РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року Личаківський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді:
Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання:
Цуняк Л.Я.,

прокурора:
Пандяка М.І.,

позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Титаренка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» про стягнення середнього
заробітку, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом,
вимоги якого в подальшому уточнив, про
стягнення з відповідача 39 148 гривень
середнього заробітку за період
затримки розрахунку при звільненні з 31
липня 2012 року по день постановлення
рішення суду.

Позов мотивує тим, що 31 липня 2012 року
був звільнений з посади провідного
інженера-конструктора у зв'язку з
систематичним порушенням відповідачем
обов'язку по виплаті заробітної плати.
На день звільнення йому не виплатили
заробітну плату та не провели
остаточний розрахунок, у зв'язку з чим
він змушений був звертатись до суду за
захистом порушеного права, внаслідок
чого Франківським районним судом м.
Львова 8 і 29 червня 2012 року видано
судові накази про стягнення з
відповідача заборгованої заробітної
плати. Вказує, що заборгованість з
квітня по липень 2012 року в розмірі 14 050,59
гривень йому не сплачено. Як на
підставу позову посилається на
положення ст. 43 Конституції України,
ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав, пояснення надав аналогічним
викладеним в ньому, просив його
задовольнити.

Представник відповідача Титаренко Ю.В.,
який діяв на підставі довіреності від 8
січня 2014 року проти позову заперечив і
пояснив, що підприємство не могло
вчасно провести з позивачем розрахунок
при звільненні, оскільки на час
звільнення позивача всі рахунки
відповідача були заблоковані, а тому
вважає, що відсутня вина відповідача,
що є підставою для відмови в задоволені
позовних вимог.

Представник відповідача Козак А.І.,
який діяв на підставі довіреності від 27
грудня 2013 року в судовому засіданні 28
лютого 2014 року проти позову заперечив і
пояснив, що всі рахунки відповідача
були заблоковані, а тому відсутня його
вина у невчасному розрахунку з
позивачем при звільнені. Просив в
задоволені позову відмовити.

Прокурор Пандяк М.І. проти позову
заперечив і пояснив, що відсутня вина
відповідача у невчасній виплаті
позивачу заробітної плати, оскільки
рахунки підприємства були заблоковані.
Просив в задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши зібрані у справі докази,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

З копії трудової книжки позивача
вбачається, що останній 31 липня 2012 року
був звільнений з посади провідного
інженера-конструктора у зв'язку з
виходом на пенсію за віком (а.с. 4, 5).

З постанов про прийняття до виконання
виконавчого провадження від 26 жовтня
2012 року та 2 листопада 2012 року
вбачається, що у відділі примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області перебували на примусовому
виконанні судові накази видані
Франківським районним судом м. Львова
від 29 червня 2012 року та 8 червня 2012 року
відповідно про стягнення з відповідача
на користь позивача заборгованості по
заробітній платі в розмірі 14 050,59
гривень та 50 665,22 гривень відповідно
(а.с. 7, 8).

З постанови про закінчення виконавчого
провадження від 5 лютого 2014 року
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області від 5 лютого 2014 року
вбачається, що 14 050,59 гривень стягнено з
відповідача в користь позивача та
виконавче провадження закрито (а.с. 31).

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. В разі спору про
розмір сум, належних працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган в усякому випадку повинен в
зазначений у цій статті строк
виплатити не оспорювану нею суму.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений частиною 1
статті 117 КЗпП України обов'язок
роботодавця щодо виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні настає за умови
невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, тобто за
весь період невиплати власником або
уповноваженим ним органом належних
працівникові при звільненні сум.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку. Цим Законом
врегульовано лише правовідносини, що
виникають у процесі виконання судових
рішень.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 57 Закону України
«Про виконавче провадження» арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Порушення заборони державного
виконавця розпоряджатися або
користуватися майном, на яке накладено
арешт, тягне за собою передбачену
законом відповідальність зберігача
майна.

Судом встановлено, що на час звільнення
позивача 31 липня 2012 року по день
пред'явлення позову на всі кошти, майно
та рахунки відповідача було накладено
органами Державної виконавчої служби
арешт, що стверджується довідко ДП
ЛНДРТІ від 25 листопада 2013 року № 910/4-28,
постановами про арешт коштів боржника
від 17 березня 2009 року,4 березня 2011 року, 6
червня 2011 року, 20 вересня 2011 року, 18
жовтня 2011 року, 10 квітня 2012 року та
постановою про закінчення виконавчого
провадження від 5 лютого 2014 року.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що на день звільнення 31 липня 2012 року
позивача відповідач не міг з ним
провести повний розрахунок, оскільки
на все майно, кошти і рахунки було
накладено арешт органами Державної
виконавчої служби. Повний розрахунок з
позивачем проведено 5 лютого 2014 року
внаслідок примусового виконання
судового наказу від 29 червня 2012 року
відділом примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області. У зв'язку з
наведеним відсутня вина відповідача за
невчасний розрахунок з позивачем при
звільненні, що виключає
відповідальність по відшкодування за
час затримки.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 169, 209, 212-215 ЦПК
України, суд,-

вирішив:

В задоволені позову відмовити за
безпідставністю.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі протягом десяти днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: