Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/3128/2014
інстанції - Виниченко Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Іванченка М.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 з
клопотанням про поновлення строку на
апеляційне оскарження рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації, третя особа: Комунальне
підприємство керуюча дирекція
Дніпровського району м. Києва, про
визнання права користування жилим
приміщенням та вселення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, третя особа:
Комунальне підприємство керуюча
дирекція Дніпровського району м. Києва,
про визнання права користування жилим
приміщенням та вселення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим, не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що суд не дав
належної оцінки наданим нею доказам,
зокрема, не взяв до уваги заяву на
реєстрацію в спірній квартирі ОСОБА_2 в
якій відповідач не заперечувала проти
реєстрації позивача.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що спірне жиле
приміщення житловою за адресою
АДРЕСА_1, площею 29,1 кв.м., що складається
з двох кімнат, було надане на підставі
розпорядження представника Президента
в Дарницькому районі від 18 жовтня 1993
року № 493 за ордером № 73483 серії Б
ОСОБА_4 та членам його сім'ї: дружині
ОСОБА_5, дочці ОСОБА_3, чоловіку дочки
ОСОБА_6, дочці ОСОБА_7 та онуці ОСОБА_8.

Власником особового рахунку квартири
АДРЕСА_1 був ОСОБА_4, після його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 стала ОСОБА_9, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до довідки ЖРЕО № 417 ТОВ
«Україна житло-сервіс» від 20 травня 2009
року № 86, особистий рахунок на час
видачі довідки на членів сім'ї не був
переведений.

Згідно витягу з наказу № 383 від 18 червня
2013 року КП по УЖГ Дніпровського району
м. Києва доручено начальнику ЖРЕО-417
перевести особовий рахунок та укласти
договір найму двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, гр. ОСОБА_3 у звязку зі смертю
квартиронаймача - ОСОБА_4.

На час розгляду справи в суді першої
інстанції спірна квартира не була
приватизована, у ній зареєстрована
відповідач ОСОБА_3 з 1993 року.

Розпорядженням Дніпровської районної
у м. Києві державної адміністрації «Про
призначення опіки та піклування над
неповнолітніми дітьми» від 05 лютого 2004
року № 92 позивача ОСОБА_2 було
призначено піклувальником над
неповнолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка проживає за адресою АДРЕСА_1, у
зв'язку з тим, що мати дитини ОСОБА_5 та
батько ОСОБА_4 померли (а.с. 10).

Згідно довідки ЖРЕО № 417 від 18 липня 2007
року, у спірному житловому приміщенні
позивач, як опікун неповнолітньої була
зареєстрована з 12 лютого 2004 року по 26
жовтня 2006 року, вдруге бала
зареєстрована з 23 листопада 2006 року
(а.с. 14).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
25 листопада 2009 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_2 була виселена зі спірної
квартири. В частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
залишено без змін рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 6 жовтня 2009 року.

Зазначеним рішенням апеляційного суду
встановлено, що на реєстація ОСОБА_2 за
адресою спірної квартири у 2006 році була
здійснена без згоди ОСОБА_9, яка на той
час проживала та була зареєстрована у
спірній квартирі.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 12
серпня 2010 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ
МВС України у м. Києві зобов'язано
відповідача - ВГІРФО зняти ОСОБА_2 з
реєстраційного обліку за адресою
спірної квартири. Постанова набрала
законної сили.

В липні 2013 року позивач звернулась до
суду з даним позовом, просила визнати
за нею право користування квартирою
АДРЕСА_1 та вселити її у цю квартиру. В
обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що в лютому 2004 року
вона була призначена піклувальником
відповідача ОСОБА_3, яка на той час була
неповнолітньою, оскільки її батьки
померли, у зв'язку з чим позивач була
зареєстрована у спірній квартирі - за
місцем проживання ОСОБА_3 Власником
особового рахунку на той час була
ОСОБА_9 - мачуха ОСОБА_3 та племінниця
позивача, яка тоді була хворою людиною.
Після досягнення ОСОБА_3 повноліття
позивач 26 жовтня 2006 року була знята з
реєстраційного обліку за адресою
спірної квартири, проте продовжувала
проживати з відповідачем та
племінницею. 23 листопада 2006 року
позивач, згідно поданої нею заяви до
начальника ЖЕК № 417 Дніпровського
району м. Києва, повторно була
зареєстрована у спірній квартирі за
письмовою згодою власника особового
рахунку - ОСОБА_9 та відповідача. Згоду
на її реєстрацію відповідач надала у
заяві для реєстрації за місцем
проживання від 22 листопада 2006 року.
Вони проживали однією сім'єю, вели
спільне господарство з 1995 року, витрати
по утриманню житла несла позивач на
протязі 7 років, також вона надавала
матеріальну та моральну підтримку
хворій племінниці ОСОБА_9, відповідачу
ОСОБА_3, турбувалась за них, на що
витратила всі свої заощадження. Між
ними були добрі сімейні стосунки, вони
визнавали за позивачем право
користування спірною квартирою. У
грудні 2006 року померла ОСОБА_9, після
чого позивач продовжувала проживати
разом з відповідачем, проте їх стосунки
погіршились, остання стала виганяти
позивача з квартири, а потім сама
отримала іншу квартиру і переїхала
туди на постійне місце проживання. В
подальшому відповідач звернулась до
суду з позовом про виселення позивача,
а остання подавала зустрічний позов
про визнання відповідача такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
25 листопада 2009 року позивач була
виселена зі спірної квартири. В цьому
рішенні суду вказано, що на реєстрацію
позивача була письмова згода лише
ОСОБА_3, згода від ОСОБА_9 отримана не
була, що не відповідає дійсності, так як
на підтвердження цього на даний час
позивач має таку заяву.

19 березня 2010 року рішення суду про
виселення ОСОБА_2 із спірної квартири
було виконане.

15 червня 2013 року позивач дізналась про
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 12 серпня 2010 року про
зобов'язання зняти її з реєстраційного
обліку за адресою спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, її
представник просив відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що згоди на реєстрацію позивача у
спірній квартирі ОСОБА_9 не надавала,
дописка на заяві, яку подавала позивач
до ЖРЕО № 417 про її прописку, не є
належним документом для реєстрації за
встановленою формою, підпис ОСОБА_9 за
цій заяві ніким не посвідчений; також
доводи позивача щодо набуття нею права
на користування спірним жили
приміщенням за письмовою згодою всіх
членів сім'ї суперечать обставинам,
які вже встановлені рішенням
Апеляційного суду м. Києва. Також
просив застосувати строк позовної
давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх безпідставності.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду, вважає, що він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що посадовими особами Дніпровської РДА
м. Києва за зговором з ОСОБА_3
шахрайським шляхом було вилучено з
довідок згоди, які надавались на
реєстрацію позивача за адресою спірної
квартири, не можуть бути взяті до уваги,
оскільки не ґрунтуються на доказах, які
містяться у матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що з
1995 року позивач вела спільне
господарство з відповідачем, 7 років
оплачувала комунальні платежі, послуги
телефонного зв'язку, не спростовують
висновків суду про відсутність згоди
всіх повнолітніх осіб, які проживали та
були зареєстровані у спірній квартирі
в 2006 році, на реєстрацію у листопаді 2006
року та постійне проживання ОСОБА_2 у
спірній квартирі.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: