Справа № 2604/1232/2012
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва в
складі:

Головуючого судді
ЛАСТОВКИ Н.Д.

При секретарі
Фузік Г.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, в якому просить визнати
спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2: легковий автомобіль
моделі «Hyundai Accent», 2006 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1;
гаражний бокс НОМЕР_4 у ГБК «Динамо»
розташований у АДРЕСА_1; легковий
автомобіль моделі «Hyundai Tucson», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2; боргові зобов'язання у грошовій
сумі 18 000,00 євро, які були отримані від
ОСОБА_3 на підставі розписки від 18.08.2008
року, крім того позивач просить визнати
за ним право власності на ? частину
спільного сумісного майна подружжя;
встановити факт, що позивач власними
особистими грошовими коштами в повному
обсязі виконав свою ? частину боргових
зобов'язань з ОСОБА_2 як подружжя перед
ОСОБА_3 повернувши її грошову суму у
розмірі 9000,00 євро, які були отримані
згідно розписки від 18.08.2008 року; визнати
недійсною розписку від 18.08.2008 року в
частині грошових зобов'язань позивача
перед ОСОБА_3; провести розподіл
спільного сумісного майна подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на
користь позивача грошову компенсацію
за належну йому ? частину спільного
сумісного майна подружжя в грошовій
сумі розміром 160 411,70 грн.; залишити і
визнати за ОСОБА_2 право власності на
спільне сумісне майно їхнього
подружжя, яке зареєстровано на ім'я
ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь
позивача понесені ним судові витрати в
розмірі 1788,32 грн., а саме судовий збір за
звернення із позовом до суду в розмірі
1600,00 грн., за заяву про забезпечення
доказів в розмірі 94,10 грн., за заяву про
забезпечення позову в розмірі 94,10 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 24.12.1994
року між ним та відповідачкою ОСОБА_2
був зареєстрований шлюб, від якого
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4,
оскільки спільне життя з відповідачкою
не склалося 09.06.2010 року за рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
шлюб було розірвано з ініціативи
відповідачки, а 14.09.2010 року за рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва з
нього стягнуто аліменти на утримання
дитини. Після розірвання шлюбу спору
щодо поділу спільного майна подружжя
не було, оскільки в кожного з подружжя
був спільно набутий автомобіль, однак
16.09.2011 року погрожуючи фізичною
розправою відповідачка відібрала у
нього автомобіль, що змусило його
звернутися за захистом до суду. А отже,
за час сімейного життя між ним та
відповідачкою набуте майно, а саме:
легковий автомобіль моделі «Hyundai Accent»,
2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, гаражний
бокс НОМЕР_4 у ГБК «Динамо»
розташований у АДРЕСА_1, легковий
автомобіль моделі «Hyundai Tucson», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2. Зважаючи на те, що у подружжя не
було коштів на купівлю автомобіля «Hyundai
Tucson», він з відповідачкою вирішили
позичити кошти на купівлю автомобіля у
матері відповідачки - ОСОБА_3 у розмірі
18 000,00 євро строком на 36 місяців до
18.08.2011 року, про що ним була власноручно
написана розписка. Однак, враховуючи що
Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09.06.2010 року встановлено
факт, що про те, що з лютого 2009 року
сторони не підтримують шлюбних
відносин, спільного господарства не
ведуть, а тому невиплачений борг у
подружжя перед ОСОБА_3 станом на лютий
2009 року становить 15 500,00 євро, тобто на
момент припинення шлюбних відносин
боргові зобов'язання подружжя з
розрахунку ? частки мають становити по 7
750,00 євро. Проте, позивачем проводилися
платежі і після припинення шлюбних
відносин, про що свідчать відповідні
розписки, чим він не тільки виконав
свою ? частину боргових зобов'язань
перед ОСОБА_3, а провів переплату своїх
боргових зобов'язань, а тому боргові
зобов'язання які залишилися перед
ОСОБА_3 мають покладатися на
відповідачку.

В подальшому в судовому засіданні
10.10.2013 року представником позивачем
подано заяву про зменшення позовних
вимог (а.с. 197-203) та в останньому
варіанті в судовому засіданні 16.01.2014
року представником позивача подано
заяву про збільшення позовних вимог
(а.с. 20-28), де позивач просив визнати
спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2: легковий автомобіль
моделі «Hyundai Accent», 2006 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1;
гаражний бокс НОМЕР_4 у ГБК «Динамо»
розташований у АДРЕСА_1; легковий
автомобіль моделі «Hyundai Tucson», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2; боргові зобов'язання у грошовій
сумі 18 000,00 євро, які були отримані від
ОСОБА_3 на підставі підписаної
позивачем розписки від 18.08.2008 року;
визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину спільного сумісного із ОСОБА_2
майна подружжя в порядку його
розподілу; встановити юридичний факт,
що позивач власними особистими
грошовими коштами в повному обсязі
виконав свою ? частину боргових
зобов'язань їхнього із ОСОБА_2 подружжя
перед ОСОБА_3, повернувши її грошову
суму у розмірі 9 000,00 євро, які були
отримані згідно розписки від 18.08.2008
року; встановити юридичний факт, що
інша ? частина боргових зобов'язань
їхнього із ОСОБА_2 подружжя перед
ОСОБА_3 згідно розписки від 18.08.2008 року
являється особистими борговими
зобов'язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_3;
встановити юридичний факт, що стягнута
з позивача на підставі рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 04.11.2013 року
грошова сума розміром у 64 020,00 грн., що
є еквівалентом 6000,00 євро відповідає
сумі особистих боргових зобов'язань
ОСОБА_2 перед ОСОБА_3, які не були
сплачені нею згідно розписки від 18.08.2008
року; компенсувати позивачу стягнуту з
нього на підставі рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 04.11.2013 року грошову суму розміром у
64 020,00 грн., що є еквівалентом 6000,00
євро, за рахунок належної ОСОБА_2
частини їхнього спільного сумісного
майна подружжя; провести розподіл
їхнього, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, спільного
сумісного майна подружжя; стягнути з
ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1
грошову компенсацію за належну йому ?
частину спільного сумісного майна
подружжя в грошовій сумі розміром у 142
110,80 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь
позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію за
стягнутий з нього на підставі рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 04.11.2013 року борг
згідно розписки від 18.08.2008 року, виданої
на ім'я ОСОБА_3, в грошовій сумі розміром
у 64 020,00 грн.; залишити і визнати за
ОСОБА_2 право власності на спільне
сумісне майно їхнього подружжя, яке
зареєстровано на ім'я ОСОБА_2; стягнути
з ОСОБА_2 на користь позивача понесені
ним судові витрати в розмірі 2 250,32 грн.,
а саме за сплачений позивачем судовий
збір за звернення із позовом до суду в
розмірі 2 062,12 грн., за заяву про
забезпечення доказів 94,10 грн., за заяву
про забезпечення позову 94,10 грн.

Свою заяву про збільшення позовних
вимог, окрім обставин викладених у
позовній заяві та заяві про зменшення
позовних вимог, позивач обґрунтовує
тим, що набрало законної сили рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 04.11.2013 року, яким
з нього стягнуто грошову суму розміром
у 64 020,00 грн., яка в дійсності
являється частиною тих боргових
зобов'язань їхнього з ОСОБА_2 подружжя
перед ОСОБА_3 згідно розписки від 18.08.2008
року, яку зобов'язана погасити
відповідачка, а встановлення фактів, що
мають юридичне значення необхідні
позивачу для отримання у власність
частини спільного майна подружжя.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
просив задовольнити його позовні
вимоги, в подальшому в судове засідання
не з'явився.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в
судовому засіданні просив позов
задовольнити з підстав викладених у
позовній заяві, заяві про зменшення
позовних вимог, заяві про збільшення
позовних вимог, письмових поясненнях
долучених до матеріалів справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги визнала
частково, а саме просила стягнути з неї
на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію
за належну йому частину спільного
сумісного майна подружжя в сумі 60 000,00
грн., пояснила, що дійсно перебувала з
позивачем у шлюбі, за час шлюбу вона з
ОСОБА_1 набули спільне сумісне майно, а
саме легковий автомобіль моделі «Hyundai
Accent», гаражний бокс НОМЕР_4 у ГБК
«Динамо» розташований у АДРЕСА_1 та
легковий автомобіль моделі «Hyundai Tucson».
Загальна вартість майна складає 284 221,63
грн., з яких позивачка погоджується
виплатити позивачу 60 000,00 грн.,
посилаючись на норму ст. 70 СК України,
враховуючи, що все набуте ними майно
під час шлюбу було придбано за рахунок
коштів її батьків, позивач при цьому
отримував невеликий та нерегулярний
дохід, крім того на її повному
утриманні знаходиться їх з позивачем
спільний син.

Представник відповідачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 в судовому засіданні надав
аналогічні пояснення відповідачки
ОСОБА_2, просив позов задовольнити
частково, а саме стягнути з ОСОБА_2
грошову компенсацію за належну
позивачу ОСОБА_1 частину спільного
сумісного майна подружжя в сумі 60 000,00
грн., в решті частині позовних вимог
позивача відмовити з підстав
викладених у письмових запереченнях
проти позову, письмових поясненнях по
справі в обґрунтування заперечень
проти уточнених позовних вимог,
письмових поясненнях по справі. (а.с.67-70
т. 1, 211-214 т. 2, 236-238 т. 2),

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні просила позов задовольнити
частково, а саме стягнути з ОСОБА_2
грошову компенсацію за належну
позивачу ОСОБА_1 частину спільного
сумісного майна подружжя в сумі 60 000,00
грн., в решті частині позовних вимог
позивача відмовити, оскільки вважає їх
необґрунтованими.

Заслухавши пояснення представник
позивача ОСОБА_5, відповідачки ОСОБА_2,
її уповноваженого представника -
ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_3, надавши
оцінку показам свідка ОСОБА_7,
дослідивши матеріли справи, оцінивши
наявні у справі докази, наведені
сторонами доводи та заперечення, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 24.12.1994 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований
шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 в них
народився син - ОСОБА_4. (а.с. 22 т.1)

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09.06.2010 року шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 23 т. 1)

За рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 14.09.2010 року стягнуто з
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився в с.
Веприк Фастівського району Київської
області, не працюючого, аліменти на
користь ОСОБА_2 на утримання сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в
розмірі 470,50 грн. щомісячно починаючи з
15.07.2010 року і до досягнення дитиною
повноліття. (а.с. 24)

Сумісна власність - це різновид права
спільної власності, що належить двом
або більше особам одночасно на один і
той самий об'єкт без визначення часток
кожного з них.

Відповідно до частини 3 статті 368
Цивільного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно із положенням ст. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно положення частини 1 статті 369
Цивільного кодексу України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Як випливає зі змісту ст. 177 Цивільного
кодексу України, об'єктами цивільних
прав є речі, у тому числі гроші та цінні
папери, інше майно, майнові права,
результати робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага. Тобто
законодавець об'єктами права спільної
сумісної власності подружжя визначає
будь-які речі, що належать фізичній
особі на праві приватної власності, не
конкретизуючи їх.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу
України, майном як особливим об'єктом
вважаються річ, сукупність речей, а
також майнові права та обов'язки.

В судовому засіданні позивач та
відповідачка підтвердили тай факт, що
за час перебування у шлюбі, подружжям
придбано майно, яке вони визнають
спільною сумісною власністю подружжя,
а саме:

- легковий автомобіль моделі «Hyundai Accent»,
2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1;

- гаражний бокс НОМЕР_4 у ГБК «Динамо»
розташований за адресою: АДРЕСА_1;

- легковий автомобіль моделі «Hyundai Tucson»,
2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно висновку Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 7851/12-42 від 21.06.2013 року
ринкова вартість гаражного боксу
НОМЕР_4 у ГБК «Динамо» розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, станом і в цінах на
момент проведення дослідження
становить 112 567,00 грн. (а.с. 92-123 т. 2)

Згідно висновку Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 7850/12-54 від 03.10.2012 року
ринкова вартість автомобіля «Хюндай
Акцент», 2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 51
118,63 грн. (а.с. 163-168 т. 2)

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 Сімейного
кодексу України та ст. 372 Цивільного
кодексу України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Так, матеріалами справи встановлено, а
сторонами по справі не заперечувалося,
що вартість легкового автомобіля
моделі «Hyundai Accent», 2006 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
становить 51 118,63 грн., вартість
гаражного боксу НОМЕР_4 у ГБК «Динамо»
розташований за адресою: АДРЕСА_1
становить 112 567,00 грн., вартість
легкового автомобіля моделі «Hyundai Tucson»,
2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 становить
120 536,00 грн., а всього загальна вартість
всього спільного сумісного майна
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складає 284
221,63 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу
України).

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови
Пленум Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Стороною відповідача вказувалося на
те, що позивач ОСОБА_1 перебуваючи у
шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 не дбав про
забезпечення сім'ї, мав мінливий,
нестабільний та посередній заробіток,
кошти на придбання майна під час шлюбу
надавалися матір'ю відповідачки -
ОСОБА_3, позивач сам вказував, зокрема, в
судових засіданнях під час слухання
справи про стягнення з нього аліментів
на утримання сина, що має тимчасовий
заробіток і фактично перебуває на
утриманні своїх батьків пенсіонерів,
доказів про те що, позивач мав
достатній дохід на купівлю автомобілів
та гаражного боксу позивачем не надані,
крім того, як свідчать розписки
долучені до матеріалів справи, як
позивачкою так і відповідачем
неодноразово брались у борг грошові
кошти у батьків відповідачки, які ними
використовувались для купівлі майна,
яке є об'єктом спору оскільки їх
заробітки були не великими, батьки
відповідачки постійно утримували їх
сім'ю, надавали кошти, купували
побутові предмети, також придбали
спірне майно, зокрема автомобіль «Hyundai
Accent» та гаражний бокс, які оформлялись
безпосередньо на відповідачку, а тому
вважає, що мізерні вклади позивача в
майновий стан сім'ї під час шлюбу
заслуговують грошової компенсації за
належну позивачу ОСОБА_1 частину
спільного сумісного майна подружжя в
сумі 60 000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовуючи свої
позовні вимоги про поділ спільного
сумісного майна подружжя вказав
зокрема, що ним надавалися кошти на
придбання спірного майна подружжя під
час шлюбу, оскільки він мав достатній
рівень заробітку отриманий від
підприємницької діяльності та
додаткового неофіційного
працевлаштування, а тому спільне
сумісне майно подружжя має бути
поділено виходячи з рівності часток
подружжя, тобто по ? частині, шляхом
відповідної грошової компенсації
вартості майна.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків
встановлених, ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Як з'ясовано судом, згідно записів
трудової книжки ОСОБА_1, він: 31.12.2006 року
звільнений з роботи по ст. 36 п. 2 КЗпП
України з ТзОВ «Тайфун»; 20.12.2012 року
прийнятий на посаду інспектора з
безпеки ТзОВ «Еко». (а.с. 219-220 т. 2)

Згідно довідки про доходи № 1390 від
25.04.2013 року виданої ОСОБА_1, який займає
посаду інспектора з безпеки на
підприємстві ТОВ «Еко» загальна сума
доходу за період з 20.12.12 по 31.03.13 за
винятком аліментів становить 4 398,30 грн.
(а.с. 221 т.2)

Згідно довідки про доходи № 1610/п/18-443
від 20.04.2012 року за період з 01.04.1998 по
31.12.2011 р. ОСОБА_2 виплачено, зокрема, 01.10.04
- 31.12.04 - 1196,67 грн., 01.01.05 - 31.03.05 - 1009,35 грн.,
01.04.05 - 30.06.05 - 1134,07 грн., 01.07.05-30.09.05 - 1199,39
грн., 01.10.05 - 31.12.05 - 1493,47 грн., 01.01.06 - 31.03.06 -
1289,26 грн., 01.01.06 - 31.03.06 - 27,03 грн., 01.04.06 -
30.06.06 - 1123,70 грн., з 01.07.06 по 30.06.08 - відсутня
інформація про доходи. (а.с. 75 т. 1)

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України
на підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до розписки від 01.02.2007 року,
ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 грошову позику
для придбання автомобіля «Hyundai Accent» в
сумі 17 000,00 дол. США, на строк до 01.01.2015
року, у разі не повернення вказаних
коштів автомобіль «Hyundai Accent»
переходить у власність ОСОБА_7, про що
ОСОБА_2 власноручно написала боргову
розписку. (а.с. 71 т. 1)

При цьому, ОСОБА_2 виконала перед ОСОБА_7
боргові зобов'язання за борговою
розпискою від 01.02.2007 року, про свідчить
відмітка про погашення боргу, яка
долучена до матеріалів справи.

Згідно розписки від 25.08.2007 року, ОСОБА_9
надав ОСОБА_2 грошову позику для
придбання для себе гаража а
автокооперативі «Динамо» в сумі 22 000,00
дол. США, у строк до 01.01.2013 року, у разі не
повернення вказаних коштів гараж
переходить у власність ОСОБА_9, про що
ОСОБА_2 власноручно написала боргову
розписку. (а.с. 72 т. 1)

При цьому, у вказаній розписці
містяться відмітки про погашення
грошової позики за борговою розпискою
від 25.08.2007 року.

Згідно розписки від 18.08.2008 року ОСОБА_1
взяв у борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 18 000,00
євро на 36 місяців з поверненням суми
кожного 15 числа (але не пізніше 18 числа),
починаючи з вересня 2008 року, (а.с. 45 т. 1)

Як встановлено Дніпровським районним
судом м. Києва в рішенні від 14.09.2010 року
при розгляді справи за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення аліментів:
«Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, надав суду
свої письмові заперечення. Пояснив, що
після розірвання шлюбу змушений був
переїхати проживати до батьків в м.
Фастів. В зв'язку з тим, що переніс тяжку
хворобу та змінив місце проживання не
може знайти постійне місце роботи, має
тимчасовий заробіток і фактично
перебуває на утриманні своїх
батьків-пенсіонерів. Не зважаючи на
свій тяжкий матеріальний стан він
добровільно сплачує аліменти в
мінімальному розмірі на дитину
відповідного віку». (а.с. 9 т.3)

Крім того у вказаному рішенні
встановлено, що відповідно до довідки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
записів про проведення реєстраційних
дій ОСОБА_1 не знайдено.

Суд аналізуючи вищевикладене може
зробити висновок, що при купівлі
подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного
майна, а саме легкового автомобіля
моделі «Hyundai Accent» в лютому 2007 року,
легкового автомобіля моделі «Hyundai Tucson»
у серпні 2008 року та гаражного боксу
НОМЕР_4 у ГБК «Динамо» у вересні 2007 року,
ОСОБА_1 не був офіційно
працевлаштований, відповідачка почала
отримувати дохід у липні 2008 року, та за
період 01.07.2008 - 30.09.2008 року їй було
виплачено 785,56 грн., про що свідчить
довідка про доходи № 1610/п/18-443 від 20.04.2012
року.

Як свідчать розписки від 01.02.2007 року,
25.08.2007 року та 18.08.2008 року, кошти на
придбання спірного майна були отримані
подружжям у борг, зокрема у ОСОБА_3 та
ОСОБА_9

Судом враховано, що в розписці від
01.02.2007 року міститься відмітка, що борг
погашено ОСОБА_2, в розписці від 25.08.2007
року, яка надана ОСОБА_2 вказано, що
грошова позика необхідна для придбати
їй (ОСОБА_2) гаража в автокооперативі
«Динамо», що стосується розписки від
18.08.2008 року наданої ОСОБА_1 про
отримання у борг грошових коштів у
ОСОБА_3, то на даний час вона являється
не в повній мірі виконаною, про що не
заперечується сторонами по справі.

