Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №275/723/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Скочищенської сільської ради
Брусилівського району Житомирської
області, третя особа - П'ятнадцята
Київська державна нотаріальна контора
про визнання заповітів нікчемними,
нотаріальних дій нечинними, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Брусилівського районного
суду Житомирської області від 07 лютого
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати:

- нікчемним заповіт від 17.07.2001 року,
складений від імені його матері ОСОБА_3,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та нечинною
нотаріальну дію щодо посвідчення
вказаного заповіту;

- нікчемним заповіт від 15.02.1999 року
складений від імені його брата ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 та нечинною
нотаріальну дію щодо посвідчення
вказаного заповіту;

- визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 31.10.2003
року на ім'я ОСОБА_2

Як на правову підставу нікчемності
заповітів позивач посилався на ст.ст.
1221, 1247, 1257 ЦК України, ст.ст. 526, 541 ЦК УРСР.

Рішенням Брусилівського
районного суду Житомирської області
від 07 лютого 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове рішення про задоволення позову.
Зокрема, апелянт зазначив, що його мати
ОСОБА_3 не могла скласти заповіт 17.07.2001
року, оскільки внаслідок хвороби не
могла рухатися і була лежачою, що
підтверджується постановою
Брусилівського РВ УМВС України від
11.09.2012 року про відмову в порушенні
кримінальної справи. Крім того,
вказаний заповіт не зареєстровано у
Спадковому реєстрі, чим порушено
вимоги п.п. 6, 8, 12 Порядку державної
реєстрації заповітів, затвердженого
Постановою КМУ від 11.05.2011 року № 491.
Також, заповіти, складені від імені
його матері та брата не відповідають
вимогам п. 33 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів України, у зв'язку з
чим є нікчемними. Судом не прийнято до
уваги і те, що його брат не міг скласти
заповіт на ім'я своєї дочки, оскільки
зловживав спиртними напоями, не
спілкувався з дочкою тривалий час та не
мав наміру оформлювати будь-які
правовстановлюючі документи. Крім
того, суд не врахував і те, що брат не
прийняв спадщину після смерті матері,
що підтверджується відповідними
довідками сільської ради. Судом не
досліджена і та обставина, що на
житлові будинки, які є спадковим
майном, свідоцтва про право власності
видані у 2003 році, тобто після смерті
матері і брата.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно із ст. 549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є матір'ю
ОСОБА_1 та ОСОБА_4. За життя ОСОБА_3
належало майно:

- грошові вклади в Брусилівській філії
Корольовського відділення №8093/0157
Ощадбанку України в Житомирській
області (рахунки НОМЕР_1);

- земельна частка пай;

- житловий будинок АДРЕСА_1 (свідоцтво
про право власності на вказаний
будинок спадкодавець за життя не
отримала);

- земельна ділянка площею 0,8500 га в
АДРЕСА_1 цільове призначення - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, ведення підсобного
господарства (на підставі державного
акту про право приватної власності на
землю).

ОСОБА_4 належало майно: житловий
будинок АДРЕСА_1 (свідоцтво про право
власності на вказаний будинок
спадкодавець за життя не отримав);
земельна ділянка 0,1978 га в АДРЕСА_1
цільове призначення - для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд (на
підставі державного акту про право
приватної власності на землю); квартира
АДРЕСА_2.

15.02.1999 року ОСОБА_4 склав заповіт,
відповідно до якого все своє майно, що
буде належати йому на день смерті і на
що він за законом матиме право, заповів
дочці - ОСОБА_2

17.07.2001 року ОСОБА_3 склала заповіт,
відповідно до якого все своє майно, що
буде належати їй на день смерті і на що
вона за законом матиме право, заповіла
сину - ОСОБА_4

Заповіти складені в письмовій формі, із
зазначенням місця та дати їх складення,
підписані особисто заповідачами та
посвідчені секретарем Скочищенської
сільської ради. Нотаріальні дії щодо
посвідчення вищевказаних заповітів
внесені до Журналу реєстрації
нотаріальних дій виконавчого комітету
Скочищенської сільської ради за 1993-2004
рр.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла. Спадщину
після її смерті фактично прийняв
ОСОБА_4, що підтверджується довідками
Скочищенської сільської ради, проте
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом не отримав. Зокрема, у
довідках зазначено, що ОСОБА_4 без
реєстрації проживав зі своєю матір'ю в
с. Скочище, прийняв спадщину шляхом
вступу у володіння майном.

Суд відноситься критично та не приймає
до уваги довідки Скочищенської
сільської ради про те, що позивач також
прийняв спадщину після смерті матері
(а.с. 27), оскільки рішенням
Брусилівського районного суду
Житомирської області від 12.09.2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 15.05.2012 року було
встановлено, що ОСОБА_1 спадщину після
смерті матері не прийняв. Крім того,
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 26.04.2011 року
скасовано рішення Брусилівського
районного суду від 01.10.2009 року, яким
було встановлено факт прийняття ОСОБА_1
спадщини після смерті матері. Дані
судові рішення є чинними.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1,
останній з 23.08.1984 року постійно
зареєстрований у АДРЕСА_3.

Під час розгляду даної справи ОСОБА_1 не
звертався із вимогами про встановлення
факту прийняття ним спадщини після
смерті матері або брата.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, спадщину
після його смерті прийняла дочка -
ОСОБА_2, яка 31.10.2003 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на два житлових будинки, дві
земельні ділянки, земельний пай та
грошовий вклад. Крім того, 21.07.2004 року
вона отримала у спадщину квартиру
АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Як на підставу визнання нікчемними
заповітів від 15.02.1999 року та від 17.07.2001
року ОСОБА_1 посилався на те, що його
мати не підписувала заповіт, оскільки
була хворою і не могла ходити. Брат,
також, не підписував заповіт, оскільки
зловживав алкогольними напоями і
тривалий час не спілкувався із дочкою.
Проте, позивачем не надано суду жодних
доказів на підтвердження того, що
вищевказані заповіти підписані іншою
особою, а не ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Крім того, як в суді першої інстанції,
так і під час апеляційного розгляду
апелянтом та його представником не
заявлялися клопотання про призначення
почеркознавчої чи судово-медичної
експертизи, незважаючи на роз'яснення
суду щодо наслідків не вчинення таких
дій.

Постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи від 11.09.2012 року не є
належним та допустимим доказом того, що
ОСОБА_3 не підписувала заповіт,
оскільки під час перевірки заяви
представника ОСОБА_1 не були опитані
всі особи, не проведені експертні
дослідження. Крім того, 22.06.2013 року
старшим слідчим Брусилівського РВ УМВС
України в Житомирській області було
винесено постанову про закриття
кримінального провадження за
відсутність складу злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про безпідставність
заявленого позову, та правильно
відмовив у його задоволенні.

Є безпідставними доводи апелянта про
те, що спірні заповіти не зареєстровано
у Спадковому реєстрі, а тому вони є
нікчемними, оскільки заповіти вчинені
у 1999 та 2001 роках, тобто до прийняття
Закону України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з ратифікацією Конвенції про
запровадження системи реєстрації
заповітів" та постанови КМУ від 11.05.2011
року № 491, на підставі яких 31.10.2003 року
вже видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом.

Також не заслуговують на увагу доводи
ОСОБА_1 про те, що свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 31.10.2003 року є
недійсним, оскільки воно видано, в тому
числі, на житлові будинки АДРЕСА_1,
правовстановлюючі документи на які
були оформлені після смерті
спадкодавців. З матеріалів справи
вбачається, що на підставі рішення
Скочищенської сільської ради від 16.01.2003
року № 7 на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво
про право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1. На підставі рішення
Скочищенської сільської ради від 16.05.2003
року № 35 на ім'я ОСОБА_4 видано
свідоцтво про право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1. Дані рішення
виконкому Скочищенської сільської
ради та свідоцтва про право власності
на житлові будинки є чинними і ніким не
оскаржуються, а тому відсутні підставі
для визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
31.10.2003 року.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для
скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Брусилівського
районного суду Житомирської області
від 07 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді