Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Касьяна О.П., Коротуна В.М.,Кафідової
О.В., Маляренка А.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8,
про виселення, захист права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 7 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 16 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом, у якому просила
виселити ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що квартира
належить їй на праві власності, а
відповідач та її дочка ОСОБА_8, які
проживають з нею у квартирі, порушують
правила співжиття, чинять їй перешкоди
у користуванні власністю та
пошкоджують її майно, просила
задовольнити позов.

7 червня 2013 року рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 16 жовтня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно з законом, на основі повного та
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що позивачка не надала доказів
того, що відповідач систематично
порушує правила співжиття та до нього
застосовувалися заходи попередження
або громадського впливу, які не дали
позитивних результатів, як передбачено
ст. 116 ЖК України.

Проте погодитись з такими рішеннями не
можна на таких підставах.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є
власником квартири АДРЕСА_1, у якій
також проживають її дочка ОСОБА_8 з
чоловіком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_9

23 листопада 2000 року рішенням
Дрогобицького міського суду
Львівської області за позовом ОСОБА_6
ОСОБА_7 виселено з належної їй квартири,
у зв'язку із тим, що відповідач
перешкоджає їй користуватись своїм
майном.

Однак через деякий час за згодою
позивачки він знову вселився у спірне
житло.

На даний час ОСОБА_6, вказуючи, що її
дочка та зять порушують правила
співжиття, чинять їй перешкоди у
користуванні квартирою, пошкоджують її
майно, не дають можливості
безперешкодно користуватися кухнею та
ванною кімнатою, що завдає їй
моральних страждань та порушує її
права як власника, звернулась до суду з
цим позовом.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування і
розпорядження своїм майном, які він
здійснює на власний розсуд.

Право власності є непорушним, ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності чи обмежений у його
здійсненні.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
майном.

Підставою для задоволення позову
власника є встановлення факту
порушення його прав і об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не дав належної оцінки
обставинам справи та неправильно
визначився із характером спірних
відносин та нормами матеріального
права, що їх регулюють.

Не врахував, що позов пред'явлений
ОСОБА_6 як власницею квартири, не
перевірив, які відносини склались між
сторонами щодо користування житлом та
які норми матеріального права їх
регулюють, а застосувавши ст. 116 ЖК
України, яка регулює відносини наймача
квартири та членів його сім'ї у будинку
державного і громадського житлового
фонду, зробив передчасний висновок про
відмову у задоволенні позову, ухвалив
рішення з порушенням норм
процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, у порушення ст. 303 ЦПК України
не перевірив належним чином законності
та обґрунтованості рішення суду першої
інстанції та залишив його без змін.

Невиконання судами норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, що є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційного суду
з направленням справи на новий розгляд,
як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 7 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 16 жовтня 2013 року скасувати,
а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково, рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 7 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 16 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

А.В. Маляренко