Справа № 156/1333/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Нєвєров І.М. Провадження №
22-ц/773/268/14 Категорія: 22 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Антонюк К.І.,
Лівандовської-Кочури Т.В.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача
ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника
відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання договору довічного утримання
недійсним за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_2 на рішення
Іваничівського районного суду
Волинської області від 25 грудня 2013
року,

встановила:

Рішенням Іваничівського районного
суду Волинської області від 25 грудня 2013
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
довічного утримання недійсним.

Не погодившись із вищевказаним
рішенням, позивач ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій, покликаючись
на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просила
його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В ході апеляційного розгляду даної
справи позивач та її представник
апеляційну скаргу підтримали із
зазначених у ній підстав, тоді як
відповідач та її представник просили
відхилити апеляційну скаргу у зв'язку з
безпідставністю наведених у ній
доводів, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, вважаючи
його законним та справедливим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін з наступних підстав.

Звернувшись до суду з вищевказаним
позовом, ОСОБА_2 зазначила у своїй
позовній заяві, що вона є спадкоємцем
за заповітом майна померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 При оформленні
спадщини з'ясувалося, що належний
спадкодавцю житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований за
відповідачем ОСОБА_4 на підставі
договору довічного утримання від 11
березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6
та ОСОБА_4

В обґрунтування своїх вимог позивач
покликалася на те, що ОСОБА_6, будучи
особою похилого віку та інвалідом ІІ
групи загального захворювання, під час
укладення договору довічного
утримання перебувала під впливом
сильного нервового потрясіння,
обумовленого смертю чоловіка,
внаслідок чого не була здатна повною
мірою усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними. Крім того, ОСОБА_2
стверджувала, що ОСОБА_4 ввела в оману
ОСОБА_6 щодо характеру та змісту
вчиненого між ними правочину, оскільки
не мала наміру виконувати умови
договору довічного утримання.

У зв'язку з цим ОСОБА_2 просила визнати
недійсним вищезгаданий договір
довічного утримання з підстав,
передбачених ст.ст.225, 230 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач всупереч вимогам ст.60 ЦПК
України не довела тієї обставини, що на
час укладення оспорюваного договору
відчужувач ОСОБА_6 не могла в повній
мірі усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними і що вона підписала
даний договір під впливом обману.

Зазначені висновки суду першої
інстанції, з якими погоджується і
колегія суддів, ґрунтуються на повно,
всебічно, об'єктивно встановлених
обставинах справи та відповідних їм
нормах матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно з ст.230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ст.744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Судом першої інстанції встановлено, що
11 березня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір довічного утримання,
посвідчений державним нотаріусом
Іваничівської державної нотаріальної
контори Волинської області ОСОБА_1
(а.с.16, 79), згідно з умовами якого
ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4
вищевказаний житловий будинок, за що
ОСОБА_4 зобов'язалась надавати
відчужувачеві довічно матеріальне
забезпечення у вигляді: забезпечення
житлом шляхом збереження права
безоплатного пожиттєвого проживання у
відчужуваному будинку; забезпечення
щоденним триразовим калорійним
харчуванням; забезпечення придатним
для носіння одягом та взуттям;
здійснення догляду та надання
необхідної допомоги; надання побутових
послуг; забезпечення потреб у
відпочинку; забезпечення щотижня, не
пізніше п'ятниці, грошовими коштами у
сумі, яка має бути не менше 1-го
неоподаткованого мінімуму громадян;
забезпечення належними лікувальними
засобами та медикаментами;
забезпечення послугами адвокатів та
нотаріусів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла (а.с.9),
а спадщину після її смерті прийняла
спадкоємець за заповітом ОСОБА_2
(а.с.46-50).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, однак при цьому, в
силу вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України,
вона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог.

Як вбачається з наявних у справі
письмових доказів, ОСОБА_6 являлася
інвалідом ІІ групи загального
захворювання, не пов'язаного із
психічними розладами (а.с.11, 12).

При цьому, показаннями свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтверджується та
обставина, що ОСОБА_6 після смерті
ОСОБА_14, з яким проживала однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, хоча і почувалася
одинокою, однак поводила себе
адекватно, спілкувалася з
односельчанами і будь-яких ознак
психічних розладів не виявляла.

Таким чином, позивач та її представник
всупереч вимогам наведених вище норм
процесуального закону не навели суду
жодних належних та допустимих доказів
того, що відчужувач ОСОБА_6 на час
укладення договору довічного
утримання не могла повністю чи
частково усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

Не доведено позивачем і того факту, що
відповідач обманом спонукала ОСОБА_6 до
укладення оспорюваного договору.

Та обставина, що на момент укладення
договору довічного утримання ОСОБА_6
користувалася послугами соціального
працівника жодним чином не свідчить
про наявність у відповідача умислу на
введення відчужувача в оману щодо
істотних умов даного правочину.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України,
обставини, які визначені законом як
підстави недійсності правочину, мають
існувати на момент його вчинення.

Отже, неналежне виконання відповідачем
умов договору довічного утримання
могло слугувати підставою лише для
його розірвання судом на вимогу
відчужувача (ч.1 ст.755 ЦК України), але аж
ніяк не є підставою для визнання такого
правочину недійсним. Відтак, у цій
частині доводи відповідача також не
заслуговують на увагу.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
перевіривши доводи кожної зі сторін,
надавши належну правову оцінку
дослідженим доказам та фактичним
обставинам справи, правильно
визначився з характером спірних
правовідносин і обґрунтовано дійшов
висновку про безпідставність
заявленого ОСОБА_2 позову, оскільки
позивачем та її представником не
доведено жодної із зазначених у
позовній заяві підстав для визнання
оспорюваного правочину недійсним.

Натомість, доводи апеляційної
скарги зводяться до довільної та
суперечливої інтерпретації позивачем
дійсних обставин справи та відповідних
норм чинного законодавства і не
спростовують наведених вище висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що оскільки
доводи апеляційної карги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, то апеляційну скаргу
позивача слід відхилити, а оскаржуване
рішення залишити без змін, як таке, що
ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду
Волинської області від 25 грудня 2013 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді