Справа № 159/2954/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Панасюк С.Л. Провадження №
22-ц/773/491/14 Категорія: 5 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ житлового
будинку за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_4 на рішення
Ковельського міськрайонного суду від 27
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона і ОСОБА_3 є
співвласниками житлового будинку
АДРЕСА_1, їй належить 2/3 частки цього
будинку, а відповідачці - 1/3. Сторонами
не досягнуто угоди про спосіб
користування будинком.

Тому просила поділити спірний будинок
між сторонами в натурі у відповідності
до їх ідеальних часток.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 27 січня 2013 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права.

В запереченні відповідач ОСОБА_3
просить відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення без змін, зазначаючи
про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

На підставі наявних у справі доказів
судом встановлено, що позивачці ОСОБА_4
належить 2/3 частки житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
виданого 14 серпня 1995 року Ковельською
держнотконторою, а відповідачці ОСОБА_3
належить 1/3 частка цього будинку на
підставі рішення Ковельського
міськрайонного суду від 26 травня 2008
року (а. с. 7-14).

Отже спірний будинок належить сторонам
на праві спільної часткової власності
(ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу (далі - ЦК)
України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено,
що співвласник має право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що
є у спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п. п. 6, 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», при вирішенні справ про виділ
в натурі часток жилого будинку, що є
спільною частковою власністю, судам
належить мати на увазі, що це можливо,
якщо кожній зі сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
із самостійним виходом (квартиру).
Виділ також може мати місце при
наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири, які відповідають розміру їх
часток у приватній власності. У тих
випадках, коли для поділу необхідне
переобладнання та перепланування
будинку, він проводиться за наявності
дозволу на це виконавчого комітету
місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

Висновком № 0-152 судової
будівельно-технічної експертизи від 14
серпня 2013 року встановлено, що розподіл
в натурі будинковолодіння по АДРЕСА_1
між двома співвласниками в частках 2/3
та 1/3 можливий, і запропоновано два
варіанти розподілу. При цьому за обома
варіантами необхідно провести роботи
по переплануванню та переобладнанню
будинку (а. с. 31-46).

Відповідно до ч. ч. 2, 4, 5 ст. 26 Закону «Про
регулювання містобудівної діяльності»
суб'єкти містобудування зобов'язані
додержуватися містобудівних умов та
обмежень під час проектування і
будівництва об'єктів. Право на забудову
земельної ділянки реалізується її
власником або користувачем за умови
використання земельної ділянки
відповідно до вимог містобудівної
документації. Проектування та
будівництво об'єктів здійснюється
власниками або користувачами
земельних ділянок у такому порядку: 1)
отримання замовником або
проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації та
проведення у випадках, передбачених
статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)
затвердження проектної документації; 4)
виконання підготовчих та будівельних
робіт; 5) прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів; 6)
реєстрація права власності на об'єкт
містобудування.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 29 цього Закону
основними складовими вихідних даних є:
1) містобудівні умови та обмеження; 2)
технічні умови; 3) завдання на
проектування. Фізична або юридична
особа, яка подала виконавчому органові
сільської, селищної, міської ради або у
разі розміщення земельної ділянки за
межами населених пунктів - районній
державній адміністрації заяву про
намір щодо забудови земельної ділянки,
що перебуває у власності або
користуванні такої особи, повинна
одержати містобудівні умови та
обмеження для проектування об'єкта
будівництва. Містобудівні умови та
обмеження надаються відповідними
спеціально уповноваженими органами
містобудування та архітектури на
безоплатній основі. Спеціально
уповноважений орган містобудування та
архітектури визначає відповідність
намірів щодо забудови земельної
ділянки вимогам містобудівної
документації на місцевому рівні.
Розгляд заяви і надання містобудівних
умов та обмежень або прийняття рішення
про відмову у їх наданні здійснюються
спеціально уповноваженим органом
містобудування та архітектури
протягом семи робочих днів з дня
реєстрації заяви. Рішення про відмову у
наданні містобудівних умов та обмежень
приймається у разі невідповідності
намірів щодо забудови земельної
ділянки вимогам містобудівної
документації на місцевому рівні.

Аналізуючи наведені правові норми в їх
сукупності, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що можливість поділу будинку в натурі
(при необхідності його переобладнання
або перепланування) залежить від
рішення спеціально уповноваженого
органу містобудування та архітектури,
який може відмовити у наданні
містобудівних умов та обмежень у разі
невідповідності намірів щодо забудови
земельної ділянки вимогам
містобудівної документації на
місцевому рівні. Суд не може перебрати
на себе повноваження вказаного органу
і прийняти рішення про поділ будинку на
основі лише висновку експертизи.

Тому позивачці необхідно було
звернутися до спеціально
уповноваженого органу містобудування
та архітектури виконкому Ковельської
міської ради у встановленому порядку з
передбаченим законом пакетом
документів і надати суду рішення цього
органу з приводу звернення.

Про це ж йдеться і у відповіді ОСОБА_4
заступника Ковельського міського
голови від 27 грудня 2013 року (а. с. 68).

При цьому суд в порядку ч. 4 ст. 10
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України сприяв позивачці у
здійсненні нею її прав шляхом
роз'яснення необхідності вказаного
звернення та надав достатнього часу
для цього. Однак ОСОБА_4 не скористалася
своїм правом і не надала суду рішення
органу місцевого самоврядування про
дозвіл на реконструкцію та
переобладнання будинку у
відповідності з висновком експертизи.

Виходячи з викладеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи, суд
обґрунтовано відмовив у позові.

Той факт, що Законом України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
не передбачено надання виконавчими
комітетами дозволів на проведення
будівництва, реконструкції чи
капітального ремонту, про що йдеться у
листі першого заступника Ковельського
міського голови від 17 серпня 2013 року (а.
с. 72-73), не звільняє вказаний орган
місцевого самоврядування від
виконання обов'язку, передбаченого ст.
152 ЖК України, щодо вирішення по суті
звернення громадянина про дозвіл на
переобладнання та перепланування
жилого будинку, що належить йому на
праві приватної власності. При цьому
наведена норма житлового
законодавства ніяким чином не
суперечить Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності». Вказаний закон лише
доповнює і конкретизує положення про
надання виконавчим комітетом дозволу
на реконструкцію будинку, встановлюючи
порядок та умови такого надання.

У випадку невиконання органом
місцевого самоврядування покладених
на нього законом обов'язків та відмови
у розгляді належним чином оформленого
звернення з необхідним пакетом
документів щодо надання дозволу на
переобладнання та перепланування
жилого будинку позивачка ОСОБА_4 вправі
захистити свої права шляхом оскарження
таких дій згаданого органу в
установленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять встановленим законом підстав
для скасування оскарженого рішення,
яке постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4
відхилити, а рішення Ковельського
міськрайонного суду від 27 січня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: