АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3086/14
Головуючий у 1-й інстанції -
Справа № 0427/3014/12
Доповідач - Гайдук В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського
А.Б., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору
дарування удаваним, встановлення
укладення договору купівлі-продажу,
визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому
посилалась на те, що вона з 1991 року
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. За час
перебування у шлюбі за спільні кошти
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.
Довіряючи своєму чоловіку вона була
переконана, що купівля зазначеної
квартири була оформлена договором
купівлі-продажу, однак після
розірвання шлюбу їй стало відомо, що
насправді між відповідачем та ОСОБА_3
був укладений договір дарування
вказаної квартири. Уточнивши позовні
вимоги, позивач просила суд визнати
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 05 квітня 2014 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 удаваним договором
купівлі-продажу; визнати за нею право
власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 2-3, 38-39).

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року позовні
вимоги задоволено.

Визнано договір дарування, укладений 05
квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а
ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру
загальною площею 32 кв.м., житловою
площею 13,90 кв.м., розташовану за адресою:
АДРЕСА_1 - удаваним.

Визнано, що 05 квітня 2002 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 був укладений договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру
загальною площею 32 кв.м., житловою
площею 13,90 кв.м., розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

Проведено поділ майна подружжя ОСОБА_2
та ОСОБА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири загальною площею 32
кв.м., житловою площею 13,90 кв.м.,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири загальною площею 32
кв.м., житловою площею 13,90 кв.м.,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати в сумі 226,36 грн. (а.с. 74-77).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на неповне з'ясування
судом обставин у справі, неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про його скасування з
прийняттям нового про відмову у
задоволенні позовних вимог (а.с. 84-87).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України у п. 25 Постанови №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. За
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
визнання його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, за
договором дарування від 05 квітня 2002
року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняв
в дар квартиру АДРЕСА_1. Даний договір
був посвідчений державним нотаріусом
Новомосковської державної
нотаріальної контори Яковлевою І.М. та
зареєстрований в реєстрі за № 1-1437 (а.с.
6).

Між тим, відповідно до розписки від 06
квітня 2014 року, копія якої міститься в
матеріалах справи, ОСОБА_3 отримав від
ОСОБА_1 2950 доларів США за продаж
вищевказаної квартири (а.с. 33).

Таким чином, встановивши на підставі
розписки факт отримання ОСОБА_3 від
ОСОБА_1 коштів за продаж квартири, повно
та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
фактично між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був
укладений договір купівлі-продажу.

Колегія погоджується з таким висновком
суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що позивач знала про договір
дарування із дня його укладення, а
також воля сторін при укладенні
договору дарування відповідала їх
внутрішній волі та вони не мали на меті
укладення договору купівлі-продажу,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки такі докази
відповідач на виконання вимог ст.ст. 10,
60 ЦПК України суду не надав.

Крім того, доводи апеляційної скарги
про те, що гроші були передані ОСОБА_3 не
у зв'язку з продажем квартири, а суд
першої інстанції на це уваги не
звернув, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки ці доводи
спростовуються матеріалами справи та
суд першої інстанції цим обставинам
дав належну оцінку.

Враховуючи наведене, судова колегія
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, відтак підстав
для його скасування за доводами
апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: