АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/2231/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1030/14
Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.В.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.

за участю секретаря: Колодюк О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 14 лютого 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним позовом та прохав
визнати заповіт, складений 4 лютого 2013
року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3,
недійсним, посилаючись на
невідповідність заповіту волі
спадкодавця та порушення вимог щодо
його посвідчення.

Рішенням Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 14 лютого 2014
року у позовній вимозі ОСОБА_1 до ОСОБА_3
відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить скасувати
рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 14 лютого 2014,
вказуючи на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує на: не взяття судом до
уваги порушення секретарем сільської
ради норм законодавства щодо
посвідчення заповіту; зміну свідками
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своїх показів
протягом судового провадження,
поновлення судового слідства після
виходу до нарадчої кімнати без
постановлення відповідної ухвали.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 4 лютого 2013 року ОСОБА_4
був складений заповіт на користь
ОСОБА_3, який на особисте прохання
заповідача підписаний громадянином
ОСОБА_7 в присутності свідків та
посвідчений секретарем виконавчого
комітету Орликівської сільської ради
Кобеляцького району Полтавської
області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 - батько
позивача ОСОБА_1, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла
ОСОБА_4 Єдиним спадкоємцем за законом
на майно померлого ОСОБА_8 є позивач,
який подав до Кобеляцької державної
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини як після померлого
батька, так і після ОСОБА_4 При цьому,
вважає заповіт, укладений 4 лютого 2013
року таким, що укладений з порушенням
вимог щодо його посвідчення, а також
проти волі заповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову про визнання
заповіту недійсним, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
відсутності волі заповідача при
укладанні заповіту, а також
недостатності помилок в оформленні
заповіту для визнання його недійсним,
враховуючи дотримання вимог щодо форми
та посвідчення заповіту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з нормами
чинного законодавства, які
регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до статті 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Оскільки право на складання заповіту
має особа з повною цивільною
дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч.
1 ст. 1257 ЦКпідставою для нікчемності
заповіту є кваліфікація його як такого,
що складений особою, яка не мала на це
права. Це, зокрема, заповіт, вчинений
недієздатною, малолітньою,
неповнолітньою особою (крім осіб, які в
установленому порядку набули повну
цивільну дієздатність), особою з
обмеженою цивільною дієздатністю,
представником від імені заповідача.
Виходячи із матеріалів справи, заповіт
був складений особою., що мала повну
цивільну дієздатність. Крім того, факт
підписання заповіту на прохання
заповідача з поважних причин іншою
особою не означає вчинення заповіту
представником від імені заповідача.

Також підставою нікчемності заповіту є
порушення вимог щодо його форми та
посвідчення. Загальні вимоги до форми
заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а
саме: письмова форма; нотаріальне
посвідчення або посвідчення особами,
уповноваженими на це законом (статті
1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця
та часу його складання; підписання
заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4
ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може
підписати заповіт внаслідок хвороби
або фізичної вади, за його дорученням і
в його присутності дозволяється
підписання заповіту іншою особою.
Підпис цієї особи засвідчується
нотаріусом або посадовою особою, яка
має право на здійснення нотаріальних
дій. Поряд із посвідченням підпису,
нотаріус зобов'язаний також в тексті
заповіту зазначити причини, які
зумовили необхідність підписання
заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК).

При цьому посилання апелянта на
порушення таємниці заповіту, а також
помилково вказані час та місце
вчинення заповіту, як підставу
визнання заповіту недійсним є
необґрунтовані, оскільки форма
оспорюваного заповіту відповідає
вимогам ст.1247 ЦК України. У заповіті
зазначено час та місце його
складання, текст прочитаний уголос,
підписаний іншою особою в присутності
заповідача при двох свідках.
Заповідачу роз'яснено зміст статей ЦК
України щодо недійсності правочинів,
зміст статей 1241,1254 ЦК України. У
зв'язку з похилим віком ОСОБА_4 та на її
прохання і за її дорученням, після
прочитання заповіту секретарем
виконавчого комітету, а також свідками
в голос, даний правочин у присутності
заповідача підписано ОСОБА_7, що
відповідає ч.4 ст.207 ЦК України. Крім
того, відсутність у тексті заповіту
напису, що він складався та
посвідчувався поза приміщенням
нотаріальної контори, виконкому
місцевої ради, але в межах
нотаріального округу, не є істотною
умовою для визнання заповіту
недійсним, якщо судом буде встановлено,
що форма заповіту відповідає вимогам
ст. 1247 ЦК і волевиявлення заповідача
було вільним. Отже, помилково вказана
адреса не може вважатися достатньою
підставою для нікчемності заповіту.

Посилання апелянта на нероз'яснення
свідкам своїх прав та обов'язків під
час посвідчення заповіту є
безпідставними та не ґрунтуються на
нормах законодавства. Відповідно до п. 4
Постанови КМ України №419 від 15 червня
1994 «Про порядок посвідчення заповітів
та доручень прирівняних до нотаріально
посвідчених» посадові особи
роз'яснюють фізичним особам, від імені
яких посвідчуються заповіти і
довіреності, їх права і обов'язки,
попереджають про наслідки їх
посвідчення для того, щоб юридична
необізнаність не могла бути
використана їм на шкоду. Виходячи з
матеріалів справи дані дії секретарем
виконавчого комітету сільської ради
були вчинені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК України
свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК
України виключно підстави недійсності
правочину, визначені у ст.ст. 225, 231 ЦК
України зумовлюють те, що
волевиявлення заповідача не було
вільним та не відповідало його
внутрішній волі. У п. 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що правила статті 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
жодних обґрунтованих доводів того, що
заповіт був складений під впливом
насильства або ОСОБА_4 на момент
вчинення заповіту не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними надано не було. З
показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 вбачається, що заповідач
усвідомлювала та керувала своїми
діями, а будь-якого тиску на неї вчинено
не було. Крім того, клопотання про
проведення судово-психіатричної
експертизи заявлено не було, а згідно
ст.. 60 ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права щодо поновлення судового
розгляду є безпідставними. Відповідно
до ч.2 ст. 195 ЦПК України якщо під час
ухвалення рішення виникає потреба
з'ясувати будь-яку обставину шляхом
повторного допиту свідків або вчинення
іншої процесуальної дії, суд, не
ухвалюючи рішення, постановляє ухвалу
про поновлення судового розгляду. При
цьому законодавство не містить вимоги
щодо необхідності оформлення даної
ухвали окремим процесуальним
документом, а отже суд керуючись
вимогами ст..209 ЦПК України постановив
ухвалу, яка негайно після її ухвалення
була оголошена в судовому засіданні, що
підтверджується звукозаписом судового
засідання.

Отже, доводи апеляційної скарги про
недійсність заповіту та
необґрунтованість судового рішення
спростовуються матеріалами справи і не
дають підстав вважати, що судом першої
інстанції при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені ст.309 ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

Керуючись ст.307, 308, 314 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 14 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Л.М. Хіль

Судді:

О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв