АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9934/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/759/14
Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І.
Доповідач Корнієнко В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Винниченка Ю.М., Абрамова П.С.

При секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
компанії Везерфорд Ойл Тул ГмбХ

на ухвалу Октябрського районного суду
м. Полтави від 08 січня 2014 року

у справі за матеріалами клопотання
компанії Везерфорд Ойл Тул ГмбХ про
визнання та надання дозволу на
примусове виконання рішення
Лондонського Міжнародного
Арбітражного Суду від 06 січня 2012 року №
101567, боржник - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Атол» , -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Октябрського районного суду м.
Полтави від 08 січня 2014 року клопотання
компанії Везерфорд Ойл Тул ГмбХ про
визнання та надання дозволу на
примусове виконання рішення
Лондонського міжнародного
Арбітражного суду від 06 січня 2012 року №
101567, боржник - товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Атол», - залишено без
розгляду та повернуто разом з
документами, що додані до нього,
компанії Везерфорд Ойл Тул ГмбХ.

З даною ухвалою не погодився
заявник - компанія Везерфорд Ойл Тул
ГмбХ та подала на неї апеляційну
скаргу, в якій просить ухвалу
скасувати, як таку, що перешкоджає
подальшому провадженню у справі, та
повернути справу для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт вважає ухвалу такою, що
постановлена з порушенням норм
процесуального права, вказуючи на
необгрунтованість висновків суду.
Доводи апеляційної скарги вмотивовує
тим, що положеннями Конвенції про
визнання і виконання іноземних
арбітражних рішень, яка ратифікована
як Україною, так і Великобританією,
серед переліку документів, що
подаються при подачі клопотання про
виконання рішення іноземного суду,
визначені лише такі, як: належним чином
засвідчений оригінал арбітражного
рішення або належним чином засвідчена
його копія; оригінал арбітражної угоди,
згаданої у статті Нью-Йорської
Конвенції або її належним чином
засвідчена копія. При цьому вимоги щодо
надання у додатках інших документів
відсутні.

Також апелянт вказував на
неправомірність висновків суду щодо
застосування норм цивільного
процесуального кодексу при наявності
міжнародного договору, ратифікованого
державами.

Колегія суддів, перевіривши
матеріали справи та доводи апелянта,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення за
наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати ухвалу, що перешкоджає
подальшому провадженню у справі, і
направити справу для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши апеляційну скаргу на
ухвалу суду першої інстанції,
апеляційний суд скасовує ухвалу і
передає питання на новий розгляд до
суду першої інстанції, якщо останній
порушив порядок, встановлений для його
вирішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
компанія Везерфорд Ойл Тул ГмбХ
звернулася до Октябрського районного
суду м. Полтави з клопотанням про
визнання та надання дозволу на
примусове виконання рішення
Лондонського Міжнародного
Арбітражного Суду від 06 січня 2012 року №
101567, боржник - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Атол».

Залишаючи вказане клопотання без
розгляду, суд першої інстанції виходив
з того, що клопотання про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду, не містить повного
переліку документів, передбачених ч. 3
ст. 394 ЦПК України, зокрема: документу,
який засвідчує, що товариство з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче підприємство
«Атол», стосовно якого ухвалено
рішення іноземного суду і не брало
участі у судовому процесі, було
належним чином повідомлено про час та
місце розгляду справи.

Проте з таким висновком колегія суддів
не може погодитися за наступних
підстав.

Загальні засади регулювання
правовідносин з іноземним елементом
встановлені Конституцією України,
статті якої гарантують забезпечення,
охорону і захист прав і свобод людини. У
статті 26 Конституції України
закріплено, що іноземці та особи без
громадянства, що перебувають в Україні
на законних підставах, користуються
тими самими правами і свободами, а
також несуть такі самі обов'язки, як і
громадяни України, - за винятками,
встановленими Конституцією, законами
чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які
перебувають під юрисдикцією України,
незалежно від законності їх
перебування, мають право на визнання їх
правосуб'єктності та основних прав і
свобод людини (частина друга статті 3
Закону України "Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства").

Згідно зі статтею 410 ЦПК іноземці, особи
без громадянства, іноземні юридичні
особи, іноземні держави (їх органи та
посадові особи) та міжнародні
організації мають право звертатися до
судів України для захисту своїх прав,
свобод чи інтересів.

Частиною національного законодавства
України є чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України (стаття 9
Конституції України).

Чинні міжнародні договори України,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства (частина перша статті 19
Закону України "Про міжнародні
договори України").

До міжнародних угод, якими
врегульовано правила міжнародного
цивільного процесу, належать
двосторонні та багатосторонні
договори, підписані Україною, та угоди
колишнього СРСР, які зберігають
юридичну силу для України.

Відповідно до статті 24 Віденської
конвенції про правонаступництво
держав щодо договорів від 23 серпня 1978
року (ООН) двосторонній договір, що у
момент правонаступництва був чинним
щодо території, що є об'єктом
правонаступництва держав, вважається
чинним між новою незалежною державою й
іншою державою-учасницею, коли: вони
чітко про це домовилися; або якщо через
свою поведінку вони мають вважатися
такими, що про це домовилися.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про
правонаступництво України" від 12
вересня 1991 року Україна є
правонаступником прав і обов'язків за
міжнародними договорами Союзу РСР, які
не суперечать Конституції України та
інтересам республіки.

Якщо міжнародним договором України,
який набрав чинності в установленому
порядку, встановлено інші правила, ніж
ті, що передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору (частина друга статті 19 Закону
України "Про міжнародні договори
України").

При цьому суди повинні враховувати, що
суд не може застосовувати закон, який
регулює правовідносини, що
розглядаються, інакше як міжнародний
договір. У той же час міжнародні
договори застосовуються, якщо вони не
суперечать Конституції України (пункт 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя").

У разі виникнення питання про
застосування міжнародних договорів, що
стосуються одного і того ж питання,
застосовуються положення частини
третьої статті 30 Віденської конвенції
про право міжнародних договорів 1986
року, відповідно до якої, якщо всі
учасники попереднього договору є також
учасниками наступного договору, але
дію попереднього договору не припинено
або не зупинено відповідно до статті 59,
попередній договір застосовується
тільки тією мірою, якою положення є
сумісними з положеннями наступного
договору.

Розглядаючи справи за участю
іноземного елемента, судам слід
з'ясовувати наявність чинного між
державами договору та за його
наявності - порядку регулювання
спірних правовідносин, що виникли.

Колегією суддів встановлено, що
Україна та Сполучене королівство
Великої Британії і Північної Ірландії
є державами-учасницями Конвенції про
визнання та виконання іноземних
арбітражних рішень підписаної
державами, що домовилися 10 червня 1958
року у Нью-Йорку. Україною вказана
Конвенція ратифікована 10 жовтня 1960
року, Великобританією - 24 вересня 1975
року.

Відповідно до пункту 1 статті 1
Нью-Йорської Конвенції вона
застосовується щодо визнання і
виконання арбітражних рішень,
ухвалених на території іншої держави,
ніж держава, де запитуються їх визнанні
виконання, за спорами, сторонами в яких
можуть бути як фізичні, так і юридичні
особи. Вона застосовується також щодо
арбітражних рішень, які не вважаються
внутрішніми рішеннями у тій державі, де
запитуються їх визнання і виконання.

Стаття 3 Нью-Йорської Конвенції
передбачає, що кожна Договірна Держава
визнає арбітражні рішення як
обов'язкові та виконує їх відповідно до
процесуальних норм тієї території, де
запитуються визнання та виконання цих
рішень, на умовах, викладених у
нижченаведених статтях Конвенції.

Згідно статті 4 Нью-Йорської Конвенції,
визначено, що сторона, яка подає
клопотання про визнання і виконання
рішення арбітражного суду при його
подачі надає:

а) належним чином завірений оригінал
арбітражного рішення або належним
чином завірену копію такого рішення;

б) оригінал арбітражної угоди,
зазначеної у статті 2 Нью-Йорської
Конвенції, або належним чином завірену
її копію.

З урахуванням викладеного, перевіривши
вказівки Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, що містяться в
ухвалі колегії суддів від 11 вересня 2013
року з приводу встановлення фактичних
обставин для наявності підстав для
прийняття клопотання до розгляду,
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні даного питання слід
керуватися нормами міжнародного
договору ( Нью-Йорської Конвенції).
Такий висновок відповідає і вимогам ч. 3
ст. 394 ЦПК України, згідно якої
визначено перелік документів, що
додаються до клопотання у випадку, коли
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, не визначено перелік
документів, що мають додаватися до
клопотання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на те, що відповідно до ст. 5 Нью-Йорскої
Конвенції відсутність у матеріалах
клопотання доказів підтвердження того,
що сторона, проти якої ухвалено
рішення, не була належним чином
повідомлена про арбітражний розгляд є
підставою для відмови у визнанні та
виконанні арбітражного рішення.

З урахуванням викладеного, ухвала
Октябрського районного суду м. Полтави
від 08 січня 2014 року підлягає скасуванню
з направленням вирішення питання про
прийняття клопотання до розгляду на
новий розгляд суду першої інстанції.

Керуючись п. 4 ч.2 ст.307, п. 3 ч. 1 ст. 312, 313,
314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу компанії
Везерфорд Ойл Тул ГмбХ - задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м.
Полтави від 08 січня 2014 року - скасувати
та передати питання про прийняття
клопотання компанії Везерфорд Ойл Тул
ГмбХ про визнання та надання дозволу на
примусове виконання рішення
Лондонського Міжнародного
Арбітражного Суду від 06 січня 2012 року №
101567, боржник - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Атол» на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/
В.І. Корнієнко

Судді: /підпис/ Ю.М. Винниченко
/підпис/П.С. Абрамов

КОПІЯ

ВІРНО: Суддя апеляційного суду

Полтавської області __________
В.І. Корнієнко