АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного
провадження:22-ц/796/4600/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Фролов М.О.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А. У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду м. Києва в
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.
при секретарі - Круглику В.В.
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 11 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа:
ОСОБА_6 про визнання об'єктом права
спільної сумісної власності та
визнання і припинення права власності
на Ѕ частки земельної ділянки , -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 11 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено у
повному обсязі.

ОСОБА_4, через свого представника
подала апеляційну скаргу на рішення
суду, в якій просить рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі,
вважаючи, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
не враховано обставини, які мають
суттєве значення для справи.

ОСОБА_6в судове засідання не з'явилася,
хоча була повідомлена про час та місце
розгляду справи належним чином, про
причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважає за можливе
слухати справу у відсутність особи,
яка не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що у травні 2013 року
позивач звернулася до суду з позовом до
відповідача про визнання об'єктом
права спільної сумісної власності та
визнання і припинення права власності
на Ѕ частки земельної ділянки,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що 5 квітня 1995 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. 18
лютого 2010 року шлюб було розірвано.
Зазначила, що під час шлюбу подружжям
було набуто у приватну власність
земельну ділянку площею 0,0517 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Крім
того, між сторонами існувала усна
домовленість про право користування
земельною ділянкою, проте з грудня 2012
року ОСОБА_5 не визнає право позивача на
частину спірної земельної ділянки,
перешкоджає у користуванні нею. У
зв'язку з викладеним, просила суд
визнати земельну ділянку , що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 -
об'єктом спільної сумісної власності
позивача і відповідача, визнати за
позивачем право власності на Ѕ частину
земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, 5
травня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
зареєстровано шлюб, про що відділом
реєстрації актів цивільного стану
Російської Федерації, м. Самара було
внесено актовий запис за № 448.

18 лютого 2010 року шлюб, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано, про що
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дінпровського районного
управління юстиції у м. Києві внесено
відповідний актовий запис за № 138.

Згідно державного акту про право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 639723 від 15 квітня 2010 року, ОСОБА_5 набув
у власність земельну ділянку площею
0,0517 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення
колективного садівництва.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 126 ЗК України,
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

Статтею 125 ЗК України визначено, що
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 набув право власності на
земельну ділянку площею 0,0517 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 15
квітня 2010 року згідно з державним актом
на право власності на земельну ділянку
(а.с. 47).

Шлюб між сторонами розірвано 18 лютого
2010 року, відповідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу (а.с. 9).

Тобто з викладеного вбачається, що
спірна земельна ділянка була придбана
відповідачем у порядку приватизації,
після розірвання шлюбу, а тому не може
бути визнана об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції вважав його
необґрунтованим.

Колегія суддів не може погодитися з
доводами апеляційної скарги, що при
постановленні рішення судом не
враховано всіх обставин справи,
оскільки належних та допустимих
доказів на підтвердження зазначеного
позивачкою суду не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують і не впливають на
їх правильність.

Оскільки рішення суду ухвалене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 11 лютого 2014 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді