Провадження № 2/161/785/14
Провадження № 2/161/785/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

06 березня 2014 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого-судді -
Пушкарчук В.П.

при секретарі -
Акайомовій Т.В.

з участю: представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Луцьку справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя,

в с т а
н о в и в :

ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
вказавши на ті обставини, що з початку
1997 року між ними склалися відносини, що
притаманні подружжю. В період цих
відносин сторони проживали разом, вели
спільне господарство. 23.10.1999 року між
сторонами зареєстровано відділом
РАЦСу Луцького міськвиконкому шлюб.
Від спільного шлюбу у них народився син
- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно рішення
Луцького міськрайонного суду від 03.06.2013
року шлюб з відповідачем розірвано.

За час проживання сім'єю без
юридичного оформлення (з 1997 року по 1999
рік) та перебування в шлюбі (з 1999 року по
2013 рік) сторони набули спільне майно,
яке складається з квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та 1/3
частини квартири, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Зазначена квартира АДРЕСА_2
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_7 та членами її сім'ї:
ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що підтверджується
копією свідоцтва про право власності
на житло від 23.07.1998 року, виданим згідно
розпорядження (наказу) № 315-р від 23.07.1998
року.

Двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить
на праві приватної власності ОСОБА_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на квартиру від 28.12.2000
року, виданого на підставі рішення
виконкому Луцької міської ради № 665 від
28.12.2000 року.

Оскільки подружжя не досягло
згоди щодо поділу майна, яке було
придбано ними в період шлюбу та
спільного проживання, тому позивач
просила провести розподіл спільного
майно в судовому порядку.

В судовому засіданні
представники позивача підтримали
вимоги ОСОБА_5 з підстав, зазначених у
позовній заяві. Просили позов
задовольнити.

ОСОБА_3 в судовому засіданні, не
визнавши позов, пояснив, що квартира по
АДРЕСА_2 належить його матері та шляхом
приватизації приватизована на членів
її сім'ї - сина ОСОБА_3 та чоловіка
ОСОБА_8, а тому дана квартира не є його
власністю і не може бути поділеним між
подружжям. Квартира по АДРЕСА_1 ще до
спільного проживання з позивачкою,
була повністю оплачена його вітчимом
ОСОБА_8 Після одруження з позивачкою
вітчим подарував вказану квартиру йому
взамін того, щоб у квартирі по АДРЕСА_2
проживала мати відповідача з вітчимом.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала, просила
відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників
сторін та відповідача, дослідивши
документи справи, суд прийшов до
висновку про часткове задоволення
позову з наступних підстав.

Згідно ст. 21 СК України шлюб є дійсним
при укладенні (реєстрації) його в
органах державної реєстрації актів
цивільного стану.

Частиною 3 статті 368 ЦК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України: ч.1.
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу); ч.2. вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно із зазначеною нормою при
вирішенні питання про визнання майна
подружжя їх спільною сумісною чи
особистою приватною власністю
з'ясуванню підлягають як підстави й час
набуття такого майна, так і джерела
його придбання.

Між сторонами з початку 1997 року
склалися відносини, що притаманні
подружжю. В період цих відносин сторони
проживали разом без реєстрації шлюбу.
23.10.1999 року між сторонами зареєстровано
відділом РАЦСу Луцького
міськвиконкому шлюб (а.с. 5). Від
спільного шлюбу у них народився син -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6). Згідно
рішення Луцького міськрайонного суду
від 03.06.2013 року шлюб розірвано (а.с. 7-8).

За час перебування в шлюбі
сторонами набуто у спільну власність
квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Зазначена квартира зареєстрована на
праві приватної власності за ОСОБА_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на квартиру від 28.12.2000
року, виданого на підставі рішення
виконкому Луцької міської ради № 665 від
28.12.2000 року (а.с. 21).

Судом встановлено, що оплату квартири
згідно договору про пайову участь у
будівництві житла проводив ОСОБА_8, що
підтверджено копіями платіжних
документів по погашенню коштів на
будівництво (а.с. 41-43) та повідомленням
управління капітального будівництва
Луцького міськвиконкому від 21.05.1996 року
(а.с. 40).

Проте жодним чином не підтверджено, що
саме ці кошти і квартира, будівництво
якої оплачував ОСОБА_8, були сплачені
відповідачем за спірну квартиру по
АДРЕСА_1. А тому, суд прийшов до
висновку, що спірна квартира по АДРЕСА_1
придбана сторонами по справі в період
шлюбу і є спільною власністю подружжя.

У відповідності до ст. 22 КпШС України,
яка була чинною на час набуття права
власності на квартиру, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно ст. 70 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними або законом.

Тобто, квартира АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної
сумісної власності.

На підставі наведеної норми закону та
того, що квартира придбана у шлюбі,
вимога позивача про визнання права
власності на квартиру АДРЕСА_1 є
обґрунтованою та підлягає до
часткового задоволення.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у
разі виділу частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду. Взаємної
згоди щодо поділу квартири сторони не
дійшли, договору не укладали.
Відповідно, позивачу та відповідачу
належить по ? частині спірної квартири
кожному.

Щодо квартири АДРЕСА_2, то суд вважає, що
в задоволенні цієї вимоги слід
відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
квартира АДРЕСА_2 належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_7 та
членами її сім'ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на житло від 23.07.1998
року, виданим згідно розпорядження
(наказу) № 315-р від 23.07.1998 року (а.с. 22).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного
кодексу України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним до шлюбу.

В судовому засіданні ні позивачем, ні
її представниками не представлено суду
доказів та не доведено жодними
доказами, що спірна квартира була
придбана за час спільного проживання
без реєстрації шлюбу і за їх спільні
кошти.

Таким чином, 1/3 частини квартири
АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві
особистої приватної власності.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58 60, 83, 88, 213, 214, 215
ЦПК України, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 57,
60-63, 69-71 СК України, ст.ст. 368, 370, 372 ЦК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ?
частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовити із-за безпідставності.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
судовий збір в розмірі 1560,68 (одна
тисяча п'ятсот шістдесят гривень
шістдесят вісім копійок) грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 (десяти) днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
В.П.
Пушкарчук