АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/5519/13-ц
Провадження 22ц/774/476/К/14
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач Михайлів Л.В.
18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
головуючого судді: Михайлів Л.В.
суддів: Барильської А.П.,
при секретарі: Булах К.А.,
за участю: представника позивача
представника відповідача ОСОБА_5 -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.Кривому Роззі
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_5 на
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Головне
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням ,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа:
Головне управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, в
обґрунтування позову зазначив, що
14.06.2013 року він на підставі договору
купівлі-продажу придбав двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено
нотаріально та право власності на
квартиру зареєстровано в державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
за ОСОБА_3 Відповідно до умов
вищезазначеного договору продавець
квартири ОСОБА_7 зобов'язалася зняти з
реєстраційного обліку всіх
зареєстрованих в квартирі осіб на
протязі 10 днів з дня підписання
договору та звільнити квартиру від
речей домашньої обстановки.

Проте вказаний обов'язок
виконаний частково, оскільки, на день
звернення до суду у квартирі,
зареєстрована стороння позивачу
людина - ОСОБА_5, який є колишнім
співмешканцем продавця квартири, та
який з 2004 року у квартирі не проживає,
має іншу родину й місце його
перебування їй не відоме.

Реєстрація ОСОБА_5 у вказаній квартирі
порушує права ОСОБА_3 як її власника та
це створює для позивача відповідні
незручності, які обмежують його права
вільного володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

На підставі вищевикладеного, просив
суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 19
листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
яка діє в інтересах ОСОБА_5 ставить
питання про скасування рішення та
ухвалення нового рішення яким
відмовити ОСОБА_3 в задоволені
заявлених позовних вимог до ОСОБА_5
ОСОБА_7 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Вважає, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, які мають
значення по справі, порушив норми
матеріального та процесуального права,
зокрема того, що за відсутності
передбачених законом підстав та за
відсутності доказів, які б свідчили про
доведеність необхідних обставин
справи, суд передчасно прийшов до
висновку про задоволення
вищевказаного позову.

Так судом не взято до уваги, що після
укладання договору дарування квартири
12.08.2002 року ОСОБА_5 залишився мешкати у
вищевказаній квартирі як член сім'ї
разом із ОСОБА_7 та дитиною ОСОБА_8 тобто
не втратив право на володіння та
користування квартирою.

Після погіршення сімейних стосунків
між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на початку 2009 року
останній був змушений звернутись до
суду для захисту свого порушеного
права, оскільки йому чинили перешкоди
мешкати в спірній квартирі.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26.12.2012
року , яке набрало законної сили та не
було оскаржено сторонами, було вселено
ОСОБА_5 у квартиру та визнана за ним
право на користування вищевказаною
квартирою, проте суд першої інстанції
на зазначене уваги не звернув.

Крім того не взято до уваги, що після
виконання вищевказаного рішення суду
апеляційної інстанції, 11.04.2013 року,
ОСОБА_7 продовжувала чинити першкоди
ОСОБА_5 в користуванні житловим
приміщенням.

Суд першої інстанції у своєму рішенні
не навів мотивів за яких вн прийшов до
висновку про безпідставність
зазначених ОСОБА_5 фактичних обставин,
які доводять фіктивність правочину
договору купівлі-продажу квартири від
14.06.2013 року.

Вирішуючи спір по суті суд першої
інстанції не врахував, що не є
підставою для визнання особи такою, що
втратила право користування квартирою,
у тому числі і колишніх членів сім'ї
колишнього власника квартира, сам факт
переходу права власності на це майно до
іншої особи, оскільки їх право
користування жилим приміщенням
урегульовано житловим законодавством,
згідно з яким ні хто не може бути
виселений із займаного житлового
приміщення або обмежений у праві.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
зазначає, що оскаржуване судове
рішення є законним та обґрунтованим, в
процесі розгляду справи суд не порушив
норм ні матеріального, ні
процесуального права, а тому рішення
суду слід залишити без змін, відхиливши
апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_3, про
визнання ОСОБА_5 таким що втратив право
на користування житловим приміщенням,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з факту порушення права
власності ОСОБА_3 та припиненням права
відповідача на користування спірною
квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14
червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був
укладений договір купівлі-продажу
двокімнатної квартири АДРЕСА_1, який
було посвідчено приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_9, право власності позивача
ОСОБА_3 на вказану квартиру
зареєстровано у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно за
№4881718 від 14.06.2013 року.( а.с.7-9).

Відповідно до довідки №1459, виданої
Комунальним підприємством
«Житлово-експлуатаційна організація
№20» 18.07.2013 року та довідки №40 виданої
ДІС НОВАКОМ 18.07.2013 року у спірній
квартирі зареєстрований відповідач по
справі ОСОБА_5. ( а.с.10-11).

Як встановлено в суді першої та не
спростовано в суді апеляційної
інстанції

ОСОБА_5, є колишнім співмешканцем
продавця квартири, проте зараз має іншу
родину працює у м. Москва більше року,
що підтверджується копією довідки бн
ТОВ ВФ „Фрегат", в якій зазначено що
ОСОБА_5 працює в ТОВ ВФ „Фрегат" в м.
Москва на посаді слюсаря сантехніка за
трудовим договором з 12.03.2013 року по
12.03.2014 року.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням у обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Таке свідчить про те, що виникнення
права членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

ОСОБА_5 членом сім'ї позивача по справі -
ОСОБА_3 не являється та ніколи не
являвся.

Передбачаючи право власника жилого
будинку на відчуження цих об'єктів,
закон не передбачив при цьому перехід
прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку.

Таким чином, право ОСОБА_5 на проживання
у спірній квартирі похідне від права
колишнього власника ОСОБА_7, членом
сім'ї якої він був та за згодою якої
проживав у вказаній квартирі.

За таких обставин, колегія суддів не
може погодитись з доводами апеляційної
скарги, про незаконність рішення,
оскільки право користування житлом, як
у колишнього власника ОСОБА_7, так і у
ОСОБА_5 припинилося внаслідок
припинення права власності ОСОБА_7, у
зв'язку з відчуженням квартири.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про порушення
прав позивача, як нового власника
житла, внаслідок реєстрації ОСОБА_5 у
спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги з приводу
фіктивності договору купівлі-продажу,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3,
колегія суддів не бере до уваги й не
надає правову оцінку цьому договору,
виходячи із меж позовної заяви, яка не
містить вимог, щодо встановлення
законності зазначеного договору.

Не заслуговують на увагу, і доводи
апеляційної скарги з приводу невірного
застосування, судом першої інстанції,
норм матеріального права, оскільки суд
вірно встановив обставини справи та
застосував норми права, які регулюють
данні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що ОСОБА_5, було вселено до спірної
квартири, на підставі рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 26.12.2012 року, у зв'язку з чим
він має право на користування
вищевказаною квартирою, колегія
суддів відхиляє, оскільки саме рішення
і постанова про закінчення виконавчого
провадження від 11.04.2013 року, щодо
вселення ОСОБА_5, були постановлені до
укладення договору купівлі-продажу
спірної квартири - 14 червня 2013 року і як
вже встановлено в суді апеляційної
інстанції право ОСОБА_5 на проживання у
спірній квартирі є похідним від права
колишнього власника ОСОБА_7, членом
сім'ї якої він був та на підставі чого
його і було вселено до спірної
квартири.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_5 таким, що втратив право на
користування житловим приміщенням.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що судом по справі ухвалено
законне та обґрунтоване рішення, у
зв'язку з чим підстав для задоволення
скарги і скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє
в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Центрально-Міського
районного суду міста Кривого Рогу від 19
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: