Єдиний унікальний номер 237/4671/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/996/2014
Головуючий в 1-й інстанції: Клікунова
Доповідач: Тимченко О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді:
Шевченко В.Ю.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Забавіній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Красногорівський
вогнетривкий завод» на рішення
Мар'їнського районного суду Донецької
області від 26 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Красногорівський вогнетривкий
завод», третя особа - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Мар'їнському
районі Донецької області, про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И В:

Рішенням Мар'їнського районного суду
Донецької області від 26 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково: стягнуто з ПАТ
«Красногорівський вогнетривкий завод»
на користь ОСОБА_1 в порядку
відшкодування моральної шкоди
одноразово суму в розмірі 12 000 грн.,
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач ПАТ «Красногорівський
вогнетривкий завод» приніс апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
змінити в частині розміру стягнутої на
користь позивача моральної шкоди у
розмірі 9 000 грн., з тих підстав, що судом
невірно застосовані норми
матеріального права та порушені норми
процесуального права.

В обґрунтування скарги
відповідач посилався на те, що висновок
суду першої інстанції про
відшкодування роботодавцем моральної
шкоди є невірним. Судом не враховано, що
між сторонами виник трудовій спір, а
відповідно до ст. 233 КЗпП України до цих
правовідносин застосовується
тримісячний строк позовної давності, а
пропуск даного строку без поважних
причин є підставою для відмови у
задоволені позову. При ухваленні
оскаржуваного рішення судом першої
інстанції не було враховано судову
практику при визначення розміру
моральної шкоди яка підлягає
відшкодуванню.

Позивачка в судове засіданні не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
про що свідчить телефонограма № 3/1285
від 17.03.2014 року ( а.с.97).

Представник відповідача ПАТ
«Красногорівський вогнетривкий завод»
в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
її задовольнити.

Представник третьої особи ВВД ФССНВВ
та ПЗ України у Мар'їнському районі
Донецької області в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
повідомлений належним чином, він нього
надійшла заява про розгляд справи за
його відсутністю ( а.с. 102).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови Пленум
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Рішення суду позивачем не
оскаржується.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
позивач з 18 червня 1996 року по 27 квітня
2009 року перебувала у трудових
відносинах з ВАТ «Красногорівський
вогнетривкий завод» (правонаступником
якого є ПАТ «Красногорівський
вогнетривкий завод»), працювала на
посаді машиніста та була звільнена у
зв'язку невідповідності до займаної
посади через стан здоров'я (а.с. 8-9). З
акту № 8 про нещасний випадок (форма
Н-1), складеного та затвердженого 22
липня 1996 року вбачається, що причиною
нещасного випадку що мав місце з ОСОБА_1
12 липня 1996 року о 22 годині 00 хвилин є
незадовільна організація роботи та
експлуатація грузопідйомних
механізмів особами, що не пройшли
навчання та є не атестованими (а.с. 10-11).
Згідно висновку МСЕК від 13 серпня 1999
року позивачки вперше встановлено
5 % втрати професійної
працездатності у зв'язку з виробничою
травмою безстроково (а.с. 12). 15 квітня 2009
року був затверджений головним
державним лікарем Марн'їнського району
акт розслідування хронічного
професійного захворювання № 5 у якому
причинами зазначено неефективна
робота вентиляційних систем та
аспіраційного устаткування, порушення
герметичності технологічного
облаштування, нецілковитість
технології виробництва, непостійне
використання засобів індивідуального
захисту органів дихання (а.с. 16-19).
Згідно висновку МСЕК від 09 червня 2011
року позивачу при повторному огляді,
вперше встановлено 30 % втрати
професійної працездатності у зв'язку
із професійним захворюванням і третю
групу інвалідності до 09 червня 2013 року
(а.с. 21-22).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_1 до ПАТ «Красногорівський
вогнетривкий завод», суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем порушено вимоги ст.13
Закону України «Про охорону праці» та
не створено безпечних і нешкідливих
умов праці у наслідок чого втрачено
професійну працездатність та
заподіяна моральна шкода, яка на
підставі ст.237-1 КЗпП України підлягає
відшкодуванню відповідачем.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Наявність небезпечних і шкідливих умов
праці позивача встановлена
розслідування хронічним професійним
захворюванням.

Ці обставини відповідачем не
спростовані.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Відповідно до ст.9 Закону України
«Про охорону праці» від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Однак, із Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 року № 1105-XIV виключена ч.3
ст.34 відповідно до положень Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 лютого 2007 року № 717-V.

Оскільки Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України на час виникнення
спірних правовідносин, в зв'язку із
зміною спеціального закону, не
відповідав за завдану моральну шкоду,
то у разі отримання працівником
професійного захворювання в цей період
таку шкоду позивачу, законні права
якого порушено, повинен відшкодовувати
роботодавець, згідно з правилами ст.237-1
КЗпП України.

Відповідачем не надано доказів щодо
відсутності його вини в заподіянні
позивачеві моральної шкоди.

Визначений судом розмір моральної
шкоди 12 000 гривень відповідає тяжкості
ушкодження здоров'я позивача,
характеру та тривалості моральних
страждань позивача у зв'язку з втратою
професійної працездатності,
перебування останнього на лікуванні у
зв'язку з професійним захворюванням,
наслідки цього захворювання,
погіршення стану здоров'я позивача,
істотності вимушених змін у життєвих
стосунках потерпілого. Суд врахував, що
ушкодження здоров'я завдає фізичні та
моральні страждання потерпілому,
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації життя, та виходячи з
засад розумності та справедливості,
враховуючи період роботи позивача на
підприємстві, визначив такий розмір
відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про
помилкові висновку суду щодо природи
виниклих між сторонами спірних
правовідносин та пропуск позивачем
строку позовної давності, є не
спроможними, оскільки за своїм
характером та змістом між сторонами
виникли правовідносини щодо
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, ушкодженням здоров'я або
смертю, а тому і строки позовної
давності на них не поширюються у
відповідності п.3 ч.1 ст.268 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що факт
заподіяння моральної шкоди не
встановлений висновком МСЕК,
безпідставні і не ґрунтуються на
законі, який не передбачає
обов'язковість висновків МСЕК в даному
випадку. Сам факт ушкодження здоров'я
свідчить про заподіяння моральної
шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

Ухвалене судом першої інстанції
рішення відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального закону.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Згідно із ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
закону або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Красногорівський вогнетривкий завод»
відхилити.

Рішення Мар'їнського районного суду
Донецької області від 26 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
дня її проголошення, може бути
оскаржена в касаційного порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяті днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: