Справа №489/6232/13-ц 04.03.2014 04.03.2014 04.03.2014
Провадження №22ц/784/744/14
Головуючий в першій інстанції Кокарєв
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2013 року м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Руднік Є.М.,

за участю позивача
ОСОБА_3,

представника відповідача
Филиппової Т.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 29 листопада 2013 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра»

(далі - ПАТ КБ «Надра»)

про розірвання кредитного договору та
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

31 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який в подальшому
доповнив, до ПАТ КБ «Надра» про
розірвання кредитного договору № 77509624
від 05 липня 2006 року, звільнення від
сплати неустойки, зобов'язання надати
інформацію про розмір боргу,
визначення дійсного розміру боргу та
стягнення судового збору.

Позивач зазначав, що 05 липня 2006 року між
ним та ВАТ КБ «Надра», правонаступником
якого є ПАТ КБ «Надра» було укладено
кредитний договір № 77509624 на відкриття
карткового рахунку з встановленим
кредитним лімітом на платіжну картку в
розмірі 4881 грн. 98 коп. У нього склалася
тяжка фінансова ситуація, оскільки
починаючи з 2010 року підприємство ВАТ
«Діл - Фіш Україна», на якому він
працював не виплачувало йому заробітну
плату, у зв'язку з чим він не мав
можливості сплачувати кредитну
заборгованість. Заочним рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва стягнуто з ТОВ «Діл - Фіш
Україна» на його користь 21 523 грн. 52 коп.
заборгованості по заробітній платі та 3
730 грн. 11 коп. компенсації за
невикористану відпустку. Дане рішення
знаходиться на виконанні у відділу ДВС
Шевченківського управління юстиції в
м. Києві. Він неодноразово звертався до
відповідача щодо надання інформації
про розмір заборгованості з
врахуванням неустойки за кожен місяць,
починаючи з 2006 року та просив провести
реструктуризацію його боргу. Між тим,
відповіді ним отримано не було. Вважає,
що оскільки порушення зобов'язання за
кредитним договором сталося не з його
вини, а у зв'язку з фінансовою кризою
вказаний кредитним договір підлягає
розірванню на підставі ст. 652 ЦК
України. Крім того, ПАТ КБ «Надра»
порушило умови вказаного кредитного
договору, а саме п. п. 4.1.5, 9.1, 13.2, Закон
України «Про захист персональних
даних» і Закон України «Про банки та
банківську діяльність» та передало
персональну інформацію третім особам -
колекторській компанії «КК «Вердикт».

Посилаючись на вищезазначене позивач
просив позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення його позову в повному
обсязі. На думку апелянта, висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та представника
відповідача, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, в межах заявлених
вимог, повно і всебічно дослідив
обставини справи, надав їм належну
оцінку, перевірив їх доказами, які були
представлені сторонами, і прийшов до
правильного висновку, про
недоведеність позивачем зміни
обставин, які є істотними для
розірвання кредитного договору. Тому
суд правильно відмовив в задоволенні
позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
05 липня 2006 року між позивачем та ВАТ КБ
«Надра» було укладено кредитний
договір на відкриття карткового
рахунку та обслуговування кредитної
карточки «Кредиточка». Відповідно до
умов цього договору, з якими позивач
був ознайомлений та який підписав, на
картку був встановлений кредитний
ліміт у розмірі 4881 грн. 98 коп. (а.с. 10).

Правонаступником ВАТ КБ «Надра» є ПАТ
КБ «Надра», що сторонами не
оспорюється.

Відповідно до частини першої ст. 652 ЦК
України у разі істотної зміни
обставин, якими сторони керувалися при
укладенні договору, договір може бути
змінений або розірваний за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Розірвання (зміна) договору у зв'язку з
істотними змінами обставин є
самостійним випадком припинення
(зміни) договірних зобов'язань, метою
якого є необхідність відновлення
балансу інтересів сторін договору,
істотно порушеного внаслідок
непередбачуваної зміни зовнішніх
обставин, що не залежать від волі
сторін.

При наявності істотної зміни обставин,
що істотно порушила баланс інтересів
сторін, сторони спочатку здійснюють
спроби щодо зміни або розірвання
договору за взаємною згодою, як
зазначено у частині першій ст. 651 ЦК
України.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи
свої вимоги ОСОБА_3 посилався на те, що
на теперішній час відбулась істотна
зміна обставин, якою він керувався,
укладаючи кредитний договір, а саме:
ТОВ «Діл - Фіш Україна», де він працював,
з 2010 року перестало виплачувати
заробітну плату, що потягло за собою
порушення ним умов договору за
відсутністю у нього коштів.

Однак, частиною другою ст. 652 ЦК України
передбачено, що в разі недосягнення
сторонами згоди щодо приведення
договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний за наявності одночасно
таких умов:

1. в момент укладення договору
сторони виходили з того, що така зміна
обставин не настане;

2. зміна обставин зумовлена
причинами, які заінтересована сторона
не могла усунути після їх виникнення
при всій турботливості та обачності,
які від неї вимагалися;

3. виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4. із суті договору або звичаїв
ділового обороту не випливає, що ризик
зміни обставин несе заінтересована
сторона.

Отже, для розірвання договору у разі
істотної зміни обставин необхідно
наявність всіх перелічених умов
одночасно.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів щодо розірвання
кредитного договору з посиланням
зокрема, на світову фінансову кризу чи
інші суттєві обставини суд має
враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК і
виходити з того, що закон пов'язує
можливість розірвання договору
безпосередньо не з наявності істотної
зміни обставин, а за наявністю
одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2
цієї статті, при істотній зміні
обставин.

Крім того, в суді апеляційної інстанції
представник відповідача пояснив, що
тіло кредиту позивачем не погашалося з
часу отримання кредиту, а періодичні
сплати, які ним проводились,
зараховувались на погашення процентів.
Проте, останній платіж ним проведений у
2008 році.

Таким чином, позивачем не доведено
наявності всіх чотирьох умов,
необхідних для розірвання кредитного
договору у зв'язку із істотною зміною
обставин, якими сторони керувалися при
укладенні договору.

До того ж, вимагаючи розірвання
договору на підставі ст. 652 ЦК України
на позивача покладається, у
відповідності до ст. 60 ЦПК України,
обов'язок довести ті обставини, на які
він посилається як на підставу своїх
вимог.

Відсутність у боржника необхідних
коштів не є підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК
України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(ст. 625 ЦК України).

Оскільки позивачем не доведено умови
для розірвання кредитного договору на
підставі ст. 652 ЦК України, то підстави
для задоволення його позовних вимог та
розірвання кредитного договору
відсутні, а тому висновок суду про
відмову в задоволенні позову є
правильним.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що не постановлення судом окремої
ухвали щодо порушення кримінальної
справи відносно колекторів та
працівників банку порушує його права,
безпідставні.

Так, позивач посилався на те, що він
неодноразово звертався до банку про
надання йому письмової інформації щодо
розміру боргу та проведення його
реструктуризації, але відповіді не
отримав.

В підтвердження зазначеного, позивачем
надана суду одна заява до банку від 18
червня 2013 року (а.с. 4), що спростовує
його доводи щодо неодноразового
звернення.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що 03 грудня 2012 року до його мобільного
телефону підключена функція стоп-лист,
через яку позивачу надсилалась
інформація про розмір боргу (а.с. 31).
Зазначене підтверджено позивачем у
його заяві на ім'я начальника
Ленінського районного відділу УМВС
України у Миколаївській області (а.с. 62).

Відповідно до ст. 211 ЦПК України суд,
виявивши під час розгляду справи
порушення закону і встановивши причини
та умови, що сприяли вчиненню
порушення, може постановити окрему
ухвалу і направити її відповідним
особам чи органам для вжиття заходів
щодо усунення цих причин та умов.

З матеріалів справи, в рамках
цивільного судочинства, не вбачається
порушення закону з боку відповідача та,
крім того, відсутність постановленою
судом окремої ухвали не позбавляє
позивача права на звернення до
відповідних органів про порушення
кримінальної справи при наявності на
це підстав.

Передача інформації про
заборгованість за кредитним договором
колекторській фірмі не є умовою,
передбаченою ст. 652 ЦК України, для
розірвання кредитного договору.

Висновок суду, що питання про
звільнення від сплати неустойки
повинно розглядатись в порядку
розгляду позову про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
а тому на даний час право позивача не
порушено, є правильним.

Також є правильним висновок суду про
те, що законом не передбачений такий
спосіб захисту порушеного права, як
встановлення розміру боргу.

Доводи апеляційної скарги, що висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи не заслуговують на
увагу та спростовуються матеріалами
справи та вищезазначеним.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним,
обґрунтованим та постановленим з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 листопада 2013 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді