АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.

секретар Собчук І.Ю.

з участю представника позивача Сухар
Т.В., представника відповідача ОСОБА_2,
представника третьої особи Ганевича
А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
комунального підприємства «Містобуд»
до ОСОБА_4, третя особа - Державна
фінансова інспекція в Чернівецькій
області, про відшкодування
матеріальної шкоди за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах
ОСОБА_4, на рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 30 січня
2014 року,

встановила:

У вересні 2013 року комунальне
підприємство «Містобуд» (далі - КП
«Містобуд») звернулося до відповідача
ОСОБА_4 з названим позовом.

Позивач зазначав, що Державною
фінансовою інспекцією в Чернівецькій
області в період з 26 грудня 2011 року по 21
березня 2012 року було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності в
КП «Містобуд» за 2009-2011 роки. За
результатами проведеної ревізії
складено акт від 28 березня 2012 року
№24-06/146, яким зафіксовано окремі
порушення та постановлено вимоги про
їх усунення.

Ревізією стану збереження майна було
встановлено нестачу товарно -
матеріальних цінностей на суму 72030
гривень 54 коп., які рахуються за
матеріально-відповідальною особою
ОСОБА_4 - відповідачем у справі.

Враховуючи вказане, позивач просив
стягнути з відповідача на свою користь
кошти у зазначеному розмірі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 30 січня 2014 року
позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення
яким відмовити у позові.

Посилається на неповне з'ясування
обстави, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
недоведення обставин справи, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду
вказаним вимог не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з його доведеності
та не погодився з твердженнями
відповідача про те, що позивачем
пропущено встановлений законом річний
строк давності для звернення до суду з
вимогами про відшкодування шкоди.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд дійшов його внаслідок
недоведеності обставин справи, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процессуального
права, що згідно пп. 2,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення, яким у позові слід відмовити.

У справі встановлено, що в період з 26
грудня 2011 року по 21 березня 2012 року б в
КП «Містобуд» було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності за
2009-2011 роки. За результатами проведеної
ревізії складено акт від 28 березня 2012
року №24-06/146, яким зафіксовано окремі
порушення та постановлено вимоги про
їх усунення (а.с. 41-66).

В акті ревізії зазначено, що
інвентаризацією встановлено, що
відповідно до даних бухгалтерського
обліку станом на 01 січня 2012 року за
матеріально-відповідальною особою -
відповідачем ОСОБА_4 рахуються
матеріали на суму 72030 гривень 54 коп. та
виявлено нестачу цінностей на вказану
суму.

Встановлено, що на час виявлення
нестачі товарно-матеріальних
цінностей відповідач працював
майстром в КП «Містобуд».

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з
працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо
зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем (відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт затверджено постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР по праці і соціальних питаннях,
Секретаріату Всесоюзної Центральної
Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977
року № 447/24 (далі - Перелік).

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

У справі встановлено, що відповідач
працював у КП «Містобуд» майстром і з
ним було укладено письмовий договір
про повну матеріальну
відповідальність (а.с. 80).

Проте посада майстра не внесена до
згаданого вище Переліку.

У справі встановлено і це визнається
сторонами, що в ході проведення ревізії
не встановлено, що відповідачу
передавалися на зберігання
матеріальні цінності на суму 72030
гривень 54 коп., нестача яких буда
підставою для пред'явлення позову.

Договори про повну матеріальну
відповідальність з працівниками, чиї
посади (виконувана робота) в
зазначеному Переліку не вказані,
юридичної сили не мають і не можуть
бути підставою для матеріальної
відповідальності у повному розмірі
заподіяної з їх вини шкоди.

Таким чином, у справі відсутні підстави
для покладення на відповідача повної
матеріальної відповідальності.

У даній справі відсутні також підстави
для покладення на відповідача й
обмеженої матеріальної
відповідальності, що передбачено ст.
ст. 132, 133 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для
звернення власника або уповноваженого
ним органу до суду в питаннях стягнення
з працівника матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству, установі,
організації, встановлюється строк в
один рік з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України у пункті 20 постанови від 29
грудня 1992 року № 14 «Про судову практику
в справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» судам
необхідно перевіряти, чи додержаний
власником або уповноваженим ним
органом встановлений ст. 233 КЗпП річний
строк з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди для звернення в суд з
позовом про її відшкодування. Цей строк
застосовується і при зверненні із
заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день,
коли власнику або уповноваженому ним
органу стало відомо про наявність
шкоди, заподіяної працівником. Днем
виявлення шкоди, встановленої в
результаті інвентаризації
матеріальних цінностей, при ревізії
або перевірці фінансово-господарської
діяльності підприємства, установи,
організації, слід вважати день
підписання відповідного акта або
висновку.

У порушення вказаної норми
матеріального права та роз'яснень
постанови Пленуму суд першої інстанції
річний строк звернення до суду
відраховував не з часу підписання акту,
а з часу винесення постанови
адміністративним судом, якою
підприємство зобов'язано пред'явити
позов.

Оскільки нестача матеріальних
цінностей була виявлена на
підприємстві 28 березня 2012 року, то
позивачем пропущено річний строк
звернення до суду за захистом свого
права.

Так, річний строк минув 28 березня 2013
року, а позов пред'явлено у вересні 2013
року.

На жодні поважні причини пропущення
згаданого строку позивач не посилався
і вони у справі відсутні.

Таким чином, у справі встановлено, що
вимоги КП «Містобуд» про покладення
на відповідача повної матеріальної
відповідальності за шкоду, завдану
підприємству є безпідставними та
недоведеними, а вимоги про покладення
на відповідача обмеженої матеріальної
відповідальності заявлено після
пропущення з неповажних причин річного
строку звернення до суду за захистом
свого права.

Це є підставою для відмови у позові.

Указаного суд першої інстанції до
уваги не взяв та безпідставно
задовольнив позов.

Суд першої інстанції зазначив, що
обставини, встановлені постановою
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 18 грудня 2012
року в справі за позовом Державної
фінансової інспекції в Чернівецькій
області до КП

«Містобуд» про виконання вимог (а.с. 9-11),
є підставою для звільнення КП
«Містобуд» від необхідності доведення
позову до ОСОБА_4 про відшкодування
шкоди.

Такий висновок суду, як і доводи
позивача, є помилковим, оскільки
предметом спору в адміністративній
справі була бездіяльність КП
«Містобуд» щодо невиконання вимог
Державної фінансової інспекції в
Чернівецькій області, а не обставини
заподіяння відповідачем чи іншими
особами матеріальної шкоди
підприємству.

Жодних зобов'язань з будівництва
об'єкту нерухомості - ЗОШ № 21, що
знаходиться за адресою м. Чернівці, вул.
Руська № 178 відповідач ОСОБА_4 не
приймав, оскільки за вказаний об'єкт, де
фактично виникла нестача
товарно-матеріальних цінностей,
відповідальною особою був не
відповідач, а інші особи.

Зазначене стверджується наказами за №
43-А від 13 липня 2010 року, № 58-А від 13
вересня 2010 року, договором за № 51 від 13
липня 2010 року (а.с. 82, 97, 103).

На підставі наведеного та керуючись п. 2
ч. 1 ст. 307, пп. 2, 3 , 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 30 січня 2014 року
скасувати.

У позові комунального підприємства
«Містобуд» до ОСОБА_4 про відшкодування
матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В. В. Яремко

Судді
І. М. Литвинюк

І. Б. Перепелюк