РІ Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 березня 2014 року
м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької
області у складі головуючого судді
Новікової Н.В., при секретарі
Похвалітовій М.В..,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Токмак цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та поділ майна
подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просила розірвати
шлюб, визнати квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя та визнати за нею
право власності на ? частину вказаної
квартири.

В обґрунтування позовних вимог
вказано, що з 25.01.1992 року позивачка
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. Неповнолітніх дітей від
шлюбу сторони не мають. Спільне життя
не склалося у зв'язку з відсутністю
взаєморозуміння, втрати почуття любові
та взаємоповаги. Шлюбні відносини
фактично припинені з вересня 2012 року,
спільне господарство не ведеться.

Крім того позивачка зазначила, що за
час шлюбу разом з відповідачем
придбали двокімнатну квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1. На
теперішній час, згода з питання
добровільного вирішення спору про
розподіл спільного сумісного майна не
досягнута, у зв'язку з чим позивачка
звернулась з позовом до суду.

В судовому засіданні 28 січня 2014 року
ухвалою Токмацького районного суду
Запорізької області, за заявою
відповідача, сторонам було надано
строк для примирення до 10 березня 2014
року.

Позивачка та її представник в
судовому засіданні свої позовні
вимоги підтримали в повному обсязі з
підстав викладених в позові, просили
позов задовольнити, розірвати шлюб між
сторонами та визнати за позивачкою
право власності на ? частину квартири,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Крім того, позивачка пояснила, що
протягом строку встановленого ухвалою
суду примирення сторін не відбулося,
останній рік вона та її чоловік мають
інші стосунки та фактично проживають в
цивільних шлюбах з іншими людьми.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, просив провести розгляд
справи за його відсутності; не надав
заперечень щодо вимоги про розірвання
шлюбу, проте заперечував проти поділу
квартири. В запереченні зазначив, що не
визнає позовну заяву ОСОБА_1, так як з
підстав передбачених законодавством
України та у відповідності до
матеріального права, позовні вимоги
позивачки в частині майнових прав щодо
спільного майна подружжя, у такому
вигляді, вважає - не обгрунтованними та
безпідставними, такими, що не
відповідають фактичним обставинам
справи та суперечать вимогам минулого
та чинного законодавства України, а
тому - не підлягають задоволенню. При
цьому визнає, що за час шлюбу з
позивачкою, ними була придбана за
договором купівлі - продажу від 05.11.1998
року, двокімнатна квартира, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1. Угода
укладалася на Запорізькій товарній
біржі «Правобережна». Право власності
за вказаним договором зареєстровано у
Токмацькому БТІ КП «Абрис» за
реєстраційним номером - 9046. Вважає, що
суд під час вирішення спору щодо поділу
майна, набутого сім'єю, повинен
встановити, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Відповідач не може погодитися та
заперечує проти того, що позовні вимоги
позивачки ґрунтуються на нормах та
вимогах Цивільного та Сімейного
Кодексів України, дія яких розпочалася
з 2004 року, оскільки вказана квартира
купувалася у 1998 році

Відповідач не погоджується з вимогами,
оскільки вважає, що позивачка бажає
виділить свою частку зі спільного
майна подружжя у судовому порядку,
тобто поділить майно в натурі (ст.71 СК
України) змінив правовий статус майна
із спільно - сумісної на спільну -
часткову власність, у зв'язку з чим їй,
в першу чергу, необхідно звернутися до
суду з позовом про визнання біржового
правочину купівлі продажу нерухомого
майна дійсним та визнання права
власності.

Крім того, відповідач зазначає, що
позивачка визнає той факт, що договір
купівлі-продажу (угода) укладався 05.11.1998
року на Запорізькій товарній біржі
«Правобережна» та вказана вище
квартира придбана була придбана за - 7030
грн. Однак, надає суду Звіт про
незалежну оцінку нерухомого майна та
висновок - суб'єкта оціночної
діяльності, станом на 11.12.2013 року, у
якому вартість квартири яка
розташована за адресою АДРЕСА_1,
визначена у розмірі - 78 000 грн., з чим
відповідач категорично не згоден, бо
як йому повідомив інший незалежний
суб'єкт оціночної діяльності, ринкова
вартість квартир на мікрорайоні КШЗ (де
знаходиться вказана квартира) станом
на грудень 2013 року складала від 55 000 грн.
до 60 000 грн. Відповідач не може
погодитись щодо правомірності,
відповідності та правдивості звіту про
незалежну оцінку нерухомого майна та
висновку - суб'єкта оціночної
діяльності.

Згідно п.4. ст. 147 ЦПК України, - у
висновку експерта обов'язково повинно
бути зазначено, що його попереджено про
відповідальність за завідомо
неправдивий висновок та за відмову без
поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків, але у
«висновку про вартість об'єкту оцінки»
відсутні докази того, що суб'єкт
оціночної діяльності належним чином
попереджений про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдивий висновок та за відмову без
поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків.

У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду
України N 20 від 22.12.95 року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» (Із
змінами від 25.05.98 року) визначено, що -
під дійсною вартістю мається грошова
сума, за яку майно може бути продано в
даному населеному пункті чи
місцевості. Для її визначення при
необхідності призначається
експертиза.

На підставі викладеного, ОСОБА_2
просить суд, у позовних вимогах ОСОБА_1
в частині визнання квартири АДРЕСА_1 -
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та визнання за позивачкою
право власності на 12 частину квартири -
відмовити. До заперечень відповідача
не додано жодного документа на їх
обгрунтування, про що свідчить
відсутність додатків.

Заслухавши позивачку, її представника,
дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши надані докази, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб
припиняється внаслідок його
розірвання, позов про розірвання шлюбу
може бути пред'явлений одним із
подружжя, згідно ч. 1 ст. 110 СК України.

25 січня 1992 року між сторонами
укладено шлюб, про що в книзі
реєстрації актів про укладання шлюбу
зроблено запис № 12, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 25.01.1992
року, виданим відділом ЗАГС
Токмацького міськвиконкому
Запорізької області (а.с. 5).

Шлюбні стосунки між сторонами
припинені, шлюб існує формально,
спільне господарство не ведеться. За
час наданий судом для примирення,
сторони не дійшли згоди щодо
збереження шлюбу.

Враховуючи наведене позовні
вимоги про розірвання шлюбу підлягають
задоволенню.

Крім того, 05.11.1998 року, тобто за час
перебування у зареєстрованому шлюбі,
сторони придбали за договором
купівлі-продажу двокімнатну квартиру,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується договором купівлі -
продажу від 05.11.1998 року, який на
підставі ст. 15 Закону України «Про
товарну біржу» був зареєстрований на
Запорізькій товарній біржі
«Правобережна» за реєстраційним № Т-104
(а.с. 6, 61-62). Вказана обставина визнана
відповідачем в запереченнях на позов.

Відповідно до довідки КП «Абрис» № 33
від 29.01.2014 року щодо надання інформації,
згідно паперових носіїв
інвентаризаційної справи станом на
01.01.2013 рік, нерухоме майно, квартира за
адресою: АДРЕСА_1 обліковується за
ОСОБА_2 - відповідачем по справі, ціла
частка, на підставі договору купівлі -
продажу від 05.11.1998 року,
зареєстрованого Пологівським МП
«Імпульс» 06.11.1998 року (а.с. 60).

Посилання відповідача в запереченнях
на те, що позивачці необхідно
звернутися до суду з позовом про
визнання біржового правочину купівлі
продажу нерухомого майна дійсним та
визнання права власності, є
безпідставними, оскільки право
власності на квартиру оформлене
відповідно до чинного на момент
укладання договору купівлі продажу
квартири законодавства та ніким не
оспорюється.

Позивачка та відповідач зареєстровані
у спірній квартирі, про що свідчать
копії їх паспортів доданих до
матеріалів справи та довідка ПП «
Чайка» № 1162 від 10.12.2013 року (а.с. 28-31).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України 2003 року,
що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Частиною 1 Прикінцевих положень СК
України передбачено, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України.

За положеннями статті 22 КпШС України,
чинними на час придбання спірної
квартири, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя (стаття 23 КпШС
України ).

Таким чином, правовідносини подружжя
ОСОБА_2 щодо двокімнатної квартир
виникли в 1998 році, тому регулюються
нормами КпШС України, а не нормами СК
України.

За змістом статті 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Відповідно до статті 28 КпШС України в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу, власністю
кожного з них.

Отже, вказаними нормами передбачено
презумпцію віднесення придбаного під
час шлюбу майна до спільної сумісної
власності подружжя. У такому разі
позивач звільняється від доведення
цієї обставини, яка має значення для
правильного вирішення справи, а
відповідач, якщо заперечує проти цього,
відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію ).

Враховуючи те, що спірна квартира була
придбана за час перебування ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у шлюбі, та інше не встановлено
договором або законом, вказана
квартира набула правового статусу
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, які мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК
України ).

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Суд вважає встановленим факт придбання
ОСОБА_2 спірної квартири у період шлюбу
з позивачкою, про що відповідач визнає
і в наданих суду запереченнях.

Крім того, зазначаючи в запереченнях
про те, що суд повинен встановити, що
майно придбано в результаті спільної
праці відповідач не надав жодних
доказів, що квартира була придбана
саме за його кошти (тобто в результаті
лише його праці), натомість позивачка
надала копію Трудової книжки, з якої
вбачається, що в період придбання і по
сьогоднішній день позивачка працює.

Статтею 372 ЦК України визначено, що
майно, яке є в спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Посилання відповідача в запереченнях
на те, що позивачка хоче поділити
квартиру в натурі є безпідставними,
оскільки в позові ставиться питання
про визнання за позивачкою лише право
власності на ? частину квартири і
відсутні вимоги про поділ вказаної
квартири в натурі.

Враховуючи фактичні обставини справи,
суд дійшов висновку, що доцільно
визнати за кожним з подружжя право
власності на 1/2 частку квартири за
кожним.

Доводи відповідача в запереченнях про
те, що вартість двокімнатної квартири
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1
станом на 11.12.2013 року не може становити
78000 грн. не підтверджена жодним
належним доказом. Клопотання про
призначення експертизи для визначення
вартості майна відповідачем не
заявлялось.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 22-28 КпШС України, ст.ст.
104, 105, 110, 112 СК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209,
212-215 ЦПК України.

вирішив:

Позов задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 25 січня 1992 року
відділом запису актів громадянського
стану Токмацького міськвиконкому
Запорізької області, актовий запис № 12
між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити
прізвище - ОСОБА_1.

Визнати спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1 і визнати за кожним з них право
власності по 1/2 частці на квартиру
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачені судові витрати на суму 633,60
грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Запорізької області через
Токмацький районний суд Запорізької
області шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: