Провадження № 2/161/1009/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

20 лютого 2014 року

Луцький міськрайонний
суд Волинської області

у складі:

головуючого судді
Івасюти Л.В.

при секретарі
Сидоренко О.В.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Луцька
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог - управління державної
міграційної служби України у
Волинській області, про виселення та
зняття з реєстрації, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог - управління
державної міграційної служби України у
Волинській області, про виселення та
зняття з реєстрації.

Свій позов мотивує тим, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 18.11.1994 року вона
є співвласником квартири АДРЕСА_1. Дана
квартира належить їй, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_5
спадщину на частину квартири АДРЕСА_1
прийняв її син ОСОБА_7, а після смерті
ОСОБА_6 спадщину на частину тієї ж
квартири прийняла вона.

У 2005 році після смерті інших
співвласників квартири АДРЕСА_1, зі
згоди позивача, у квартиру вселилась та
зареєструвалась її дочка ОСОБА_4. Також
позивач вказує, що протягом 2011-2013 років
відповідач систематично порушує
правила співжиття, веде себе агресивно,
знущається з неї, вдається до
психічного та фізичного насильства над
нею, виганяє з квартири, ображає її
нецензурно, що робить неможливим для
неї проживання з відповідачем в одному
житлі.

Крім того, позивач вказує, що вона
неодноразово зверталась із заявами про
протиправну поведінку відповідача до
прокуратури міста Луцька та Луцького
МВ УМВС у Волинській області, за якими в
порушенні кримінальної справи було
відмовлено та проведено бесіду
профілактичного характеру з ОСОБА_4 З
приводу фізичного насильства з боку
відповідача, Луцьким міськрайонним
судом Волинської області визнано
ОСОБА_4 винною у вчиненні злочинів
передбачених ч. 1 ст. 125 КК України та ч. 1
ст. 122 КК України.

З підстав ст.ст. 116, 157 ЖК України просила
виселити відповідача з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення та зняти з реєстрації.
В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
заяві, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, заперечував
щодо його задоволення. Вказував, що
відповідач з серпня 2013 року по даний
час не проживає в даній квартирі,
оскільки позивач не пускає її до
квартири та чинить перешкоди у її
користуванні, після смерті ОСОБА_5
спадщину на частину квартири АДРЕСА_1
прийняли та отримали свідоцтва про
право на спадщину за законом його мати
ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_4. Частка
спадкодавця ОСОБА_5 розділена порівну
між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/6 частині
квартири, а тому норми ЖК України, на
які посилається позивач не регулюють
дані правовідносини.

Третя особа - управління державної
міграційної служби України у
Волинській області до судового
засідання не з'явилась, про дату, час та
місце слухання справи була повідомлена
своєчасно та належним чином у
встановленому законом порядку, що
підтверджено відповідним
повідомленням, жодних доказів або
заперечень суду не надала.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши письмові
докази у справі в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 18.11.1994 року співвласниками квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1

Спадщину після смерті ОСОБА_5 на
частину квартири АДРЕСА_1 прийняли та
отримали свідоцтва про право на
спадщину за законом його мати ОСОБА_6 та
дочка ОСОБА_4. Частка спадкодавця
ОСОБА_5 розділена порівну між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 по 1/6 частині квартири. Відтак,
ОСОБА_4 належить 1/6 частина квартири
АДРЕСА_1, як спадщина після смерті її
батька ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2

На випадок своєї смерті ОСОБА_6
залишила заповіт від 06.04.1999 року, яким
належну їй на праві спільної сумісної
власності частину квартири АДРЕСА_1
заповіла ОСОБА_1.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 на
частину квартири АДРЕСА_1 прийняла
ОСОБА_1.

Встановлені обставини підтверджені
судовим рішенням Луцького
міськрайоного суду у цивільній справі
№ 0308/13606/12 від 29.04.2013 року за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
власності на спадкове майно.

Також встановлено, що відповідач з
серпня 2013 року по даний час не проживає
в квартирі АДРЕСА_1 оскільки позивач
чинить їй перешкоди у користуванні
квартирою.

Встановлені обставини підтверджені
судовим рішенням Луцького
міськрайоного суду у цивільній справі
№ 161/14642/13-ц від 17.12.2013 року за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
в користуванні житлом та відшкодування
моральної шкоди. Даним рішенням
Луцького міськрайоного суду
зобов'язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_4
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом вселення позивача у
вказане житлове приміщення. На даний
час рішення суду не виконане.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрали
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше, як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

За таких обставин, на теперішній час
відсутні підстави для задоволення
позову і ухвалення рішення суду про
виселення відповідача на підставі
положень ст. ст. 116, 157 ЖК України,
визнання її особою, яка втратила право
на користування спірною квартирою і
зобов'язання зняття її з
реєстраційного обліку за адресою
спірної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що за
заявами ОСОБА_1 від 17.12.2011 року, 27.03. 2012
року та 05.02.2012 року, в порушенні
кримінальних справ відмовлено, із
постанов про відмову в порушенні
кримінальних справ вбачається, що між
сторонами виникають конфлікти на
побутовому ґрунті, з приводу чого з
ОСОБА_4 було проведено бесіду
профілактичного характеру про
недопустимість вчинення
антигромадської поведінки в сім'ї та
побуті. Разом з тим, конфлікт між
сторонами загострився після того, як
ОСОБА_4 вчинила фізичне насильство
відносно ОСОБА_1

Встановлені обставини підтверджені
судовим рішенням Луцького
міськрайоного суду у кримінальному
провадженні № 0000172 про
обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст. 122, ч. 1 ст.
125 КК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

За вимогами ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази
представника позивача про те, що з
відповідачем було проведено бесіди
профілактичного характеру про
недопустимість вчинення
антигромадської поведінки в сім'ї та
побуті, які не дали позитивних
результатів, оскільки не подано
відповідних доказів, що підтверджують
дану обставину, а винесені постанови
про відмову в порушенні кримінальних
справ доведені лише до заявника
(ОСОБА_1.).

Таким чином, в судовому засіданні
позивачем не надано переконливих
доказів в підтвердження факту
систематичного порушення відповідачем
правил співжиття, його триваючої
антигромадської поведінки, а також
вжиття до нього заходів попередження
або громадського впливу, які не дали
позитивних результатів.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи житловим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства.

З урахуванням зазначених обставин, на
підставі вимог ст. 11 ЦПК України щодо
розгляду справи в межах заявлених
позивачем вимог, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для виселення та зняття з
реєстрації ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 60, 212-215 ЦПК України,
ст. 150 ЖК України, ст.391 Цивільного
кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог - управління державної
міграційної служби України у
Волинській області, про виселення та
зняття з реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги
через Луцький міськрайонний суд в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Л.В. Івасюта