Єдиний унікальний номер 247/4934/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1663/2014
Головуючий у 1 інстанції: Чапланова О.М.
Єдиний унікальний номер 247/4934/13-ц
Доповідач: Тимченко О.О.
Номер провадження 22-ц/775/1663/2014
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Шевченко В.Ю.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Забавіній М.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу Державного підприємства
«Донецька залізниця» на рішення
Торезького міського суду Донецької
області від 26 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Донецька
залізниця», третя особа - ОСОБА_2, про
відшкодування моральної шкоди,
завданої смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И
В:

Рішенням Торезького міського суду
Донецької області від 26 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково: стягнуто з ДП «Донецька
залізниця» на користь ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.
Стягнуто з ДП «Донецька залізниця» на
користь держави судовий збір в сумі 229
грн. 40 коп.

З зазначеним рішенням не
погодився відповідач приніс
апеляційну скаргу в якій ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального справа.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначив, що судом першої
інстанції не враховано, що ДП
«Донецька залізниця» не допущено
порушення прав позивача , а притягнення
відповідача до цивільно-правової
відповідальності без встановлення в
його діях ознак правопорушення
суперечить положенням Конституції
України. Доказів, які б підтверджували
глибину фізичних та душевних страждань
позивача у зв'язку з загибеллю його
батька, судом першої інстанції від
позивача не витренувалось, а тому і не
досліджувалось.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про що свідчить телефонограма № 3/1287
(а.с. 133).

Представник відповідача ДП «Донецька
залізниця» в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги підтримали
та просив її задовольнити.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином (а.с
.128).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
згідно із свідоцтвом про народження
батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (а.с.11).
Рішенням Торезького міського суду
Донецької області від 28 листопада 2013
року встановлено факт родинних
відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Визнано,
що ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1
є рідним сином ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3, рішення набрало чинності
09 грудня 2013 року (а.с.53). 22 травня 2013 року
о 10 годині 50 хвилин дрезиною ДГКУ №2911,
приписки ПЧ-17 станції Торез ДП
«Донецька залізниця», під керуванням
машиніста ОСОБА_2 під час виконання ним
своїх трудових обов'язків на
підприємстві відповідача (а.с.84-87), на
технологічному переході першої колії
станції «Розсипна» ДП «Донецька
залізниця» смертельно травмовано
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такі обставини не
заперечувалися сторонами та
підтверджуються матеріалами
службового розслідування (а.с.57-83).
Згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_3,
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5). Згідно із
довідкою про причину смерті за №118
ОСОБА_3 помер 3 у віці 83 роки, причина
смерті є множинні переломи ребер
праворуч (а.с.6).

Згідно із листом ревізора з безпеки
руху ревізорської дільниці з безпеки
руху Дебальцевського регіону апарату
головного ревізора з безпеки руху
поїздів і автотранспорту від 04 червня
2013 року (а.с.38) розглянувши матеріали
кримінального провадження, внесеного
до ЄРДР за № 0000269 від 2013 року
встановлено, що машиніст дрезини ДГКУ
№2911 приписки ПЧ-17 м. Торез ДП «Донецька
залізниця», яка рухалася по першої
колії станції «Розсипна» ДП «Донецька
залізниця», ОСОБА_2 при приближенні до
службового переходу подав звуковий
сигнал. Побачивши людину, яка з
велосипедом рухалась по службовому
переходу та не реагувала на звукові
сигнали дрезини, ОСОБА_2 застосував
екстрене гальмування і продовжував
подавати звуковий сигнал. В зв'язку з
малою відстанню до місця події, на
службовому переході задньою лівою
частиною дрезини було штовхнуто
велосипед, який потерпілий не випустив
з рук, внаслідок чого ОСОБА_3 відкинуло
на міжколію. Виходячи з викладеного
слідує, що порушень вимог безпеки та
експлуатації залізничного транспорту
з боку машиніста дрезини ОСОБА_2 на
станції «Розсипна» 22 травня 2013 року
допущено не було. Машиніст дрезини діяв
відповідно до вимог п.6.1.1 Інструкції з
технічного обслуговування та
експлуатації спеціального самохідного
рухомого складу на залізницях України.
Причиною травмування ОСОБА_3 стали
фактори, не пов'язані з діями машиніста
дрезини, а саме власна необережність
потерпілого, його знаходження на
коліях ст. Розсипна у безпосередньої
близькості з дрезиною ДГКУ, що
рухалась, та ігнорування звукових
сигналів, які подавав машиніст дрезини
при наближенні до нього.

