Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/6989/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Галацевич О.М.

суддів
Борисюка Р.М., Матюшенка І.В.,

з участю секретаря судового
засідання Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Житомирського державного
технологічного університету, третя
особа - ОСОБА_2, про визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Житомирського
державного технологічного
університету,

на рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 28 січня 2014 року, -

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
незаконним його звільнення, поновити
на роботі, стягнути з Житомирського
державного технологічного
університету (далі - ЖДТУ) на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 01.07.2013 р. по день
поновлення на роботі, заборгованість
по заробітній платі за червень 2013 року
в сумі 8000 грн. та 100000 грн. відшкодування
моральної шкоди. В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що працював у
відповідача на посаді завідувача
кафедрою бухгалтерського обліку та був
звільнений за ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку із
скороченням штату. Звільнення
проведено незаконно, з порушенням
порядку, передбаченого ст. ст. 42, 49-2 КЗпП
України: його не попереджено про
наступне звільнення; незважаючи на
наявні вільні вакансії йому не
запропоновано іншу роботу в
університеті, реорганізація носить
штучний характер. Крім цього, за
Положенням про присвоєння звання
«Заслужений професор ЖДТУ», що на його
думку є локальним нормативним актом,
затвердженим Вченою радою ЖДТУ від
26.01.2004р., він не міг бути звільнений з
посади інакше, ніж як за його власним
бажанням. Внаслідок незаконного
звільнення йому завдано моральну
шкоду.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 28 січня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з
посади завідувача кафедри
бухгалтерського обліку Житомирського
державного технологічного
університету на підставі пункту 1
частини 1 статті 40 КЗпП України.
Поновлено останнього на посаді
завідувача кафедри бухгалтерського
обліку Житомирського державного
технологічного університету з 01.07.2013
року. Стягнуто з Житомирського
державного технологічного
університету на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 01.07.2013 року, по день винесення
рішення - 28.01.2013 року, в сумі - 90843,92 грн.
Стягнуто з Житомирського державного
технологічного університету на
користь ОСОБА_1 на відшкодування
спричиненої моральної шкоди 7000 грн.
Стягнуто з Житомирського державного
технологічного університету на
користь держави 3967,60 грн. судового
збору. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ЖДТУ, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 В обґрунтування
апеляційної скарги зазначив, що судом
першої інстанції не взято до уваги
складений 23.04.2013 року акт попередження
позивача про скорочення посади, на якій
він перебуває, а також про те, що він
працював по строковому трудовому
договору у ЖДТУ до 30.12.2013 року, тобто
роботу не втратив. Також зазначає, що
суд вийшов за межі позовних вимог,
задовольнивши вимогу про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 01.07.2013 року по день
постановлення рішення судом, а також
безпідставно частково задовольнив
вимогу про стягнення на його користь
моральної шкоди, без доказів моральних
страждань та втрат.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Встановлено, що 30.06.2010 р. між ЖДТУ та
ОСОБА_1 укладено контракт №45/10,
відповідно до умов якого останнього
прийнято на посаду завідувача кафедри
бухгалтерського обліку на строк з
01.07.2010 р. по 30.06.2015 р. Відповідно до
наказу №113-П від 01.07.2013 року ОСОБА_1
звільнено з цієї посади на підставі п.1
ст.40 КЗпП України у зв'язку зі
скороченням штату (а.с. 13).

Пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України
встановлено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності
можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників. Звільнення з цієї
підстави допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу.

У відповідності до абзацу другого п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (із
наступними змінами) у випадках зміни
власника підприємства (установи,
організації) чи його реорганізації
(злиття з іншим підприємством,
приєднання до іншого підприємства,
поділу підприємства, виділення з нього
одного або кількох нових підприємств,
перетворення одного підприємства в
інше, наприклад, державного
підприємства в орендне підприємство
або підприємства в господарське
товариство) дія трудового договору
працівника продовжується. При
реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за
п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Під скороченням штатів розуміють
зменшення кількості посад,
передбачених штатним розкладом.

Згідно наказу №109 від 10.04.2013 року по
ЖДТУ передбачалося з 01.07.213 року
утворити нову кафедру обліку і аудиту
та нову кафедру бухгалтерського
обліку та аналізу за видами
економічної діяльності на базі кафедри
бухгалтерського обліку, кафедри
аналізу та статистики та кафедри
господарського та фінансового
контролю.

За наказом №110 від 11.04.2013 року по ЖДТУ
передбачалося з 01.07.2013 року скоротити
посади завідувачів семи кафедр
університету, в тому числі посаду
завідувача кафедри бухгалтерського
обліку. Цим же наказом передбачено
введення посад завідувачів семи
кафедр, проте з іншою назвою, зокрема
введення посади завідувача кафедрою
бухгалтерського обліку та аналізу за
видами економічної діяльності.

Відповідно до наказу № 117 від 15.04.2013
року передбачено з 01.07.2013 року вивести з
штатного розпису ЖДТУ 18 кафедр, серед
яких є кафедра бухгалтерського обліку,
завідувачем якої був позивач. Цим же
наказом передбачено: введення стількох
же кафедр з іншою назвою, зокрема
кафедри бухгалтерського обліку та
аналізу за видами економічної
діяльності; виведення з штатного
розпису 18 посад, в тому числі
завідувача кафедри бухгалтерського
обліку та введення до штатного розпису
університету 18 посад завідувачів
кафедр з іншою назвою, в тому числі
введення посади завідувача кафедрою
бухгалтерського обліку та аналізу за
видами економічної діяльності.

Таким чином, у Житомирському
державному технологічному
університеті фактично відбулася
реорганізація, у відповідності до якої
відбулося перейменування існуючих
кафедр, в тому числі кафедри
бухгалтерського обліку на кафедру
бухгалтерського обліку та аналізу за
видами економічної діяльності і зміна
назви відповідної посади завідувача
кафедри.

При цьому не відбулося скорочення
штату працівників, зміни у їх складі за
посадами, спеціальністю,
кваліфікацією, професіями. Нововведена
посада завідувача кафедри
бухгалтерського обліку та аналізу за
видами економічної діяльності
відповідала кваліфікації, професії,
вченому званню позивача.

Про відсутність у даній установі
скорочення штату свідчить також зміст
штатного розпису, затвердженого 01.01.2013
року та нового, затвердженого 19.04.2013
року, на який посилається представник
відповідача. Зокрема, кількість посад
завідувачів кафедр у них є незмінною -
18,48 одиниць (а.с. 123, 141).

Враховуючи, що фактично відбулася
зміна назви кафедри, яку очолював
ОСОБА_1, тобто відбулася
реорганізація при якій не відбулося
скорочення штату або чисельності
працівників, посада на новоутвореній
кафедрі відповідала кваліфікації
позивача, з урахуванням положень
абзацу другого п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 6 листопада
1992 року № 9, суд першої інстанції
обґрунтовано ухвалив рішення про
задоволення позову в частині
поновлення останнього на роботі та
стягнення з відповідача на його
користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 01.07.2013
року по дату ухвалення рішення, тобто
28.01.2014 року.

Згідно з ч. 2 ст. 32 КЗпП України не
вважається переведенням на іншу роботу
і не потребує згоди працівника
переміщення його на тому ж
підприємстві, установі, організації на
інше робоче місце у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором. А
відтак, обирати позивача на рівноцінну
посаду за конкурсом необхідності не
було. Зазначене також підтверджено
відповіддю Державної інспекції
навчальних закладів України від 13.02.2014
року і спростовує доводи апелянта щодо
необхідності участі ОСОБА_1 у конкурсі
на посаду у новоствореній кафедрі, яка
відповідала його кваліфікації,
спеціальності, професії тощо.

Слід також зазначити, що за змістом ч.2
ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП обов'язком
роботодавця є запропонувати
працівнику іншу роботу на цьому ж
підприємстві, перевестись на іншу
роботу, і, в свою чергу, лише правом
останнього є прийняття таких
пропозицій.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи (т.
1 а.с. 94-116) з 01.04.2013 року по 01.07.2013 року у
ЖДТУ існували вакантні посади
адміністративно-обслуговуючого
персоналу і вони могли бути
запропоновані позивачу. Разом з тим,
докази на підтвердження
запропонування ОСОБА_1 всіх наявних
вакансій та роботи, яку він міг
виконувати, в матеріалах справи
відсутні, що також є підставою для
поновлення позивача на роботі.

Не мають правового значення для
вирішення спору пояснення
представника відповідача стосовно
того, що ОСОБА_1 наявні вакантні посади
не пропонувалися у зв'язку
невідповідністю їх статусу та рівню
освіти останнього, оскільки зайняття
таких вакансій не потребувало
будь-яких вимог освітнього чи
кваліфікаційного характеру.

Посилання апелянта про те, що
необхідності пропонувати вакантні
посади позивачу не було, зважаючи на те,
що він обіймав іншу посаду у
відповідності трудового договору від
01.01.2013 року (а.с. 165) є необґрунтованими,
оскільки робота за трудовим договором
не була його основним місцем роботи.

Доводи апелянта про вихід суду за межі
позовних вимог в частині стягнення на
користь ОСОБА_1 середнього заробітку за
час вимушеного прогулу по дату
ухвалення рішення є безпідставними з
огляду на наявність відповідної вимоги
позивача у позовній заяві. Такий період
стягнення також узгоджується з
положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Висновок суду першої інстанції про не
попередження ОСОБА_1 про наступне
звільнення з роботи є помилковим,
оскільки протирічить зібраним доказам
по справі. Проте, це не є підставою для
відмови позивачеві у поновленні на
роботі зважаючи на встановлені судом
інші порушення трудового
законодавства при його звільненні.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції не врахував положення
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року №100 (далі -
Порядок) та неправильно визначив
розмір середнього заробітку позивача
за час вимушеного прогулу.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку,
середньомісячна заробітна плата за час
вимушеного прогулу працівника
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто, що передують дню
звільнення працівника з роботи.

Зокрема, кількість робочих днів за
період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з
дати його звільнення (01.07.2013 року) по
дату поновлення на роботі, тобто дату
ухвалення судового рішення (28.01.2013
року), становить 149 днів. Середньоденний
заробіток позивача на посаді
завідувача кафедрою, виходячи із
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передували його
звільненню, становить 412,81 грн. (травень
- 9641,08 грн. + червень 9348,00 грн. поділене на
кількість відпрацьованих за цей період
днів (23+23=46)). Таким чином, до виплати
ОСОБА_1 підлягає 61508,69 грн. (412,81х149=61508,69),
у зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає зміні
шляхом зменшення стягнутого на користь
позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 90843,92 грн. до 61508,69
грн.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, глибини
фізичних та душевних страждань
позивача, а також з урахуванням ст. 237-1
КЗпП України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», колегія судів вважає, що
висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди
позивачу не в повній мірі відповідають
обставинам справи. Зокрема, на
підтвердження понесених моральних
страждань останній зазначив
перебування у медичних закладах, хоча
доказів на підтвердження
причинно-наслідкового зв'язку
звільнення з його хворобою не надав.
Відтак, рішення суду в частині
стягнення морального відшкодування на
користь ОСОБА_1 також підлягає зміні
шляхом зменшення відповідної суми з 7000
грн. до 3000 грн.

Крім того, суд першої інстанції,
зазначивши у мотивувальній частині
рішення суду про відмову у задоволенні
позову про стягнення заборгованості по
заробітній платі за червень 2013 року, у
зв'язку з її погашенням, що визнано
позивачем в судовому засіданні, та
частково задовольнивши позов про
стягнення морального відшкодування,
не зазначив у його резолютивній
частині про часткове задоволення
позову, у зв'язку з чим колегія суддів
змінює рішення, зазначивши про
часткове задоволення позову ОСОБА_1

Враховуючи зміну рішення суду першої
інстанції, колегія суддів, у
відповідності до ст. 88 ЦПК України,
зменшує розмір стягнутих з відповідача
на користь держави судових витрат по
справі з 3967,60 грн. до 1102,28 грн.

Інші доводи апеляційної скарги
висновки суду не спростовують та не
впливають на правильність ухваленого
рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Житомирського
державного технологічного
університету задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 28 січня 2014 року змінити,
зазначивши про часткове задоволення
позову ОСОБА_1 та зменшити: суму
стягнутого середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 90843,92 грн. до 61508,69
грн.; морального відшкодування з 7000 грн.
до 3000 грн.; судового збору з 3967,60 грн. до
1102,28 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді: