Справа № 490/1593/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

резолютивна частина

28 лютого 2014 року
м.
Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді -

Подзігун Г.В.

при секретарі -

Голубашенко Т.О.

за участю позивачки -
ОСОБА_1

представника позивачки -
ОСОБА_2

відповідача -
ОСОБА_3

представників відповідача -
ОСОБА_4

ОСОБА_5

представника третьої особи -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за
межі України неповнолітньої дитини без
супроводу та згоди батька.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене через
суд першої інстанції до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів.

Суддя

Подзігун Г.В.

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2014 року
м.
Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді -

Подзігун Г.В.

при секретарі -

Голубашенко Т.О.

за участю позивачки -
ОСОБА_1

представника позивачки -
ОСОБА_2

відповідача -
ОСОБА_3

представників відповідача -
ОСОБА_4

ОСОБА_5

представника третьої особи -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за
межі України неповнолітньої дитини без
супроводу та згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із
позовом до відповідача про надання
дозволу на виїзд за межі України
неповнолітніх дітей
ОСОБА_8ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 на період до досягнення
чотирнадцяти років кожним. В
обгрунтування вимог позову позивачка
вказувала, що у зв'язку з родом роботи
вона периодично виїзжає за межі
України та бажає брати з собою дітей, на
що відповідач не дає згоди.

В судовому засіданні позивачка та
її представник вимоги позову
підтримали, посилаючись на обставини,
що викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представники
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти задоволення
позову заперечували, оскільки
позивачкою не визначені ні країна
виїзду ні строк перебування там дітей.
При цьому відповідач вказував, що не
буде заперечувати проти виїзду дітей,
якщо буде знати країну, строк та метуїх
виїзду.
Представник третьої особи просив в
позові відмовити, оскільки в разі його
задоволення будуть порушені як права
дітей так і права відповідача.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши доводи позову,
дослідивши письмові докази, судом
встановлені наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

З 06.10.2006 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітніх синів ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка, вона є головою Правління
Міжнародного благодійного фонду
"Благодійна ліга "ВІАНТ", та за родом
роботи систематично виїзжає до інших
країн. При цьому діти залишаються в
Україні з її матір'ю, оскільки
відповідач безпідставно не дає згоди
на виїзд дітей разом з нею, що, на її
думку, порушує права дітей.

Рішенням Центрального районнного
суду м.Миколаєва від 09.12.2013 року
визначено місце проживання дітей з
матір'ю ОСОБА_1

Однак з такою позицією погодитися
не можна виходячи з наступного.

Законодавство України
передбачає можливість судового
вирішення спору щодо виїзду дітей з
одним з батьків за межі України без
дозволу іншого, який безпідставно не
дає згоду на виїзд дитини з одним з
батьків.

Відповідно до ст. 313 ЦК фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону
України "Про порядок виїзду з України
та в'їзду в Україну громадян України",
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду за кордон неповнолітнього
громадянина України. За відсутності
згоди одного із батьків виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволено на
підставі рішення суду.

В силу ч. 1 ст. З Конвенції "Про
права дитини", ратифікованої
постановою Верховної Ради України 27
лютого 1991 р., в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

В силу ст. 11 Закону України "Про
охорону дитинства" предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК визначена рівність
прав і обов'язків батьків відносно
дитини, у тому числі і після розірвання
шлюбу, та проживання одного із батьків
окремо від дитини.

За час розгляду справи позивачка
не змогла пояснити суду з якою метою на
який термін та до якої країни вона
бажає вивезти дітей, та надати
відповідні докази. За такого суд вважає
правильною позицію відповідача, який
при таких обставинах не дає згоди не
виїзд дітей за межі України без його
супроводу та згоди, оскільки неможна
зробити висновок щодо відповідності
такого виїзду інтересам дітей.

Враховуючи вищевикладене, суд
дійшов висновку, що в задоволені позову
слід відмовити за безпідставності
його вимог.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене
через суд першої інстанції до
апеляційного суду Миколаївської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів.

Суддя

Подзігун Г.В.

Справа №
490/1593/14-ц