Згідно із повідомленням Лінійного
відділу на станції Дебальцеве УМВС
України на Донецькій залізниці від 24
жовтня 2013 року (а.с.17-18) в провадженні
слідчого відділення ЛВ на станції
Дебальцеве УМВС України на Донецькій
залізниці знаходиться кримінальне
провадження, внесене 22 травня 2013 року
до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за ч.3 ст. 276 КК України. На
даний час зазначене кримінальне
провадження направлено до Львівського
НДІСЕ для проведення судової
інженерно-технічної експертизи для
з'ясування обставин скоєного
кримінального правопорушення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
частково суд першої інстанції виходив
з того, що відповідачем не доведено
суду, що батько позивача помер
внаслідок не переробної сили або його
свідомого бажання отримати шкоду
завдяки джерелу підвищеної небезпеки,
тобто умислу потерпілого, а тому у
позивача є право вимагати
відшкодування моральної шкоди від
відповідач, оскільки такі вимоги
знайшли своє підтвердження та
ґрунтуються на нормах законодавства.

Висновок суду відповідає обставинам
справи і ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
відшкодування моральної шкоди є
способом захисту цивільних прав та
інтересів судом.

Статтею 23 ЦК України, визначено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Частиною 2 ст.1168 ЦК України передбачено,
що моральна шкода, завдана смертю
фізичної особи, відшкодовується її
чоловікові (дружині), батькам
(усиновлювачам), дітям (усиновленим), а
також особам, які проживали з нею
однією сім'єю.

Пункт 2 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року містить роз'яснення згідно з яким
спори про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема, коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або іншим законодавством.

У п.5 зазначеної постанови вказано, що
оскільки питання відшкодування
моральної шкоди регулюються
законодавчими актами, введеними у дію в
різні строки, суду необхідно в кожній
справі з'ясовувати характер
правовідносин сторін і встановлювати
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин,
коли набрав чинності законодавчий акт,
що визначає умови і порядок
відшкодування моральної шкоди в цих
випадках, та коли були вчинені дії,
якими заподіяно цю шкоду.

Згідно п.9 цієї постанови розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» від
27 березня 1992 року № 6 (з наступними
змінами і доповненнями), розглядаючи
позови про відшкодування шкоди, суди
повинні мати на увазі, що відповідно до
статей 440 і 450 ЦК України (зараз ст. ст.
1166, 1167 ЦК України) шкода, заподіяна
особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок.
Обов'язок доказування наявності шкоди
та протиправності поведінки
заподіювача шкоди покладається на
особу, якій завдано шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України
юридична або фізична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням,
зберіганням хімічних, радіоактивних,
вибухо- і вогненебезпечних та інших
речовин, утриманням диких звірів,
службових собак та собак бійцівських
порід тощо, що створює підвищену
небезпеку для особи, яка цю діяльність
здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого
створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, завдала шкоди
діяльністю щодо його використання,
зберігання або утримання, зобов'язана
відшкодувати її на загальних
підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою
особою транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом сприяла
недбалість її власника (володільця),
шкода, завдана діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, відшкодовується ними
спільно, у частці, яка визначається за
рішенням суду з урахуванням обставин,
що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або
умислу потерпілого.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди
частково, суд першої інстанції
обґрунтував висновок про наявність
підстав для відшкодування такої шкоди,
з'ясував, в чому вона полягала та
вмотивував такий висновок, також
зазначив з яких критеріїв виходив,
стягуючи моральну шкоду в розмірі 25 000
грн.

Доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права п.2 ч.2 ст.23 ЦК
України та п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України до
спірних правовідносин, є
необґрунтованими та не спростовують
висновки суду першої інстанції .

Доводи апеляційної скарги про
безпідставне притягнення до
цивільно-правової відповідальності є
необґрунтованими, оскільки за
приписами п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України
моральна шкода завдана смертю фізичної
особи внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки відшкодовується юридичною
особою, яка її завдала в незалежності
від вини, тобто діє презумпції вини
відповідача.

Судом першої інстанції вірно, повно і
всебічно з'ясовані обставини, на які
позивач посилається на підставу
позовних вимог, а відповідач на
підставу заперечень відносно
стягнення моральної шкоди.

За таких, обставин колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що
доводи апеляційної скарги за своїм
змістом є не спроможними та не можуть
слугувати підставами для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції ухвалено обґрунтоване
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Рішення суду є законним і
обґрунтованим, тому відповідно до
вимог ст.308 ЦПК України підлягає
залишенню без змін.

Суд першої інстанції правильно
визначився з нормами матеріального
права, які регулюють правовідносини,
що виникли між сторонами і
обґрунтовано дійшов висновку про
часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують фактичних обставин
справи, встановлених судом і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.
18 постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань, а тому апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Донецька залізниця»
відхилити.

Рішення Торезького міського суду
Донецької області від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: