Провадження № 22-ц/779/958/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Пнівчук
О.В., Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2
та його представника Банаха В.М.

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
навчально-методичного центру
цивільного захисту та безпеки
життєдіяльності Івано-Франківської
області про зміну формулювання причини
звільнення,- за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 17 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з зазначеним позовом, який уточнив під
час розгляду справи, про зміну
формулювання причин звільнення з
посади заступника начальника центру -
начальника обласних курсів
Навчально-методичного центру
цивільного захисту та безпеки
життєдіяльності Івано-Франківської
області за наказом №66 від 15.07.2013 року за
п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін на
п.1.ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці з 08.11.2013 року.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 17.03.2014 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
вважаючи його незаконним та
необґрунтованим, ухваленим за
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу.

Вказує, що при його звільненні з 01.10.2013
року відповідачем порушено вимоги
трудового законодавства, згідно яких
видача трудової книжки та проведення
повного розрахунку повинна була бути
здійснена не раніше дня звільнення.
Адміністрація Навчально-методичного
центру цивільного захисту та безпеки
життєдіяльності Івано-Франківської
області приховала від позивача факт
ліквідації посади, на якій останній
працював, і шляхом обману домоглася
написання заяви про надання
невикористаних та чергової відпусток
до 01.10.2013 року з наступним звільненням
за угодою сторін. Звільнивши позивача з
зазначеної посади відповідач позбавив
його ряду пільг в тому числі
встановлених ЗУ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», згідно якого у разі його
звільнення внаслідок скорочення
посади виплачується допомога в розмірі
трикратної середньомісячної
заробітної плати, а також зберігається
за бажанням посадовий оклад, тарифна
ставка на новому місці роботи, але не
більше одного року.

Суд необґрунтовано посилається на те,
що позивач не звертався до
адміністрації із заявою про
продовження терміну перебування у
відпустці, оскільки це не передбачено
нормами КЗпП України та ЗУ «Про
відпустки» і не застосовано норму ст.78
КЗпП України, згідно якої дні
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку до щорічних
відпусток не включається.

За наведених обставин просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
виходив з того, що звільнення ОСОБА_2
відбулось із дотриманням вимог чинного
трудового законодавства.

Такий висновок суду є обґрунтованим
та відповідає обставинам справи.

Відповідно до наказу начальника
навчально-методичного центру
цивільного захисту безпеки
життєдіяльності Івано-Франківської
області від 15.07.2013 року ОСОБА_2 надано
відпустки з 15.07 по 19.07. 2013 року та з 09.08 по
01.10 2013 року.

Наказом №66 від 15.07.2013 року ОСОБА_5
звільнено з посади заступника
начальника центру - начальника
обласних курсів з 01.10.2013 року на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою
сторін, про що зроблений запис в
трудовій книжці. Відповідно до акту від
15.07.2013 року на прохання позивача йому
видана трудова книжка.

Як вбачається з заяви позивача, він
просив звільнити його за закінченням
додаткової оплачуваної відпустки з
01.10.2013 року за угодою сторін.

В зв'язку з зміною штатного розпису
08.07.2013 року та ліквідацією посади, яку
займав позивач, останній вважає, що
підставу звільнення слід змінити,
оскільки про даний факт він довідався
після видачі наказу про звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
однією з підстав припинення трудового
договору є угода сторін.

З роз'яснень, викладених у п. 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року N 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів", при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач про зміну штатного розпису
довідався ще 01.08.2013 року, перебуваючи у
трудових відносинах з відповідачем,
проте жодних дій, які свідчили про його
бажання відкликати заяву чи скасувати
наказ про звільнення за угодою сторін
він не вчинив. Таким чином, будучи
ознайомленим про зміну умов праці
позивач не відмовився від звільнення
на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а
тому суд обґрунтовано відмовив в зміні
підстав звільнення в судовому порядку,
оскільки з позовних вимог не
вбачається порушення відповідачем
законодавства про працю.

Позовні вимоги про зміну дати
звільнення ОСОБА_2 обґрунтовував тим,
що він перебував на листках
непрацездатності з 15 по 19 липня 2013 року,
з 21 серпня по 10 вересня 2013 року та з 23
вересня по 04 жовтня 2013 року, внаслідок
чого строки його непрацездатності не
можна включати до щорічної відпустки, а
тому дата його звільнення повинна бути
перенесена.

Відповідно до ст.78 КЗпП України дні
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку, а також
відпустки у зв'язку з вагітністю та
пологами, до щорічних відпусток не
включаються.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ "Про відпустки" за
бажанням працівника в разі його
звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Пунктом 1 частини другої статі 11 ЗУ "Про
відпустки" передбачено, що в разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку, щорічна
відпустка повинна бути продовжена або
перенесена на інший період.

Проте настання обставин, зазначених у
пунктах 1 - 4 частини другої статті 11
Закону України "Про відпустки", не
означає, що працівник може на свій
розсуд вирішувати питання про
перенесення відпустки на період,
безпосередньо наступний за днем
припинення дії цих обставин. Навіть при
продовженні відпустки у зв'язку з
перебуванням на лікарняному
невикористана частина щорічної
відпустки по закінченні зазначених
обставин не використовується
працівником самостійно, вона має бути
надана. Ця частина відпустки надається
шляхом видання роботодавцем наказу на
підставі листка тимчасової
непрацездатності працівника та його
заяви. За перебування на лікарняному з
15.07. по 19.07. 2013 року станом на 29.07.2013 року
позивачу нараховані належні суми (а.с.9),
про що його повідомлено, проте про
перенесення відпустки останній не
просив.

Відповідно до діючого трудового
законодавства необхідно розрізняти
звільнення працівника за згодою сторін
від звільнення по ініціативі самого
працівника.

Діючим законодавством, а саме с.40 КЗпП
України забороняється звільняти
працівника в період тимчасової
непрацездатності тільки в тих
випадках, коли таке звільнення
проводиться по ініціативі власника чи
уповноваженого ним органу.

Оскільки апелянта звільнено за згодою
сторін, то таке звільнення можливе і в
період знаходження такого
співробітника на лікарняному.

Враховуючи ініціативу позивача про
звільнення, відсутність відкликання
своєї заяви та згоди на це роботодавця,
підстав для продовження трудових
відносин позивача із відповідачем,
колегією суддів не вбачається. Сам по
собі факт видачі трудової книжки та
здійснення запису не в день звільнення,
зважаючи, що про це просив сам
працівник, не може бути підставою для
задоволення позову про зміну підстави
та дати звільнення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає оскаржуване рішення суду по
суті правильним і таким, що ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Підстав для його скасування, за
доводами апеляційної скарги, не
встановлено.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 17 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський