АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Савчук М.В.,
Бреславського О.Г.

секретаря Скрипник С.В.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Банилівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області з участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання договору дійсним та
визнання права власності за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 30 грудня 2013
року,

встановила:

ОСОБА_1 у грудні 2013 року звернувся до
суду з позовом до Банилівської
сільської ради Вижницького району
Чернівецької області з участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про визнання договору дійним та
визнання права власності.

Вказував, що є власником жилого будинку
з належними до нього господарськими
будівлями та спорудами, розташованими
по АДРЕСА_1.

Досягнуто домовленості з ОСОБА_7 про
укладення договору міни жилого будинку
АДРЕСА_1 та жилого будинку АДРЕСА_2.

Не додержано вимоги щодо нотаріального
посвідчення договору у зв»язку із
відсутністю у ОСОБА_7
правовстановлюючих документів на
будинок АДРЕСА_2

№22ц-315 2014 рік
Головуючий у І інстанції Кибич І.А.

Категорія: 19
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

та смертю ОСОБА_7, яка настала у
листопаді 2000 року.

Зазначав, що у січні 1999 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_7 вчинено дії на виконання
правочину, вселений з членами сім»ї у
будинок АДРЕСА_2.

Також ОСОБА_7 з членами сім»ї вселилася
у будинок АДРЕСА_1.

Посилався на те, що добросовісно,
відкрито та безперервно володіє

Майном.

Просив визнати договір між ОСОБА_1 та
ОСОБА_7 міни жилого будинку,
розташованого по АДРЕСА_2, та жилого
будинку, розташованого по АДРЕСА_1,
дійсним та визнати право власності
ОСОБА_1 на жилий будинок, розташований
по АДРЕСА_2.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 30 грудня 2013
року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить
рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 30 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої
інстанції керувався положенням ч.2 ст.47
ЦК УРСР та дійшов висновку про
відсутність правових

підстав для визнання договору між
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 міни жилого будинку,
дійсним.

На обґрунтування такого висновку суд
першої інстанції

зазначив про
недоведеність ухилення ОСОБА_7 від
нотаріального посвідчення правочину.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про
визнання права власності, суд першої
інстанції посилався на правила,
встановлені ч.1 ст.344 ЦК України, та
вважав, що ОСОБА_1 володіє жилим
будинком, розташованим по АДРЕСА_2, з
волі власника ОСОБА_7 на підставі
договірних зобов»язань.

Такі висновки суду першої інстанції
стверджуються матеріалами справи.

На підставі ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод та інтересів.

Судом першої інстанції
встановлено, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_7
досягнуто домовленості про укладення
договору міни жилого будинку.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом»якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно приписів ч.1, 2 ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом»якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Згідно ч.2 ст.47 ЦК Української РСР,
чинної на час виникнення
правовідносин, та роз»яснень, наданих
Пленумом Верховного Суду України в п.4
постанови «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
від 28 квітня 1978 року №3, чинного на час
виникнення правовідносин, з підстав
недодержання нотаріальної форми
визнаються недійсними тільки угоди,
які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах) міни або
дарування жилого будинку (квартири) чи
його (її) частини; дарування іншого
майна на суму понад 500 крб. і валютних
цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або
частково однією з сторін, а друга
сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони,
яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною. Однак це правило
не може бути застосовано, якщо
сторонами не було досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом
до Банилівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області з участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6
про визнання договору дійним,
обставинами, якими обґрунтовував
позовні вимоги, зазначав досягнення
між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 домовленості про
укладення договору міни жилого
будинку, та вчинення дій на його
виконання у січні 1999 року.

Недотримання нотаріального
посвідчення правочину позивач
мотивував відсутністю у ОСОБА_7
правовстановлюючих документів на
будинок АДРЕСА_2 та смертю ОСОБА_7, яка
настала у листопаді 2000 року.

Таким чином матеріально-правова вимога
ОСОБА_1 до Банилівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області з участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6
про визнання договору дійним
визначається правовідносинами між
ОСОБА_1 і ОСОБА_7 за договором міни.

На підставі частини 1 та 2 ст.241 ЦК
Української РСР, чинної на час
виникнення правовідносин, за договором
міни сторонами провадиться обмін
одного майна на інше.

Кожний з тих, хто бере участь у міні,
вважається продавцем того майна, яке
він дає в обмін, і покупцем майна, яке
він одержує.

Проте, Банилівська сільська рада
Вижницького району Чернівецької
області не є стороною договору між
ОСОБА_1 і ОСОБА_7 міни жилого будинку.

Водночас ОСОБА_1 не зазначено правових
підстав пред»явлення до Банилівської
сільської ради Вижницького району
Чернівецької області позову про
визнання договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_7
міни жилого будинку дійсним.

Встановлено, що внаслідок смерті
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась
спадщина.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу Украіни
передбачено, що правила книги шостої
Цивільного кодексу України про
спадкове право застосовуються до
спадщини, яка відкрилась після 1 січня
2004 року.

Згідно із положенням ст.529 ЦК
Украінськоі РСР, чинної на час
виникнення правовідносин, при
садкоємстві за законом дружина та діти
померлого є спадкоємцями першої черги.

З приєднаної до матеріалів справи
довідки виконавчого комітету
Банилівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області від 30 вересня 2013 року №651
вбачається, що спадкоємцями ОСОБА_7 є
діти ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 (а.с.28).

За змістом ч.1 ст.548 Цивільного кодексу
Української РСР, чинної на час
виникнення правовідносин, для
отримання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Згідно правила, передбаченого ч.2
наведеної норми прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцю з часу
відкриття спадщини.

Згідно із ст.549 Цивільного кодексу
Української РСР, чинної на час
виникнення правовідносин, визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину, якщо
протягом шести місяців з дня іі
відкриття він фактично вступив в
управління чи володіння спадковим
майном або подав нотаріальному органу
заяву про прийняття спадщини.

У матеріалах справи відсутні докази
переходу спадщини до держави.

Відповідно довідки Калинівської
сільської ради Камінтерновського
району Одеської області від 24 жовтня 2013
року №02-19/243 ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4
постійно проживали у будинку АДРЕСА_1
разом з спадкодавцем ОСОБА_7 з лютого
1999 року і користуються жилим будинком
по даний час (а.с.29).

Судом першої інстанції встановлено, що
спадкоємцями за законом ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 не здійснено відмови від
спадщини після смерті матері ОСОБА_7

Таким чином Банилівська сільська рада
Вижницького району Чернівецької
області є неналежним відповідачем за
позовом ОСОБА_1 про визнання договору
між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 міни жилого
будинку дійсним.

Тому підстав для задоволення вимог
ОСОБА_1 до Банилівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області з участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6
про визнання договору дійним немає.

Водночас ОСОБА_1 посилався на набуття
права власності на будинок АДРЕСА_2 за
набувальною давністю.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п»яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Як роз»яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.13 постанови від 07 лютого 2014
року №5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» можливість пред'явлення
до суду позову про визнання права
власності за набувальною давністю
випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а
також частини четвертої статті 344 ЦК,
згідно з якими захист цивільних прав
здійснюється судом шляхом визнання
права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє
про давність володіння і вважає, що у
неї є всі законні підстави бути
визнаною власником майна за
набувальною давністю, має право
звернутися до суду з позовом про
визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник майна
або його правонаступник. У разі якщо
попередній власник нерухомого майна не
був і не міг бути відомим давнісному
володільцю, то відповідачем є орган,
уповноважений управляти майном
відповідної територіальної громади.

Сам ОСОБА_1, звертаючись до суду з
позовом, зазначав, що вселений з
членами сім»ї у будинок АДРЕСА_2 зі
згоди власника ОСОБА_7

Згідно із довідкою виконавчого
комітету Банилівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області від 30 вересня 2013 року
№651здійснено реєстрацію ОСОБА_1 з
членами сім»ї у будинку АДРЕСА_2 (а.с.28).

Ураховуючи наведене, суд першої
інстанції правильно вважав, що підстав
для задоволення позову ОСОБА_1 про
визнання права власності за
набувальною давністю немає.

Таким чином судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 30 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: