Справа № 1527/5152/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р.
місто
Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді Шепітко І.Г.

при секретарі Вовкович І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду №22 в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про застосування наслідків
недійсності правочину та стягнення
вартості майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом
до відповідачки та після доповнення
позовних вимог просила застосувати
наслідки недійсності правочину -
договору купівлі-продажу №11389 від
24.11.1995 року 37/100 частки
житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного
між сторонами, та стягнути з
відповідачки вартість 37/100 частки
вказаного житлового будинку за
вартістю на теперішній час, що
становить 245423,00 гривень, а також
витрати за проведення судової
експертизи з визначення вартості майна
та витрати зі сплати судового збору.
Свої вимоги позивака обґрунтовує тим,
що договір купівлі-продажу було
визнано недійсним, однак наслідки
недійсності правочину судом
застосовані не були, тому позивачка
просить їх застосувати і стягнути
вартість майна на сьогоднішній день,
посилаючись на вимоги ч.2 ст.48 ЦК
України в редакції 1963 року.

У судовому засіданні представник
позивачки підтримала вимоги за позовом
та просила його задовольнити повністю,
зазначивши також що вимоги заявлено за
вартістю майна на теперішній час за
відрахуванням суми, вказаної у
договорі купівлі-продажу, що на даний
час становить 6421 гривню.

Представник відповідачки позовні
вимоги не визнав, вважав їх
безпідставними та просив у позові
відмовити, посилаючись на те, що майно,
яке було відчужене ще у 1995 році, на
даний час не існує, а повторна
експертиза встановила, що вартість
майна на час відчуження співмірна із
зазначеною у договорі.

Вислухавши представників,
вивчивши і дослідивши надані докази,
суд дійшов висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що Рішенням Приморського районного
суду м.Одеси від 05 листопада 2010
року (справа № 2-2627/10) у задоволені
позову ОСОБА_1 до Ломбарду «КЕН»,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за участю
третьої особи КП «ОМБТІ та РОН» про
визнання договорів недійсними, про
виселення та вселення - відмовлено у
повному обсязі; зустрічний позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору
дарування удаваним правочином,
визнання дійсним договору
купівлі-продажу, визнання
добросовісним набувачем - задоволено
частково; зустрічний позов ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
добросовісним набувачем - задоволено;
визнано договір купівлі-продажу
нерухомого майна №11389 від 24.11.1995 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
дійсним; визнано договір дарування від
04 вересня 1996 року, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_4 удаваною угодою, яка приховує
договір купівлі-продажу, та визнано
його договором купівлі-продажу;
визнано ОСОБА_5 добросовісним
набувачем 37/100 частин жилого
будинку АДРЕСА_1, які він 10.12.2004 року
отримав від ОСОБА_4 за договором
дарування, що 14.12.2004 року зареєстровано
в електронному Реєстрі прав власності
на нерухоме майно; в іншій частині
позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 22 липня 2011 року апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 05.11.2010 року
по вказаній справі задоволено
частково, рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 05 листопада
2010 року в частині визнання договору
купівлі-продажу №11389 від 24.11.1995 року 37/100
частин житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 дійсним - скасовано та в цій
частині ухвалено нове рішення, яким
визнано недійсним договір
купівлі-продажу №11389 від 24.11.1995 року 37/100
частки житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2; в решті рішення залишено без
змін.

При цьому наслідки недійсності
правочину при ухвалені рішення
застосовані не були.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Частиною 2 ст.48 ЦК Української РСР
передбачено, що по недійсній угоді
кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернути одержане
в натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Враховуючи те, що договір
купівлі-продажу, укладений між
позивачкою та відповідачкою, було
визнано недійсним, позивачка мала б
повернути відповідачці грошові кошти у
розмірі 642135000,00 млн.крб., що на даний час
становить 6421 гривень, відповідно до п.5
Договору купівлі-продажу від 24.11.1995
року), що були нею одержані за недійсною
угодою, за умови повернення їй 37/100
частки житлового будинку.

Оскільки право власності на майно
визнане за іншою особою як
добросовісним набувачем, повернення
майна за договором, що визнаний
недійсним, неможливе.

Суд вважає помилковою позицію
представника позиваки у трактуванні
частини 2 статті 48 ЦК України в редакції
1963 року, оскільки вказана норма Закону
чітко визначає обсяг повернення ("усе
одержане за угодою") та не передбачає
можливості компенсування вартості
майна за цінами, які існують на момент
відшкодування.

Крім того, п.11 Постанови Пленуму ВСУ № 9
від 06.11.2009 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
судам слід враховувати, що в разі
застосування реституції за недійсним
договором, у якому не встановлена
вартість майна і вона не може бути
визначена виходячи з його умов,
вартість майна визначається виходячи
із звичайних цін, що склалися на момент
укладення договору.

Умовами договору вартість майна була
визначена та кошти сплачені позивачці
у повному обсязі до підписання
договору.

За таких обставин, висновки судової
експертизи з визначення вартості майна
на теперішній час чи на час укладення
угоди жодного значення для вирішення
спору по суті не мають, оскільки
вартість нерухомого майна при його
відчуженні зазначена у самому договорі
купівлі-продажу. Крім того, на даний час
приміщення реконструйоване та не існує
у тому вигляді, яке було на час
укладення договору, а за висновком
повторної експертизи, вартість
відчуженого майна на час укладення
угоди не перевищує зазначену суму за
умовами договору.

Таким чином суд вважає, що вимоги
ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 вартості
37/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1
за цінами станом на час здійснення
експертизи від 25.02.2013 року, а саме - 245
423.00 гривень, не відповідають діючому на
той час Цивільному Кодексу України та є
такими, що не підлягає задоволенню,
оскільки ОСОБА_1 уже отримала грошові
кошти за належне їй на той час нерухоме
майно за цінами станом на 24.11.1995 року.

Інших вимог позивачка не заявляла.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
справи в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України,
судові витрати на користь позивачки
стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 79, 88, 209, 212 - 215,
218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про застосування наслідків
недійсності правочину та стягнення
вартості майна - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Суддя: