АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 1903/1897/2012 Головуючий у 1-й
інстанції Гордєєв В.О. Провадження №
22-ц/789/294/14 Доповідач - Козак
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Загорського О. О., Хоми М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю
представників сторін

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у м.
Тернополі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бучацького районного суду від 30 грудня
2013 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третіх осіб
Золотопотіцької селищної ради, ПП
"Земельні справи" про визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку та
визнання права власності на земельну
ділянку, визнання недійсним рішення
селищної ради,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку та
визнання права власності на цю
земельну ділянку. У судовому засіданні
вона позовні вимоги змінила та просила
визнати недійсним рішення
Золотопотіцької селищної ради №415 від
02.02.2006р. в частині передачі у власність
ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0861га,
яка розташована по АДРЕСА_1 та
державний акт на право власності на
дану земельну ділянку.

Рішенням Бучацького районного
суду від 30.12.2013р. позов задоволено.
Вказаний державний акт про право
власності на землю, виданий ОСОБА_1, та
рішення Золотопотіцької селищної ради
від 02.02.2006р. №415 визнано недійсними.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5109,48
грн судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням,
відповідачка подала на нього
апеляційну скаргу, вбачаючи у ньому
порушення норм матеріального та
процесуального права. Дані
порушення ОСОБА_1 вбачає у наступному.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 205, ч.1 ст.
15 ЦПК України, провадження у справі
мало бути закрито, оскільки її розгляд
має відбуватись в порядку
адміністративного судочинства, так як
Золотопотіцька селищна рада є
суб'єктом владних повноважень, а вимога
щодо скасування її рішення є
публічно-правовим спором.

Позивачкою не подані докази
наявності у неї права власності чи
користування спірною земельною
ділянкою та отримання
правовстановлюючого документа на
вказану ділянку.

Крім того, апелянтка вказує на
пропущення позивачкою строку позовної
давності, оскільки про порушення права
ОСОБА_2 дізналась у лютому 2006р., коли її
чоловік підписав Акт визначення та
погодження на місцевості зовнішніх меж
земельних ділянок.

Заперечуючи проти доводів
апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається
на те, що земельна ділянка була
передана її покійному чоловіку ОСОБА_3
згідно рішення Золотопотіцької
селищної ради №395 від 21.12.2005р. Межі
земельної ділянки ОСОБА_1 з позивачкою
чи її чоловіком не погоджувались. Про
видачу Державного акту про право
власності на земелньу ділянку
апелянтці вона дізналась лише у 2012 році
при проведенні землевпорядних робіт
щодо її земельної ділянки.

Перевіривши доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
заслухавши сторін, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.7 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 3 від 01.03.2013р. "Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ" спори, що виникають із земельних
відносин, у яких хоча б однією зі сторін
є фізична особа, незважаючи на участь у
них суб'єкта владних повноважень,
згідно зі статтею 15 ЦПК України
розглядаються в порядку цивільного
судочинства. Це стосується, зокрема
позовів про визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади, органів
місцевого самоврядування щодо надання
чи передачу земельної ділянки у
власність або користування.

Тому твердження апелянта, що спір
підлягає розгляду в порядку КАСУ є
безпідставним.

В решті апеляційна скарга є
підставною і рішення суду підлягає до
скасування з наступних мотивів.

Рішенням суду першої інстанції
скасовано рішення 23 сесії 4-го
скликання Золотопотіцької селищної
ради №415 від 02.02.2006 року, проте сама
Золотопотіцька селищна рада була
залучена у справі як третя особа.
Оскільки рішення суду стосуються
скасування акту вказаної ради, остання
мала бути залучена при розгляді справи
як відповідач.

Тобто, в даному випадку суд,
скасовуючи рішення сесії селищної
ради, безпосередньо порушив її права,
однак не притягнув її по справі в
якості співвідповідача відповідно до
вимог ст. 33 ЦПК України. Таким чином,
суд порушив норми
цивільно-процесуального
законодавства, що є підставою для
скасування рішення суду.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. За ч. 1 ст.261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

У 2006 році ОСОБА_3 підписав акт
визначення та погодження на місцевості
зовнішніх меж земельних ділянок, а тому
про порушення свого права він фактично
дізнався в той час, проте не звертався
до суду за його захистом.

Твердження позивачки ОСОБА_2 про
те, що її покійний чоловік, якому
належала суміжна з відповідачкою
земельна ділянка не погоджував та не
підписував акту погодження меж,
оскільки перебував в цей час за межами
України , жодними доказами не
підтверджено. Представлена в суд
апеляційної інстанції ксерокопія
закордонного паспорта не може братись
як доказ, оскільки вона належним чином
не завірена і нею не підтверджується
факт перебування ОСОБА_3 на момент
підписання акту за межами України.

Отже, позивачка звернулася в суд
за захистом свого права, пропустивши
строк позовної давності

Крім того, судова колегія вважає,
що суд при вирішенні спору не
встановив дійсних обставин по справі,
не дав належної оцінки доказам, що є у
справі.

Згідно свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26.08.2011р. ОСОБА_2
стала власником житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Успадкований житловий будинок
розташований на ділянці площею 800
кв. м, що підтверджується генеральним
планом земельної ділянки, актом
відведення в натурі земельної ділянки
для індивідуального будівництва від
21.07.1977р. та Свідоцтвом на забудову
індивідуальної садиби, за яким ОСОБА_3
відведена земельна ділянка для
будівництва на підставі рішення
виконкому Золотопотіцької сільської
ради депутатів трудящих від 31.03.1977р. №14.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України
до особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Як вбачається з пояснень сторін
по справі, спірна межа земельних
діялнок проходить по встановленій при
житті ОСОБА_3 огорожі. До часу смерті
він цієї межі не оспорював.

Як вбачається з матеріалів справи
за життя ОСОБА_3 не оформив право
власності на земельну ділянку у
встановленому законом порядку та не
розпочинав процедури приватизації. У
зв'язку з цим у ОСОБА_2 відсутні
правовстановлюючі документи на цю
земельну ділянку.

Вказані в запереченні на
апеляційну скаргу доводи, що ОСОБА_3
згідно рішення 22-ої сесії 4-го скликання
Золотопотіцької селищної ради №395 від
21.12.2005р. передано безоплатно у
власність земельну ділянку, не
підтверджуються жодними доказами.

Згідно ст 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 3 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV
від 01.07.2004, із змінами та доповненнями,
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Права на
нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації. Статтею
4 цього ж Закону визначено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним особам.

Згідно ст. 79-1 ЗК України
формування земельної ділянки полягає у
визначенні земельної ділянки як
об'єкта цивільних прав. Формування
земельної ділянки передбачає
визначення її площі, меж та внесення
інформації про неї до Державного
земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера.

Оскільки позивачкою та
спадкодавцем не було здійснено
державну реєстрацію земельної ділянки,
яка б закріпила право власності,
користування на неї та відповідну
належну площу, то не можна говорити про
юридичне порушення права власності
ОСОБА_2 на підставі рішення
Золотопотіцкьої селищної ради та,
виданого ОСОБА_1, Державного акту на
право власності на земельну ділянку.

Також, не можна вважати
генеральний план забудови земельної
ділянки землевпорядним документом, а
лише будівельним, оскільки він
засвідчує виділення земельної ділянки
для будівництва на ній, а не
встановлення меж.

Згідно висновку експерта за
результатами проведення
земельно-технічної експертизи №2000/13-22
від 28.10.2013р. збільшення площі земельної
ділянки ОСОБА_1 пов'язане із зміною
конфігурації земельної ділянки. Згідно
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯГ №008235,
частина земельної ділянки
відповідачки накладається на земельну
ділянку позивачки: площа накладання - 4
кв.м.

Крім того, як вбачається з
висновку експерта, при порівнянні
конфігурації та фактичної межі
земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із
межами та конфігурацією, що визначені
картографічними матеріалами -
викопіювання з топографічного плану
села Золотий Потік Бучацького району
було встановлено їхню невідповідність
одних одним. Порівняти вказані межі
неможливо, оскільки ситуація, що
зазначена в плані, відрізняється від
сучасної.

Таким чином, для встановлення
порушення права особи щодо належної їй
земельної ділянки необхідно юридично
визначити її площу та межі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Отже, задовольняючи позов, суд
першої інстанції не з'ясував всі
обставини справи та не звернув увагу на
відсутність державної реєстрації
права власності на земельну ділянку, а
тому вимога про визнання недійсним
рішення Золотопотіцької селищної ради
та Державного акту на право власності
на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1
задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного і
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Бучацького районного
суду від 30 грудня 2013 року скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене, шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області І.О. Козак