Лугинський районний суд Житомирської
Справа № 612/277/12
Провадження по справі 2/281/1/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2014 року
смт. Лугини

Лугинський районний суд
Житомирської області

в складі: головуючого - судді
Нечуй Б.П.

за участі секретаря
Гельвейчук І.А.

позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Лугини
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та зустрічний
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
витребування майна із чужого
незаконного володіння та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із
зазначеним позовом в якому просила
витребувати з незаконного володіння з
відповідача ОСОБА_2 належні їй 58/100
частини житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог, які
були нею підтримані в судовому
засіданні, ОСОБА_1 зазначала, що їй на
праві власності на підставі рішення
суду належить 58/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

З травня 1983 року по лютий 2007 року вона
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_3, без офіційної
реєстрації в органах РАЦС. Весь цей час
вони проживали в одному будинку, який
будували разом за спільні кошти, були
пов'язані спільним побутом, вели
спільне господарство, проводили
ремонт, спільно сплачували комунальні
платежі, купували певні речі для
власних потреб.

Так як ОСОБА_3 в добровільному порядку
відмовився поділити належне їй майно,
тому в 2009 році звернулась в суд із
позовом про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки, визнання права власності на ?
частину житлового будинку, розподіл
майна та визнання частково недійсним
свідоцтва про право власності на житло.

Згідно рішення Лугинського районного
суду від 21.05.2009 року, яке було частково
змінене рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 27.01.2010 року, їй
було виділено належні 58/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 та інше
належне майно, яке було придбано за
період спільного проживання.

В лютому 2010 року їй стало відомо про те,
що 23 грудня 2009 року ОСОБА_3 уклав
договір купівлі-продажу житлового
будинку на сина його співмешканки
ОСОБА_4, а 25 грудня 2009 року останній
уклав договір дарування зазначеного
житлового будинку на користь своєї
матері (співмешканки ОСОБА_3.) ОСОБА_2

Непогоджуючись з даними обставинами
вона звернулась з відповідним позовом
до суду про визнання частково
нечинними договору купівлі-продажу та
договору дарування житлового будинку
та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Лугинського районного суду
від 11 травня 2011 року її позовні вимоги
було задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 22 лютого 2012
року рішення Лугинського районного
суду від 11 травня 2011 року було
скасовано та постановлено нове, згідно
якого визнано недійсним договір
купівлі -продажу 58/100 частини дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; в задоволені
решти вимог відмовлено.

Разом із тим, позивач зазначила що на
даний час їй нічого не перешкоджає
володіти, користуватись та
розпоряджатись належними їй 58/100
частинами житлового будинку АДРЕСА_1, в
якому вона посилилась та на даний час
проживає. Вона не заперечує щодо
розпоряджання ОСОБА_2 іншою частиною
зазначеного будинку ( 42/100 частини), яка
належала ОСОБА_3, до якої вона ніяких
претензій немає.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнала.

В свою чергу ОСОБА_2 звернулась до суду
з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя
особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
витребування майна з чужого
незаконного володіння та виселення, в
якому просила усунути перешкоди в
користуванні належним їй на праві
приватної власності майном- житловим
будинком АДРЕСА_1, шляхом витребування
майна з чужого незаконного володіння
ОСОБА_1 та виселення ОСОБА_1 з незаконно
зайнятого житла- будинку АДРЕСА_1, який
належить їй на праві приватної
власності на підставі ніким не
скасованого договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог, які
були нею підтримані в судовому
засіданні, ОСОБА_2 зазначала, що згідно
договору дарування від 25 грудня 2009
року, який на даний час ніким не
скасований, вона є власником житлового
будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 незаконно вселилась в спірний
будинок, який належить їй на праві
власності, при цьому самовільно
змінила замки від вхідних дверей та
перешкоджає їй користуватись її
приватною власністю.

На її вимоги звільнити незаконно
зайнятий будинок ОСОБА_1 ніяким чином
не реагує та повідомляє, що являється
власником будинку, хоча фактично в будь
якому випадку остання немає власності
на цілий будинок.

Вважає, що саме вона на даний момент, як
добросовісний набувач, являється
дійсним власником спірного майна, а
незаконне, самовільне зайняття ОСОБА_1
будинку, а тим паче реєстрація права
власності на нього за відсутності
будь-якого судового рішення, яке дає їй
на це право, являється грубим порушення
її прав та інтересів, які захищаються
законодавством.

ОСОБА_1 в судовому засіданні зустрічний
позов ОСОБА_2 не визнала.

Треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явились, надіслали заяви
про слухання справи у їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
суд вважає, що в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про витребування майна з чужого
незаконного володіння необхідно
відмовити; в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
витребування майна із чужого
незаконного володіння та виселення
необхідно відмовити.

В судовому засіданні судом
встановлено, що ОСОБА_1 є власником 58/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначене стверджується доказами, які
є в матеріалах справи: копією рішення
Лугинського районного суду від 21
травня 2009 року, копією рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 27 січня 2010 року, копією
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 22 лютого 2012
року, копією ухвали Верховного суду
України від 28 вересня 2010 року, копією
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності від 19 квітня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, зокрема, якщо
майно вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Як зазначено в пункті 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Тобто, звертаючись до суду з позовом,
особа повинна вказати, які саме її
права, свободи чи інтереси порушено, в
чому такі порушення полягають.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

В судовому засіданні судом не було
встановлено та ОСОБА_1 не було надано
доказів того, які саме її права, свободи
чи інтереси порушено, та в чому такі
порушення полягають.

Разом із тим, ОСОБА_1 в судовому
засіданні стверджувала, що на даний
час їй ніхто не перешкоджає володіти,
користуватись та розпоряджатись
належними їй 58/100 частинами житлового
будинку АДРЕСА_1, в якому вона
посилилась та на даний час проживає.
Вона не заперечує щодо розпоряджання
ОСОБА_2 іншою частиною зазначеного
будинку ( 42/100 частини), яка належала
ОСОБА_3, до якої вона (ОСОБА_1.) ніяких
претензій немає.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
витребування з незаконного володіння з
відповідача ОСОБА_2 належні їй 58/100
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом витребування майна із
чужого незаконного володіння та
виселення, то суд вважає, що в
задоволенні його необхідно відмовити,
виходячи із наступного.

В судовому засіданні судом
встановлено, що ОСОБА_1 є власником 58/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1.

В даний час ОСОБА_1 володіє,
користується та розпоряджається
зазначеною частиною житлового будинку
з відповідними надвірними будівлями.

Разом із тим вона не заперечує щодо
розпоряджання ОСОБА_2 іншою частиною
зазначеного будинку ( 42/100 частини), яка
належала ОСОБА_3, до якої вона (ОСОБА_1.)
ніяких претензій немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, зокрема, якщо
майно вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Як зазначено в пункті 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. У цьому разі
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Враховуючи те, що договір дарування
від 25 грудня 2009 року, згідно якого
ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 житловий
будинок АДРЕСА_1, був вчинений після
договору купівлі-продажу від 23 грудня
2009 року, згідно якого ОСОБА_3 продав
ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1, 58/100
частин якого є недійсними, тому підстав
для визнання недійсними 58/100 частин
договору дарування від 25 грудня 2009 року
немає.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні судом не було
встановлено та ОСОБА_2 не було надано
доказів того, що ОСОБА_1 незаконно
вселилась в житловий будинок АДРЕСА_1
та на її вимоги звільнити незаконно
зайнятий будинок, ніяким чином не
реагує та повідомляє, що являється
власником будинку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявляла,
що користується лише належними їй 58/100
частинами житлового будинку АДРЕСА_1, а
до іншої частини зазначеного будинку (
42/100 частини), яка належала ОСОБА_3, і яка
була подарована ОСОБА_2, вона ніяких
претензій немає.

Разом із тим, в зустрічному позові
ОСОБА_2 також зазначала, що ОСОБА_1
фактично в будь-якому випадку не має
власності на цілий будинок.

Тому позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні власністю
шляхом витребування майна із чужого
незаконного володіння та виселення
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218
ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 330, 388 ЦК
України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом витребування майна із
чужого незаконного володіння та
виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Житомирської області через Лугинський
районний суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повне рішення виготовлено 25 березня
2014 року.

Суддя