Разом з тим, проаналізувавши пояснення
представника позивача в судовому
засіданні, який зазначав, що позивачу
нічого не відомо про існування
боргових розписок від 01.02.2007 року та
25.08.2007 року, тим самим і відсутність з
його сторони уявлення про існування
правовідносин по грошовому
зобов'язанню, що виникли в інтересах
сім'ї, пояснень відповідачки ОСОБА_2 та
її матері ОСОБА_3, які стверджують, що
кошти надавались безпосередньо ОСОБА_3
і не лише для купівлі спірного майна, а
й на побутові предмети, що надавались
на постійній основі під час
перебування сторін у шлюбі, оскільки
сім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали
достатнього доходу, а також врахувавши
дохід сторін по справі, які
підтверджується матеріалами справи,
суд приходить до висновку, що кошти на
купівлю спірного майна не здобуті
самим подружжям під час шлюбу.

При цьому, суд критично відноситься до
пояснення сторони позивача з приводу
того, що позивач працював приватним
підприємцем та отримував дохід
необхідний для купівлі спірного майна,
адже жодного належного доказу на
викладені обставини суду не надано, а в
рішенні Дніпровського районного суду
м. Києві від 14.09.2010 року встановлено, що
відповідно до довідки з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців записів про
проведення реєстраційних дій ОСОБА_1 не
знайдено.

Будучи допитаним в судовому засіданні
свідок ОСОБА_7, який являється батьком
відповідачки показав, що позивача він
знає з моменту одруження з донькою
ОСОБА_2, позивач працював з
періодичністю, спільне нажите майно
позивача та його доньки в більшості
мірі було куплено за їх з дружиною -
ОСОБА_3 кошти, також подружжя проживало
у їх квартирі, вказав, що оскільки
сторони мали нестабільний та невеликий
дохід, при цьому виховували сина, вони
вважали своїми обов'язками їм
допомагати.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного
кодексу України, у разі поділу майна, що
є у спільній сумісній власності
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до положення даної статті
поділ майна може бути здійснений за
домовленістю між співвласниками, у
зв'язку з чим діє презумпція рівності
часток. Разом з тим, чинне
законодавство передбачає можливість
відступу від рівності часток у випадку
поділу майна, що знаходиться в спільній
сумісній власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

При цьому, судом враховані інтереси
сторін, які просили розділити спільну
сумісну власність у вигляді грошової
компенсації вартості майна.

Тому, оцінивши зібрані по справі
докази, приймаючи до уваги пояснення та
заперечення сторін, керуючись
положеннями діючого законодавства
України, врахувавши встановлені судом
обставини, а саме дохід отриманий
позивачем та відповідачкою за період
купівлі під час шлюбу спірного майна,
врахувавши покази свідка ОСОБА_7 та
третьої особи ОСОБА_3, які вказали, що
кошти на придбання спірного майна, а
саме автомобіля моделі «Hyundai Accent» та
гаражного боксу у ГБК «Динамо»,
надавались безпосередньо ними, та
купувались за їх власні кошти,
відсутність доказів того, що позивач
отримував будь-який дохід для
матеріального забезпечення сім'ї,
врахувавши, що на утриманні
відповідачки перебуває їх спільна з
позивачем дитина, син - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
вказані обставини є істотними для
відступлення від засад рівності часток
подружжя, та вважає в рамках
справедливості, неупередженості та
розумності стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за
належну йому частину спільного
сумісного майна подружжя в сумі 60 000,00
грн.

Одночасно відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК
України у разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

А тому підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за
ОСОБА_1 право власності на ? частину
спільного сумісного із ОСОБА_2 майна
подружжя в порядку його розподілу та
вимогу позивача щодо залишення і
визнання за ОСОБА_2 право власності на
спільне сумісне майно їхнього
подружжя, яке зареєстровано на ім'я
ОСОБА_2 немає.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для
задоволення позовної вимоги позивача
ОСОБА_1 щодо визнання спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2:
легковий автомобіль моделі «Hyundai Accent»,
2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1; гаражний
бокс НОМЕР_4 у ГБК «Динамо»
розташований у АДРЕСА_1; легковий
автомобіль моделі «Hyundai Tucson», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, оскільки у сторін по справі
відсутній спір стосовно вказаної
вимоги, та враховуючи норму ст. 3 ЦПК
України, суд не встановив у позивача
порушених, невизнаних або оспорюваних
його прав, свобод чи інтересів.

Що стосується позовних вимог позивача
ОСОБА_1 щодо визнання спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2
боргові зобов'язання у грошовій сумі 18
000,00 євро, які були отримані від ОСОБА_3
на підставі підписаної позивачем
розписки від 18.08.2008 року; встановлення
юридичного факту, що позивач власними
особистими грошовими коштами в повному
обсязі виконав свою ? частину боргових
зобов'язань їхнього із ОСОБА_2 подружжя
перед ОСОБА_3, повернувши її грошову
суму у розмірі 9 000,00 євро, які були
отримані згідно розписки від 18.08.2008
року; встановлення юридичного факту, що
інша ? частина боргових зобов'язань
їхнього із ОСОБА_2 подружжя перед
ОСОБА_3 згідно розписки від 18.08.2008 року
являється особистими борговими
зобов'язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_3;
встановлення юридичного факту, що
стягнута з позивача на підставі
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 04.11.2013 року
грошова сума розміром у 64 020,00 грн., що є
еквівалентом 6000,00 євро відповідає сумі
особистих боргових зобов'язань ОСОБА_2
перед ОСОБА_3, які не були сплачені нею
згідно розписки від 18.08.2008 року;
компенсування позивачу стягнуту з
нього на підставі рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 04.11.2013 року грошову суму розміром у
64 020,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 євро,
за рахунок належної ОСОБА_2 частини
їхнього спільного сумісного майна
подружжя; стягнення з ОСОБА_2 на користь
позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію за
стягнутий з нього на підставі рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 04.11.2013 року борг
згідно розписки від 18.08.2008 року, виданої
на ім'я ОСОБА_3, в грошовій сумі розміром
у 64 020,00 грн., слід зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1
про стягнення грошової суми, де просила
стягнути з останнього грошову суму в
розмірі 6000,00 євро, що згідно курсу НБУ
станом на 31.01.2013 року становить 64 020,00
грн., посилаючись на те, що 18.08.2008 року
відповідач позичив у неї грошові кошти
в сумі 18000,00 євро на 36 місяців і
зобов'язався повертати гроші щомісячно
з 15 по 18 число кожного місяця починаючи
з вересня 2008 року, однак всю суму ОСОБА_1
не повернув, а з 15.07.2010 року взагалі
перестав сплачувати кошти.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 04.11.2013 року,
яке залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 23.12.2013 року, позов ОСОБА_3 задоволено
та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
заборгованість в розмірі 6000,00 євро, що
згідно курсу НБУ станом на 31.01.2013 року
становить 64 020,00 грн. (а.с. 242-243 т. 2, 30- 32 т.3)

Згідно з ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановленні судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Оскільки, рішенням Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 04.11.2013 року вирішено питання
стосовно боргових зобов'язань ОСОБА_1
перед ОСОБА_3 згідно боргової розписки
від 18.08.2008 року, суд не вбачає підстав
для задоволення позовних вимог
позивача в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 11
Цивільного процесуального кодексу
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212
Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі
докази, надавши оцінку показам свідка,
суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, 3-тя особа ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя підлягає
частковому задоволенню.

В порядку ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України суд
присуджує до стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 судовий збір
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог в розмірі 600,00 грн.,
витрат понесених позивачем при подачі
заяви про забезпечення позову в
розмірі 94,10 грн., при подачі заяви про
забезпечення доказів в розмірі 94,10 грн.,
а всього загальною сумою 788 грн. 20 коп..

Враховуючи наведене та керуючись
Постановою Пленуму Верховного суду
України від 21.12.2007 року № 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", ст.ст. 177, 190,
368, 369, 372, 1046, 1047 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 57, 60, 61, 70, 71 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208,
212-215, 218, 223, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну
йому частину спільного сумісного майна
подружжя в сумі 60000 грн. 00 коп.
(шістдесят тисяч грн. 00 коп.) та 788 грн. 20
коп. судового збору., а всього 60788 грн. 20
коп. ( шістдесят тисяч сімсот
вісімдесят вісім грн. 20 коп.)

В решта частині позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва протягом 10
днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: