Справа №485/3057/13-ц 20.02.2014 20.02.2014 20.02.2014
Провадження №22-ц/784/787/14
Головуючий першої інстанції Квєтка І.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого
Козаченка В.І.,

суддів:
Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання
Свіщук О.В.,

без участі осіб, які беруть участь у
справі,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк ,,ПриватБанк" (далі - ПриватБанк) на
рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 13 січня 2014
року за позовом ПриватБанку до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

19 грудня 2013 року ПриватБанк звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, укладеним між ними 15 квітня
2008 року, за умовами якого відповідачка
отримала 3000 грн. кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 24 % на рік за
користування кредитними коштами на
строк дії картки.

Посилаючись на невиконання
відповідачкою умов кредитного
договору, внаслідок чого станом на 22
листопада 2012 року у неї утворилось 18 323
грн. 59 коп. кредитної заборгованості,
позивач просив стягнути її з боржниці.

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 13
січня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з відповідачки на
користь банку 11 482 грн. 84 коп. кредитної
заборгованості (2020,12 грн. - по тілу
кредиту, 8439,73 грн. - по процентах, 500 грн. -
штрафу (фіксована частина) і 522,99 грн.
(процентна складова штрафу) та 114 грн. 83
коп. судового збору. В задоволенні
вимог про стягнення 6515 грн. комісії
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на неправильне
застосування місцевим судом норм
матеріального права, порушення вимог
процесуального права та неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, оскаржував рішення лише в
частині відмови в стягненні 6515 грн.
комісії та зменшенні штрафу, а тому
просив оскаржене рішення змінити,
збільшивши розмір стягнення до
вказаного в позові.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15
квітня 2008 року сторони уклали
кредитний договір, за яким
відповідачка отримала 3000 грн. кредиту у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою 24 %
на рік за користування кредитними
коштами на строк дії картки.

Внаслідок невчасного і неповного
повернення позичальницею кредиту у неї
станом на 22 листопада 2013 року
утворилась заборгованість, складовими
частинами якої позивач указав: 2020,12 грн.
- по тілу кредиту; 8439,73 - по процентах;
штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 848,74
грн. (процентна складова). А також
позивач нарахував відповідачці 6515 грн.
комісії за користування кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно статей 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, 1) припинення
зобов'язання 2) зміна умов зобов'язання;
3) сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг офіційно розтлумачено, що
положення п. 23 ст. 1, абзацу 2 ч. 4, п. 2 ч. 7
ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України
„Про захист прав споживачів" від 12
травня 1991 року (з наступними
змінами) (далі - Закон) у їх
взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42
Конституції України треба розуміти
так, що їх дія поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, установлених
договором, а позичальник - повернути
кредит та сплатити відсотки.
Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Аналогічні приписи містяться і в ч. 1 ст.
11 названого Закону.

Указаний Закон регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів. Захист
інтересів споживачів фінансових
послуг є метою державного регулювання
ринків фінансових послуг також
відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України
„Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
від 12 липня 2001 року (далі - Закон про
фінансові послуги).

Частиною 2 ст. 11 названого Закону та
абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону про фінансові
послуги врегульовуються питання щодо
відомостей, які кредитодавець має
повідомити споживачеві до укладення
договору споживчого кредиту, а ст. 56
Закону України „Про банки і банківську
діяльність" від 7 грудня 2000 року
(далі - Закон про банки) - щодо
відомостей, які банк має надавати
споживачеві як власному клієнту на
його вимогу.

У ч. 3 ст. 11 Закону встановлено правила
збору та використання інформації щодо
споживача як на стадії укладення
договору споживчого кредиту, так і в
процесі його виконання.

Положення частин 4 - 11 ст. 11 Закону
передбачають такі права споживача, які
за своїм змістом можливо реалізувати
лише під час виконання договору
споживчого кредиту. Зокрема, це право
споживача протягом певного терміну
відкликати згоду на укладення договору
про надання споживчого кредиту без
пояснення причин; не бути примушеним
під час виконання кредитного договору
сплачувати платежі, встановлені на
незаконних засадах; достроково
повернути споживчий кредит; не бути
примушеним достроково повернути суму
споживчого кредиту у разі незначних
порушень договору; бути захищеним від
суспільного поширення інформації про
несплату боргу тощо.

Права споживачів на стадії виконання
кредитного договору передбачаються
також положеннями ст. 10561 ЦК України, ч. 4
ст. 55 Закону про банки, ч. 2 ст. 6 Закону
про фінансові послуги, згідно з якими
банкам заборонено в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами, за винятком
випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону до
договорів про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону щодо несправедливих умов
в договорах. Зокрема положення, згідно
з якими передбачаються зміни в
будь-яких витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Банк не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Несправедливими є положення договору
про споживчий кредит, які містять умови
про зміни у витратах, зокрема щодо
плати за обслуговування кредиту та
плати за дострокове його погашення, і
це є підставою для визнання таких
положень недійсними.

Така ж правова позиція, викладе на і в
постанові Верховного Суду України від
12 вересня 2012 р. у справі № 6-80 цс 12, яка
згідно зі ст. 3607 ЦПК є обов'язковою для
всіх судів.

Правильно встановивши, що відповідачка
несвоєчасно та неповно повертала
отримані кредитні кошти, а з 18 грудня 2009
року взагалі перестала погашати
кредит, суд першої інстанції
обґрунтовано стягнув з боржниці на
користь банку 2020,12 грн. - заборгованості
по тілу кредиту, 8439,73 грн. -
заборгованості по процентах, та
правильно обрахувавши, відповідно до п.
8.6 кредитного договору, неустойку,
стягнув лише 500 грн. - фіксованого
штрафу частина) і 522,99 грн. процентної
складової штрафу (2020,12 грн. + 8439,73 = 10459,85 х
5% = 522,99).

Також вірно суд першої інстанції
відмовив у стягненні з відповідачки
комісії, оскільки таке нарахування є
несправедливим і доказів того, що
позичальниця підписувала умови і
правила надання банківських послуг,
тобто погодилась з умовою сплати
комісії, позивач суду не надав.

Отже, рішення місцевого суду
відповідає вказаним вище нормам
матеріального права та дійсним
обставинам справи.

Посилання апелянта на те, що вимоги про
стягнення комісії ґрунтуються на
умовах (тарифах) по обслуговуванню
платіжної картки, якими установлено
плату за щомісячне кредитне
обслуговування, зняття готівки,
отримання балансу та інші послуги,
безпідставні, оскільки підпис
відповідачки на вказаних умовах і
тарифах відсутній.

Отже, виходячи із указаного вище
Рішення Конституційного Суду України,
такі положення спірного договору про
споживчий кредит, які містять умови про
зміни у витратах, зокрема щодо плати за
обслуговування платіжної картки, є для
позичальника несправедливим. Тому
вимога про стягнення з відповідачки
указаної комісії задоволенню не
підлягала,

Інші доводи апеляційної скарги, які
зводяться до переоцінки доказів,
висновків місцевого суду не
спростовують, а тому не можуть бути
підставою для скасування правильного
по суті судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк ,,ПриватБанк" відхилити, а рішення
Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 13 січня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: