Головуючий суду 1 інстанції - Чаркіна
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 435/7855/13-ц
Провадження № 22ц/782/540/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Соловей Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 22 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом, яким просив розірвати
шлюб, укладений між ним та
відповідачкою 02.06.2010 р..

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено: розірвано шлюб між
ним та ОСОБА_2, зареєстрований 04.06.2010 р.
Жовтневим відділом РАЦС Луганського
МУЮ за актовим записом №262.

ОСОБА_2, не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить це
рішення скасувати, як незаконне та
необґрунтоване, ухвалене при
неправильному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи,
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
доведеними, невідповідності висновків
суду обставинам справи, з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.
Новим рішенням апелянт просить
відмовити позивачеві у задоволенні
позовних вимог, надавши їй та
позивачеві додатковий час для
примирення з метою збереження сім'ї.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
апелянта та її представника, позивача,
дослідивши письмові докази у справі,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом у справі правильно встановлено
що з 04.06.2010 р. сторони перебувають у
зареєстрованому шлюбі, про що свідчить
свідоцтво про шлюб, видане Жовтневим
відділом РАЦС Луганського МУЮ (а. с. 24).
Дітей від шлюбу сторони не мають.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції керувався
положеннями та приписами ч. 3 ст. 105, ст.
110, ч. 2 112 Сімейного кодексу України та
виходив з того, що збереження шлюбу між
сторонами суперечить інтересам
позивача, який категорично не згоден на
подальше спільне життя з
відповідачкою.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду у оскаржуваному
рішенні, зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного
кодексу України, суд з'ясовує фактичні
взаємини подружжя, дійсні причини
позову про розірвання шлюбу, і
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Нормами статті 111 Сімейного кодексу
України передбачено, що суд вживає
заходів щодо примирення подружжя, якщо
це не суперечить моральним засадам
суспільства.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», проголошена Конституцією
України охорона сім'ї державою полягає,
зокрема, в тому, що шлюб може бути
розірвано в судовому порядку лише за
умови, якщо встановлено, що подальше
спільне життя подружжя і збереження
шлюбу суперечитиме інтересам одного з
них чи інтересам їх дітей. Із цією метою
суди повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
враховувати наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя,
забезпечувати участь у судовому
засіданні, як правило, обох сторін,
вживати заходів до примирення
подружжя.

З метою збереження сім'ї під час
розгляду справи 21.11.2013 р. судом першої
інстанції сторонам надавався строк для
примирення на 2 місяці (а. с. 26).

Доводи апеляційної скарги щодо
необґрунтованості відмови суду в
наданні додаткового строку подружжю
для примирення є в даному випадку
безпідставними, оскільки надання
подружжю строку для примирення повинно
мати реальну основу.

Натомість у справі судом першої
інстанції об'єктивно встановлено, що
примирення та відновлення сім'ї між
сторонами не є можливим. З позиції
позивача вбачається, що він
категорично заперечував і заперечує на
цей час можливість примирення з
відповідачкою. Під час розгляду справи
судом першої інстанції він звертався
до суду з клопотанням про скорочення
встановленого для примирення строку (а.
с. 28), посилаючись на те, що він не бажає
відновлювати сімейно-шлюбні відносини
з відповідачкою, а бажає створити сім'ю
з іншою жінкою, надавши при цьому на
підтвердження своїх намірів протокол
ультразвукового обстеження щодо
вагітності ОСОБА_4

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не приймає посилання апелянта
та її представника в апеляційній
скарзі на відсутність доказів на
підтвердження позовних вимог. Доводи
апелянта та її представника щодо того,
що на підтвердження своїх позовних
вимог позивач мав би погодитися на
допит у судовому засіданні особи, про
вагітність якої він надав довідку, та
на проведення експертизи колегія
суддів вважає такими, що не
заслуговують на увагу. Адже походження
майбутньої дитини від позивача не може
бути предметом дослідження у цій
справі. Натомість виходити в даному
випадку необхідно з позиції позивача
щодо категоричного небажання
зберігати шлюб та відновлювати сімейні
відносини з відповідачкою навіть після
спливу строку для примирення.

Зберігання позивачем добрих стосунків
з батьком відповідачки, на що остання
посилається у своїх апеляційних
доводах, не може само по собі бути
підставою для висновків про
необхідність збереження шлюбу сторін.

Відповідно до статті 69 Сімейного
Кодексу України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Слід зазначити, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК
України до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки і обчислюється вона від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Отже, обґрунтованим є висновок суду у
оскаржуваному рішенні щодо того, що
розірвання шлюбу ніяким чином не
позбавляє відповідачку права на поділ
спільної сумісної з позивачем
власності, а також обґрунтованою з цих
підстав є відмова суду у задоволенні
клопотань відповідачки про зупинення
розгляду справи до вирішення іншої
справи про поділ майна.

Таким чином, враховуючи, що після
закінчення призначеного судом строку
примирення між сторонами як подружжям
не відбулося, і позивач категорично
наполягав на припиненні шлюбу, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку щодо можливості розірвання
шлюбу, оскільки згідно із ч. 1 ст. 24
Сімейного кодексу України
примушування жінки та чоловіка до
шлюбу не допускається.

Доводами апеляційної скарги висновки
суду першої інстанції не
спростовуються, оскаржуване рішення є
законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення
суду відповідає вимогам закону,
порушень процесуального законодавства
при розгляді справи та прийнятті
рішення не встановлено, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 22 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: