Справа № 510/9/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.03.2014р.
Ренійський районний суд Одеської
області

у складі: - головуючого судді Дудник
В.І.;

- при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рені цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_2, його представник
позовні вимоги визнали, щодо їх
задоволення не заперечували, просили
про розгляд справи без їхньої участі.

Позивач на задоволенні позову
наполягав, просив розглянути справу у
його відсутності.

В ході розгляду справи судом були
дослідженні наступні докази: копія
заповіту ОСОБА_3 від 24.03.1997р. на ім'я
ОСОБА_2; копія заповіту ОСОБА_4 від
24.03.1997р. на ім'я ОСОБА_2; копія свідоцтва
про смерть ОСОБА_4 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2;
копія рішення виконкому Орлівської
сільради Ренійського району від
28.10.2004р. про видачу свідоцтва про право
власності на житловий будинок; копія
рішення Орлівської сільради
Ренійського району від 30.01.1998р. про
передачу безоплатно о приватну
власність земельної ділянки під
житлову забудову; копія рішення
виконкому Орлівської сільради
Ренійського району від 14.02.2005р. про
узаконення господарсько-побутових
споруд; копія технічного паспорту на
житловий будинок АДРЕСА_1, оформленого
на ім'я ОСОБА_4; копія свідоцтва про
смерть ОСОБА_3 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Судом в ході судового розгляду справи
встановлено, що позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із вищевказаними
вимогами, зазначивши, що батькові
відповідача - ОСОБА_4 на праві приватної
власності належав житловий будинок із
надвірними спорудами, розташований по
АДРЕСА_1. Наприкінці 2001р. відповідач, не
маючи на той час відповідних
правовстановлюючих документів на
нерухомість, вважаючи себе майбутнім
спадкоємцем майна ОСОБА_4 і діючи від
його імені, продав позивачу
вищевказаний житловий будинок,
передавши у володіння та користування
фактично належну його батькові
нерухомість разом зі всіма документами
на неї, отримавши за це грошову
компенсацію. Тоді ж позивач заселився
на житлоплощу вищевказаного
домоволодіння, з того часу мешкає там.
Отже, з 2001 року по теперішній час
позивач фактично, відкрито володіє
житловим будинком АДРЕСА_1, стежить за
його технічним станом, сплачує за
утримання комунальні послуги та ін. На
момент фактичного укладення угоди про
купівлю-продаж нерухомості сторони не
могли оформити її у письмовому вигляді
та засвідчити нотаріально, оскільки
правовстановлююча документація на
батька відповідача не була
переоформлена. Батько відповідача
одразу після продажу будинку виїхав зі
вказаної житлоплощі, як стало пізніше
відомо позивачу, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 р.
помер. Після фактичного продажу
будинку позивачу, відповідачем були
виготовлені всі правовстановлюючі та
технічні документи на спадковий
будинок. Однак, прохання позивача щодо
належного укладення із ним договору
купівлі-продажу нерухомості
відповідач ігнорує.

У зв'язку із вищевикладеними
обставинами ОСОБА_1 вважає, що має право
на житловий будинок із надвірними
спорудами, оскільки з 2001 р. володіє та
безперервно користується ним, слідкує
за його технічним станом, несе витрати
у зв'язку із його утриманням, зберігає у
себе всю документацію на
домоволодіння, як власник нерухомості,
отже з підстав ст. 344 ЦК України набув
право власності на житловий будинок.

Вивчивши матеріали справи та надані
документи, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача
обґрунтовані і підлягають задоволенню,
оскільки його доводи знайшли своє
належне підтвердження в судовому
засіданні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Право власності на
нерухоме майно, що підлягає
державній реєстрації, виникає за
набувальною давністю з моменту
державної реєстрації. Особа, яка
заявляє про давність володіння, може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем
чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Фактичне володіння
майном вважається правомірним, якщо

інше не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду.

В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ним чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи. Якщо
цивільні відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України, цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004
року. Правила статті 344 ЦК України про
набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня
2001 року).

Як виходить з доводів позивача, у 2001р.
між сторонами фактично була досягнута
домовленість про купівлю-продаж
житлового будинку АДРЕСА_1. Письмово та
в нотаріальному порядку сторони цю
угоду не оформляли за незалежними від
позивача причинами. Таким чином, з 2001р.
по теперішній час позивач безперервно,
відкрито володіє житловим будинком,
сплачує всі належні платежі, як власник
нерухомості, розпоряджається ним,
проводить ремонти та ін. За весь час
володіння позивачем будинком, ні
ОСОБА_4 (за своє життя), ні відповідач, як
спадкоємець, не пред'являли до позивача
жодних вимог про витребування будинку,
документів на нього, не брали участі у
його утриманні та не несли витрат по
сплаті належних платежів. На момент
розгляду справи в суді ОСОБА_2 не
заперечував щодо фактів, вказаних у
позові, визнав позовні вимоги в повному
обсязі.

Таким чином, суд встановив, що
володіння позивачем житловим будинком
є добросовісним (тобто позивач вважав,
що він володіє нерухомістю з законних
підстав, оскільки була фактично
досягнута домовленість про
купівлю-продаж нерухомості),
правомірним, відкритим (позивач,
вважаючи себе власником, сплачував
комунальні платежі за утримання
будинку, розпоряджається житлом та ін.)
та безперервним. Таким чином, суд
вважає, що житловий будинок цілком з
законних підстав було передано у
володіння та користування ОСОБА_1,
внаслідок чого останній набув право
власності на нього за набувальною
давністю.

З урахуванням викладених позивачем та
досліджених у судовому засіданні
обставин, суд вважає можливим
задовольнити вимоги позивача щодо
визнання за ним права власності на
житловий будинок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК
України, ст. ст. 5, 15, 328, 344, 397 ЦК України, -

В И Р І Ш
И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною
давністю право власності на житловий
будинок із надвірними спорудами (окрім
самочинно побудованих), розташований
по АДРЕСА_1 що належав ОСОБА_4, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Строк оскарження рішення в Апеляційний
суд Одеської області через Ренійський
районний суд Одеської області: 10 днів -
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
В.І. Дудник