У х в а л а

іменем україни

12 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Колективного підприємства «Трест
Донецькжитлобуд № 1» до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
комунальні послуги,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 17 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 11 листопада 2013
року

та касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 08 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Колективне
підприємство «Трест Донецькжитлобуд
№ 1» (далі - КП «Трест Донецькжитлобуд
№ 1») звернулося з позовом до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, який позивач уточнив у процесі
розгляду справи і остаточно просив
стягнути з відповідачів на його
користь заборгованість за комунальні
послуги за період з 01 грудня 2007 року по
31 серпня 2013 року в сумі 39 143 грн 47 коп.

На обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що КП «Трест
Донецькжитлобуд №1» побудовано
житловий будинок АДРЕСА_1, який 22 грудня
2004 року було введено в експлуатацію та
заселено мешканцями.

Вказав, що після введення будинку в
експлуатацію КП «Трест
Донецькжитлобуд № 1» здійснює
експлуатацію, технічне обслуговування
будинку та надає відповідачам
житлово-комунальні послуги.

Позивач зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1
та користуються комунальними
послугами, проте оплачують їх не в
повному обсязі, відмовляються від
надання відомостей щодо показань
лічильників холодної води та
електричної енергії в квартирі, де вони
мешкають, а також не надають доступу до
зняття контрольних показників
приладів обліку робітникам позивача,
про що складено відповідні акти.

З урахуванням вищевикладеного просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 17 вересня
2013 року позовні вимоги КП «Трест
Донецькжитлобуд № 1» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь КП «Трест Донецькжитлобуд
№ 1» заборгованість за комунальні
послуги в сумі 39 143 грн 47 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись із рішенням місцевого
суду, ОСОБА_4 у жовтні 2013 року звернувся
із апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 11 листопада 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено,
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 17 вересня 2013 року
залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_3 у
листопаді 2013 року звернулася із
апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 08 січня 2014 року відмовлено
у відкритті провадження у справі за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ворошиловського районного суду
м. Донецька від 17 вересня 2013 року, а
справу повернуто до місцевого суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу суду апеляційної
інстанції і направити справу на новий
розгляд до апеляційного суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційних скарг та
заперечення КП «Трест Донецькжитлобуд
№ 1» на касаційні скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, а касаційна
скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню у
повному обсязі з огляду на наступне.

Що стосується касаційної скарги
ОСОБА_4, колегія суддів касаційного
суду вважає за необхідне зазначити
наступне.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що відповідачі,
як споживачі житлово-комунальних
послуг, не виконували зобов'язання зі
своєчасної та повної оплати вказаних
послуг, у зв'язку з чим за період з 01
грудня 2007 року по 31 серпня 2013 року
утворилась заборгованість в сумі 39 143
грн 47 коп., яка підлягає солідарному
стягненню із відповідачів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам ухвала
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 29 жовтня 2004 року
між КП «Трест Донецькжитлобуд № 1» та
ОСОБА_3 було укладено договір № 63 про
дольову участь в будівництві житла,
розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. (а.с. 9-11, т. 1).

Відповідно до акта прийому-передачі
квартири від 07 червня 2005 року
ОСОБА_3 було передано у власність
п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 12, т. 1).

Згідно з відомостями
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
УДМС України у Донецькій області від 18
березня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зареєстровані у АДРЕСА_1 (а.с. 63, 64, т. 1).

КП «Трест Донецькжитлобуд № 1» є
експлуатаційною організацією по
вказаному житловому будинку, що
підтверджується довідкою від
29 січня 2013 року № 01/03-34 (а.с. 14, т. 1).

Судами встановлено та підтверджується
розрахунком заборгованості позивача,
що заборгованість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
квартирної плати та комунальних послуг
за період з 01 грудня 2007 року по 31 серпня
2013 року становить 39 143 грн 47 коп. (а.с.
160-163, т. 1).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором чи
законом.

Згідно з приписами ст. 322 ЦК України
саме власник майна зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором і
законом.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого суду,
на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України не з'ясував, хто саме є
власником квартири АДРЕСА_1, а
матеріали справи не містять належних
доказів щодо правовстановлюючих
документів на спірну квартиру
боржників; суд не надав оцінки тій
обставині, що у разі, коли жиле
приміщення належить особі на праві
власності, то учасником правовідносин
з приводу надання житлово-комунальних
послуг щодо такого приміщення є саме ця
особа (ст. 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»), а участь
інших осіб, які проживають у жилому
приміщенні, у таких витратах
визначається його власником і
обов'язки з оплати вказаних послуг
виникають у них лише перед останнім (ст.
156 ЖК України).

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвали апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Що стосується касаційної скарги
ОСОБА_3, колегія суддів касаційного
суду вважає за необхідне зазначити
наступне.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи
у відкритті апеляційного провадження
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 17 вересня 2013 року,
керувався положеннями ч. 3 ст. 297 ЦПК
України та виходив із того, що 27
грудня 2013 року від ОСОБА_3 на виконання
вимог ухвали апеляційного суду
Донецької області від 02 грудня 2013 року
надійшло клопотання про поновлення
строку на апеляційне оскарження
рішення місцевого суду, проте
викладені в ньому доводи повторюють
первісно наведені доводи, які були
визнані судом неповажними.

Крім того, апеляційний суд у підставу
відмови у поновленні строку на
апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції від 17 вересня 2013
року також послався на те, що рішення
місцевого суду було оскаржено другим
відповідачем у справі, який є членом
родини апелянта і мешкає разом з нею за
однією адресою, а із заявою про видачу
копії оскаржуваного рішення ОСОБА_3
звернулася лише 19 листопада 2013 року,
тобто після перегляду оскаржуваної
ухвали в апеляційному суді Донецької
області.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 222 ЦПК
України особам, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні, копії повного судового
рішення надсилаються рекомендованим
листом з повідомленням про вручення
протягом двох днів з дня його складання
або за їх зверненням вручаються їм під
розписку безпосередньо в суді.

Перевіривши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
касаційного суду дійшла висновку, що
апеляційний суд Донецької області
передчасно відмовив ОСОБА_3 у
задоволенні клопотання про поновлення
строку на апеляційне оскарження
рішення суду першої інстанції,
оскільки остання не приймала участі у
розгляді справи, а супровідний лист
місцевого суду від 17 вересня 2013 року
№ 2/255/2296/2013 про
направлення їй копії рішення суду
першої інстанції від 17 вересня 2012 року
не є належним доказом отримання
поштового відправлення відповідно до
вимог ч. 3 ст. 222 ЦПК України, оскільки
матеріали справи не містять доказів
його належного вручення.

Проте у матеріалах справи наявні заяви
ОСОБА_3 від 24 жовтня 2013 року,
від 08 листопада 2013 року та від 19
листопада 2013 року (а.с. 1-3, т. 2),
подані до Ворошиловського районного
суду м. Донецька про видачу їй
копії заочного рішення, а також лист
місцевого суду від 28 жовтня 2013 року про
неможливість видачі ОСОБА_3 копії
рішення від 17 вересня 2013 року у зв'язку
із перебуванням справи в апеляційному
суді (а.с. 4, т. 2).

За викладених обставин колегія суддів
касаційного суду вважає, що наведені
ОСОБА_3 причини для поновлення строку
на апеляційне оскарження можуть бути
визнані поважними, а тому суд
апеляційної інстанції передчасно
відмовив у відкритті апеляційного
провадження.

Судові процедури повинні бути
справедливими, тому особа безпідставно
не може бути позбавлена права на
апеляційне оскарження рішення суду,
оскільки це буде порушенням права,
передбаченого ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, на справедливий суд.

Враховуючи вищевикладене та положення
п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, колегія суддів
касаційного суду вважає, що
оскаржувана ухвала апеляційного суду
Донецької області від 08 січня 2014 року
не може вважатись законною та підлягає
скасуванню, а справа підлягає передачі
до суду апеляційної інстанції для
вирішення питання про відкриття
апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 11 листопада
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 08 січня 2014
року скасувати, справу передати до суду
апеляційної інстанції для вирішення
питання про відкриття апеляційного
провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана