-продажу 63/100 частин житлового
будинку з надвірними прибудовами по
АДРЕСА_1 задоволено позовні вимоги та
визнано дійсною угоду купівлі-продажу
126/300 частин житлового будинку з
надвірними прибудовами по АДРЕСА_1,
укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_818
липня 1992 року на 63/100частини між ОСОБА_5
та ОСОБА_6 від 01 вересня 1992 року та
визнано за ОСОБА_5 право приватної
власності на 63/100 частини будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1.

З рішення вбачається, що під час
розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 визнали позовні вимоги повністю
та зазначили, що ніяких претензій на
63/100 частини будинку вони не мають.

В подальшому, ОСОБА_5 згідно договору
купівлі-продажу від 07 вересня 2000 року
продав відповідачу ОСОБА_3 63/100 частини
житлового будинку з належною частиною
надвірних споруд, що знаходиться в
АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 30 грудня 1970 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2
придбали в рівних частинах кожний 37/100
частин будинку АДРЕСА_1. За цим
договором в користування покупців
перейшли приміщення: 1-3 - розміром 8,9
кв.м., 1-5 - розміром 5,8 кв.м., згідно
поповерхового плану Харківського
міського БТІ від 25.09.1970 р. ( а.с. 18-19).

З інформації КП «Харківське міське
БТІ», викладеній у листі № 304 від 07
серпня 2013 року, вбачається, що
визначення розміру часток проводиться
з урахуванням вартості всіх будинків,
будівель і споруд, що розташовані за
однією адресою та перебувають у
власності всіх співвласників. При
розрахунку вартості приміщень 103, 1-5
станом на 1970 рік відносно вартості
будівель і споруд, первісна ідеальна
частка складала 37/100 частини
домоволодіння. Згідно Інструкції про
проведення поділу, виділу та
розрахунку часток об'єктів нерухомого
майна», затвердженої Наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 55 від 18 червня 2007 року,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 06 липня 2007 року за № 774/14041 -
розрахунок ідеальних часток відносно
загальної площі, передбачений з 1958 року
по сьогоднішній час не змінювався.
Позивачу ОСОБА_1 належить 37/200 частин
домоволодіння на підставі свідоцтва
про право на спадщину, виданого 04.02.2006
року, позивачу ОСОБА_2 належить 37/200
частин будинку на підставі договору
купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року, а
відповідачу ОСОБА_3 - 63/100 частини, на
підставі договору купівлі-продажу від
07 вересня 2000 року. Первісними
ідеальними частками для кожного із
співвласників є долі, які існують на
даний час (а.с. 97).

Таким чином, суд вважає
безпідставними твердження позивачів,
що станом на укладення даного договору
- 30 грудня 1970 року - приміщення 1-3 та 1-5,
корисною площею 15, 7 кв.м. становили 45/100
від сумарної площі житлового будинку
по АДРЕСА_1, в зв'язку із чим не
знаходить підстав для задоволення
позовних вимог в частині визнання за
позивачами права власності на 45/100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
відповідача ОСОБА_3 знести самовільно
збудовану ним огорожу на земельній
ділянці по АДРЕСА_1, суд приходить до
наступного.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 03 грудня 1987 року був
визначений порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1. Даним
рішенням виділено ОСОБА_9
(правонаступником якої є ОСОБА_3)
земельну ділянку площею 1026 кв.м.,
розташовану з боку ділянки АДРЕСА_2, а
ОСОБА_4 (правонаступником якого є
ОСОБА_4) та ОСОБА_2 залишена у
користування земельна ділянка площею
602 кв.м. (а.с. 35).

Дане рішення набрало законної сили та
виконано, про що свідчить акт
державного виконавця від 25 серпня 1988
року, згідно якого в присутності сторін
- ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 та понятих
було здійснено поділ земельної ділянки
згідно рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 03 грудня
1987 року (а.с. 37-39).

Згідно ст. 103 ЗК України власники
та землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Відповідно до п.п. "г", "е" ч.1 ст. 96 ЗК
України землекористувачі зобов'язані
не порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів; дотримуватись
правил добросусідства та обмежень
пов'язаних з встановленням земельних
сервітутів та охоронних зон.

Частиною 2 ст. 95 ЗК України передбачено,
що порушені права землекористувачів
підлягають відновленню в порядку
встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст. 120 ЗК України якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Згідно ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкові від 23 грудня 2010 року (справа
№ 2-354/10) по справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення
порядку користування земельною
ділянкою, ухвалено виділити в
користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 814, 5
кв.м., в т.ч. 27,7 кв.м. загального
користування; виділити в користування
ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1 площею 814 кв.м., в т.ч. 27,7 кв.м.
загального користування ( а.с.50-54).

З висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
8432/9374 від 07 травня 2010 року, проведеної в
межах цивільної справи № 2-2543/09,
вбачається, що при обстеженні
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1
встановлено, що межові знаки, які були
встановлені відповідно до акту від 25
серпня 1988 року за рішенням
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 03 грудня 1987 року відсутні;
межу між співкористувачами, вказану у
додатку від 06 липня 1987 року до рішення
суду від 03 грудня 1987 року порушено
побудовою житлової прибудови літ. А1-1
(зі сторони ОСОБА_1, ОСОБА_2) та житлової
прибудови літ. А2-1 (зі сторони ОСОБА_3);
невідповідність межі між
землекористувачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
землекористувачами будинковолодіння
АДРЕСА_3 (відступ межі по червоній лінії
зі сторони ОСОБА_1, ОСОБА_2 у бік
домоволодіння АДРЕСА_3) становить 1,0 м.;
невідповідність межі між
землекористувачем ОСОБА_3 та
землекористувачами будинковолодіння
АДРЕСА_2 (відступ межі по червоній лінії
зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_2 у
бік земельної ділянки ОСОБА_3)
становить 0,5 м. ( а.с.64).

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 09 березня 2011
року скасовано рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 23 грудня
2010 року скасовано та ухвалено про
відмову в задоволенні позовних вимог.

У своєму рішенні апеляційний суд
зазначив, що доводи позивача про те, що
побудована у 1989 році ОСОБА_4 прибудова
частково знаходиться на земельній
ділянці відповідача, а прибудова. яка
відноситься до частини будинку ОСОБА_3
відповідно частково розташована на
земельній ділянці позивачів, а тому
користування земельною ділянкою у
спосіб, визначений рішенням суду від 03
грудня 1987 року є неможливим, не
відповідає матеріалам справи. В справі
дійсно містяться дані про побудову
кожним із співвласників прибудов до
своїх частин будинку, при цьому
незначна частина цих прибудов дійсно
знаходиться на земельних ділянках або
по межі ділянок співвласників. Проте,
зазначене не є підставою для
визначення іншим чином раніше
встановленого рішенням суду порядку
користування земельною ділянкою, а
право сторін може бути захищено в
інший передбачений законом спосіб, як
то шляхом поновлення порушеного права,
усунення перешкод або встановлення
сервітуту щодо земельної ділянки для
обслуговування належних сторонам
прибудов.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК
України, звертаючись до суду, позивач
за власним розсудом обирає спосіб
захисту. Обравши способом захисту
права подання позову про знесення
самочинно збудованого об'єкту, позивач
в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог.

Позивачі не заявляли вимог про
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування частиною земельної
ділянки, порядок користування якою
визначений рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 03 грудня
1987 року, встановлення сервітуту щодо
земельної ділянки для обслуговування
належних позивачам прибудов тощо, а в
судовому засіданні не доведено, що
огорожа позбавляє позивачів права
належним чином користуватися
виділеною їм рішенням суду частиною
земельної ділянки, в зв'язку із чим у
задоволенні позовних вимог належить
відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
95, 103, 120, 152 ЗК України, 321 ЦК України,
ст.ст.3, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності та зобов'язання знести
самовільно збудовану огорожу -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене
до апеляційного суду Харківської
області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Іншими особами, які
брали участь у справі, але не були
присутніми у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: