У Х В А Л А

Іменем України

26 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на ухвалу
Ужгородського міськрайонного суду від
27 січня 2014 року по справі за скаргою
ОСОБА_2 на дії, бездіяльність та рішення
державного виконавця, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2
звернувся в суд із скаргою на рішення,
дії та бездіяльність державного
виконавця.

В обґрунтування скарги посилається на
те, що 08.05.2012 р. рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області у справі № 712/3848/12 ОСОБА_2 було
поновлено на посаді директора
Національного музею народної
архітектури та побуту України. 03.12.2012 р.
на виконання рішення суду було видано
виконавчий лист № 712/3848/2012. 05.06.2013 р.
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження № 38291176 та
зобов'язано боржника поновити
стягувача на роботі негайно, про що
повідомити державного виконавця ні
пізніше наступного дня з моменту
отримання постанови. 18.06.2013 р., як
стверджує боржник, ним отримано
постанову про відкриття виконавчого
провадження. 26.12.2013 р. було винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження № 38291176 згідно п. 8 ч. 1 ст. 49
ЗУ «Про виконавче провадження» у
зв'язку з фактичним виконанням у
повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом. Стягувач
вважає, що старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Семко Б.О. було допущено
неправомірну бездіяльність під час
виконавчого провадження, а також
неправомірно безпідставно закінчено
виконавче провадження.

За таких обставин просив суд: 1) визнати
неправомірною (незаконною)
бездіяльність старшого державного
виконавця наділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Семка Б.О., яка полягає: у
не надісланні копії постанови про
відкриття виконавчого провадження
стягувачу та боржнику у термін,
встановлений частиною 5 статті 25
Закону; у нездійсненні перевірки
виконання рішення суду у термін,
встановлений частиною 1 статті 75
Закону; у не притягненні Міністерства
культури України до відповідальності
відповідно до ст. 89 Закону; у
невиконанні виконавчого листа 03.12.2012 р.
№ 12/3848/2012, виданого Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської
області, у термін, встановлений
частиною 3 статті 30 ЗУ «Про виконавче
провадження»; 2) визнати дії старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Семка Б.О. (щодо закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа від 03.12.2012 р.» 712/3848/2012,
виданого Ужгородським міськрайонним
судом Закарпатської області про
поновлення ОСОБА_2 на посаді директора
Національного музею народної
архітектури та побуту України
неправомірними (незаконними); 3) визнати
постанову старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Семка Б.О. про
закінчення виконавчого провадження №
38291176 від 26.12.2013 р. неправомірною
(незаконною) та скасувати; 4) зобов'язати
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби країни
Семка Б.О. поновити виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа від 03.12.2012 р. №
712/3848/2012, виданого Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської
області, про поновлення ОСОБА_2 на
посаді директора Національного музею
народної архітектури та побуту України
та вжити невідкладні заходи,
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження», з метою
фактичного та повного виконання
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 08.05.2012 р.
у справі № 712/3848/12 про поновлення ОСОБА_2
на посаді директора Національного
музею народної архітектури та побуту
України; 5) визнати неправомірною
(незаконною) бездіяльність начальника
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
щодо нездійснення контролю за
своєчасністю, правильністю і повнотою
виконання рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 08.05.2012 р. у справі № 712/3848/12
про поновлення ОСОБА_2 на посаді
директора Національного музею
народної архітектури та побуту України
старшим державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Семко Б.О.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду від 27.01.2014 року скаргу задоволено
частково. Визнано неправомірною та
скасовано постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Семка Б.О. про закінчення виконавчого
провадження ВП №38291176 від 26.12.2013 року.
Зобов'язано старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Семка Б.О. поновити
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа №712/3848/2012
виданого 03.12.2012 року. В решті вимог
скарги - відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою
ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2
подав на неї апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати дану ухвалу та
постановити нову ухвалу про
задоволення скарги повністю. Зокрема,
вказує на те, що виконавчий лист
дотепер ще не виконано, що свідчить про
незаконну бездіяльність виконавця.
Державний виконавець не виніс
постанову по відкриття виконавчого
провадження на наступний день після
отримання виконавчого листа та не
надіслав ні стягувану, ні боржнику таку
постанову на наступний день після її
винесення. Вказує, що виконавець
зобов'язаний був накласти штраф на
боржника згідно ст. 89 ЗУ «Про виконавче
провадження». Зазначає, що ухвала суду
в частині відмови в задоволенні скарги
є необґрунтована.

Також дану ухвалу оскаржено в
апеляційному порядку Державною
виконавчою службою України, яка в
апеляційній скарзі ставить питання про
скасування ухвали та постановлення
нової ухвали про відмову в задоволенні
скарги. На обґрунтування скарги
зазначає, що державним виконавцем
правомірно закінчено виконавче
провадження, оскільки боржником видано
наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі.
Зазначає, що жодних вимог щодо
фактичного допущення працівника до
виконання попередніх обов'язків
законодавством не передбачено. Звертає
увагу, що Державна виконавча служба
України не повідомлялася про розгляд
справи на 27.01.2014 року, а також, що судом
не була забезпечена участь боржника -
Міністерства культури України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційних
скарг, вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, а апеляційна скарга
Державної виконавчої служби України
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України
учасники виконавчого провадження та
особи, які залучаються до проведення
виконавчих дій, мають право звернутися
до суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 08.05.2012
року визнано звільнення ОСОБА_2 з
посади директора Національного музею
народної архітектури та побуту України
згідно з наказом Міністерства культури
України від 27.01.2012 року незаконним та
поновлено ОСОБА_2 на посаді директора
Національного музею народної
архітектури та побуту України з 27.01.2012
року. Допущено негайне виконання
судового рішення в частині поновлення
ОСОБА_2 на роботі. (а.с.11-16).

На підставі цього рішення судом видано
виконавчий лист від 03.12.2012 року про
визнання незаконним та скасування
наказу Міністерства культури України
від 27.01.2012 року № 72/0/17-12 про звільнення
ОСОБА_2 з посади директора
Національного музею народної
архітектури та побуту України згідно п.
1 ч. 1 ст. 41 Кодексу Законів про працю
України та поновлення ОСОБА_2 на посаді
директора Національного музею
народної архітектури та побуту України
днем 27.01.2012 року (а.с.158).

На підставі заяви ОСОБА_2 старшим
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Семко Б.О. винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
від 05.06.2013р. з примусового виконання
вказаного виконавчого листа (а.с.17, 19).

Постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень ДВС України Семко Б.О.
від 26.12.2013 р., на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст.
50 Закону України «Про виконавче
провадження», постановлено закінчити
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 712/3848/2012
виданого 03.12.2012 р. Ужгородським
міськрайонним судом. Згідно цієї
постанови встановлено, що до відділу
надійшов лист Міністерства культури
України від 22.10.2013 № 3294/11/13-13, з копією
наказу Міністерства культури України
від 16.10.2013 № 713/0/17-13, згідно якого
скасовано наказ Міністерства культури
України від 27.01.2012 р. № 72/0/17-12 про
звільнення ОСОБА_2 та поновлення його
на посаді директора Національного
музею народної архітектури та побуту
України з 27.01.2012 року. Таким чином,
рішення суду згідно з виконавчим
документом фактично виконано в повному
обсязі.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі фактичного виконання
в повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом.

Відповідно до ст. 76 ч. 1 ЗУ «Про
виконавче провадження» (на яку
посилається апелянт), рішення про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного
працівника виконується негайно.
Виконання рішення вважається
закінченим з дня видачі відповідного
наказу або розпорядження власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною
особою-підприємцем, який прийняв
незаконне рішення про звільнення або
переведення працівника, після чого
державний виконавець виносить
постанову про закінчення виконавчого
провадження.

Разом з тим, ухвалою Ужгородського
міськрайонного суду від 11.12.2013 року
роз'яснено рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 08.05.2012 року в
частині того, що ОСОБА_2 поновлений на
посаді директора Національного музею
народної архітектури та побуту України
- керівника та першої посадової особи, а
тому поновлений на роботі як керівник
та перша посадова особа Національного
музею народної архітектури та побуту
України, незалежно від назви посади.
Встановлено спосіб виконання
вказаного рішення, а саме, що
поновлення на роботі ОСОБА_2 має
відбутись шляхом видання
Міністерством культури України наказу
про поновлення ОСОБА_2 на роботі на
посаді директора або іншій посаді, яка
на день видання наказу є першою
(головною) керівною посадою
Національного музею народної
архітектури та побуту України на
підставі рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 08.05.2012 року
(а.с.105-108). Дана ухвала набрала законної
сили.

З листа Міністерства культури України
від 05.07.2013 року №2016/11/13-13 вбачається, що
посаду директора Музею було замінено
на посаду генерального директора
(а.с.25).

Таким чином, видання Міністерством
культури України наказу від 16.10.2013 року
про поновлення ОСОБА_2 на посаді
директора Музею не може вважатися
фактичним виконання рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
08.05.2012 року, оскільки на цей момент
керівною посадою Музею була посада
генерального директора.

Тобто судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_2 не був
поновлений на попередній роботі на
посаді керівника Музею та фактично
допущений до роботи, а відтак судом
правомірно задоволено скаргу ОСОБА_2 в
частині скасування постанови про
закінчення виконавчого провадження та
зобов'язання виконавця поновити
виконавче провадження.

Доводи апеляційної скарги Державної
виконавчої служби України висновків
суд в цій частині не спростовують,
оскільки ґрунтуються на неправильному
розумінні норм права, а тому
відхиляються колегією суддів.

При цьому безпідставним є посилання
апелянта - Державної виконавчої служби
України на неповідомлення його про
судове засідання від 27.01.2014 року, так як
це спростовується наявним у матеріалах
справи повідомленням-розпискою, на
якому проставлено штемпелі Державної
виконавчої служби та органу
спецзв'язку, яке підписано
відповідними особами, і таке
повідомлення повернулося до
Ужгородського міськрайонного суду
24.01.2014 року (а.с.103). Також не може бути
взято до уваги посилання Державної
виконавчої служби України на
незабезпечення участі боржника у
розгляді даного питання, оскільки це не
призвело до неправильного вирішення
скарги ОСОБА_2

Разом з тим колегія суддів не може
повністю погодитись з ухвалою суду
першої в частині відмови в
задоволенні інших вимог скарги ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні скарги в цій
частині суд першої інстанції послався
на те, що визнання неправомірним та
скасування постанови державного
виконавця і зобов'язання поновити
виконавче провадження є достатнім для
поновлення порушених прав скаржника.

Однак такий висновок суду не є належним
чином обґрунтованим і не може бути
підставою для відмови в задоволенні
скарги цій частині.

Зокрема, до основних принципів
виконавчого провадження крім повного
виконання судового рішення належить
також своєчасніть такого виконання, що
повністю узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини,
згідно якої стадія виконання судового
рішення є складовою частиною поняття
доступу до правосуддя (ст. 6 Конвенції).
Зазначене повністю узгоджується з
встановленим ст. 11 ЗУ «Про виконавче
провадження», обов'язком державного
виконавця своєчасно вчиняти виконавчі
дії.

Зазначене свідчить, що інтереси
стягувача щодо повного виконання
судового рішення не є тотожними
інтересам щодо своєчасного виконання
рішення. Поновлення права стягувача на
повне виконання рішення суду, не
позбавляє його прав ставити питання
щодо своєчасного виконання і захищати
з приводу цього свої інтереси, в тому
числі шляхом визнання бездіяльності
незаконною. В даному випадку, суд
скасувавши постанову державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження фактично захистив інтерес
стягувача спрямований на повне
виконання судового рішення, однак
поновлення прав стягувача в цій
частині не свідчить про автоматичне
поновлення його інших інтересів, а тому
суд повинен був належним чином
дослідити інші вимоги скарги та дати
належним чином обґрунтовану відповідь
на них по суті.

Розглядаючи дані вимоги скарги колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст. 25 ЗУ «Про виконавче
провадження» копії постанови про
відкриття виконавчого провадження
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня стягувачу та боржникові.

Як вбачається з матеріалів справи
виконавче провадження було відкрито
05.06.2013 року. Однак постанова про
відкриття виконавчого провадження
була направлена державним виконавцем
сторонам виконавчого провадження лише
13.06.2013 року, чим порушено вимоги
вищезазначеної норми. За таких
обставин, вимоги скарги щодо визнання
незаконною бездіяльності стосовно
невчасного надсилання копії постанови
про відкриття виконавчого провадження
підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 75 ЗУ «Про виконавче
провадження», після відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, що зобов'язує боржника
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, державний виконавець
перевіряє виконання рішення не пізніше
ніж на наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У відповідності до ч.2 ст. 25 ЗУ «Про
виконавче провадження» у постанові
державний виконавець вказує про
необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

У постанові державного виконавця від
05.06.2013 року вказано боржнику виконати
вимоги виконавчого документа з моменту
отримання постанови - негайно.

Як вбачається з копії матеріалів
виконавчого провадження постанову від
05.06.2013 року боржник отримав 18.06.2013 року.
У відповідь на лист із даною постановою
боржник - Міністерство культури
України, направило Державній
виконавчій службі лист з проханням
вирішити питання про зміну способу і
порядку виконання рішення суду (а.с.172,
173), який зареєстрований у Державній
виконавчій службі України 05.07.2013 року
(а.с.171). Вказане свідчить, що вже 05.07.2013
року державному виконавцю було відомо
про отримання боржником копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження. Однак всупереч приписів
ч.1 ст.75 ЗУ «Про виконавче провадження»,
державним виконавцем на протязі
наступного не здійснювалось жодних
виконавчих дій по даному виконавчому
провадженню, в тому числі і перевірка
виконання рішення суду. Лише 06.08.2013 року
державний виконавець звернувся до суду
із заявою про зміну способу та порядку
виконання рішення суду. Вказане
свідчить про порушення виконавцем
приписів ч.1 ст. 75 ЗУ «Про виконавче
провадження», а тому скарга в цій
частині підлягає задоволенню.

Також колегія суддів констатує про
порушення державним виконавцем
приписів ст. 30 ЗУ «Про виконавче
провадження», згідно якої державний
виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії з виконання рішення
протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, а з виконання рішення
немайнового характеру - у двомісячний
строк. Строк здійснення виконавчого
провадження не включає час відкладення
провадження виконавчих дій або
зупинення виконавчого провадження на
період проведення експертизи чи оцінки
майна, виготовлення технічної
документації на майно, реалізації
майна боржника, час перебування
виконавчого документа на виконанні в
адміністрації підприємства, установи
чи організації, фізичної особи,
фізичної особи - підприємця, які
здійснюють відрахування із заробітної
плати (заробітку), пенсії та інших
доходів боржника. Строк здійснення
зведеного виконавчого провадження
обчислюється з моменту приєднання до
такого провадження останнього
виконавчого документа. Негайному
виконанню підлягають рішення: 1) про
стягнення аліментів, заробітної плати
в межах платежів, вирахуваних за один
місяць, а також про стягнення усієї
суми боргу за такими виплатами, якщо
рішенням передбачено її негайне
стягнення; 2) про поновлення на роботі
чи на попередній посаді незаконно
звільненого або переведеного
працівника; 3) в інших випадках, якщо
негайне виконання передбачено законом
і про це зазначено у виконавчому
документі. У разі якщо рішення підлягає
негайному виконанню, державний
виконавець відкриває виконавче
провадження не пізніше наступного
робочого дня після надходження
документів, зазначених у статті 17 цього
Закону, і невідкладно розпочинає його
примусове виконання.

Як вбачається з матеріалів справи
виконавче провадження відкрито 05.06.2013
року, а постанова про закінчення
виконавчого провадження датована
26.12.2013 року. Таким чином, навіть з
урахуванням зупинення виконавчого
провадження в період з 22.08.2013 року по
26.09.2013 року, період протягом якого
здійснювалося виконавче провадження
вже є більшим за два місяці. При цьому
колегія суддів констатує, що матеріали
виконавчого провадження не свідчать
про необхідність вчинення якихось
складних за обсягом виконавчих дій.
Більше того, вчинювані виконавчі дії
здійснювалися не завжди своєчасно.
Зокрема, клопотання про зміну способу і
порядку виконання рішення суду
Державна виконавча служба отримала
05.07.2013 року, однак з відповідною заявою
державний виконавець звернувся лише
06.08.2013 року. Листа Міністерства
культури України з наказом про
поновлення ОСОБА_2 на роботі Державна
виконавча служба отримала 30.10.2013 року
(а.с.193), однак постанова про закінчення
виконавчого провадження винесена лише
26.12.2013 року (підставою для винесення
такої постанови став саме цей наказ).
Вказане свідчить про невиконання
державним виконавцем свого обов'язку
щодо своєчасного вчинення виконавчих
дій, що призвело до порушення приписів
ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження», а
тому в цій частині скарга ОСОБА_2
підлягає задоволенню.

Разом з тим колегія суддів не знаходить
підстав для задоволення інших вимог
скарги ОСОБА_2 зважаючи на наступне.

Однією з вимог скарги є визнання
незаконною бездіяльності державного
виконавця щодо не притягнення
Міністерства культури України до
відповідальності згідно ст. 89 ЗУ «Про
виконавче провадження».

Згідно даної норми, у разі невиконання
без поважних причин у встановлений
державним виконавцем строк рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
та рішення про поновлення на роботі
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу від десяти до
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян; на посадових осіб -
від двадцяти до сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на боржника - юридичну особу -
від сорока до шістдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та встановлює новий строк
виконання.

Вказаною нормою віднесено до одних із
повноважень державного виконавця
можливість накладення штрафів на
сторону виконавчого провадження. При
цьому державний виконавець є
самостійним учасником виконавчого
провадження, а тому право вибору тих чи
інших виконавчих дій, в тому числі
примусових, належить виключно йому та
здійснюється державним виконавцем
незалежно, без жодних обмежень чи
примусу з боку сторін виконавчого
провадження. Таким чином сторона
виконавчого провадження не вправі
ставити питання про обов'язковість
вчинення виконавцем конкретної
примусової виконавчої дії, а також
вказувати на те, що державний
виконавець повинен був вчинити саме
таку примусову дію. За таких обставин,
дана вимога скарги не підлягає
задоволенню.

Що стосується вимоги скарги про
визнання незаконної бездіяльності
начальника відділу примусового
виконання рішень, то така задоволенню
не підлягає, оскільки матеріали справи
не містять жодних даних про звернення
стягувача до такого начальника з
приводу незаконності дій державного
виконавця Семко Б.О.

З врахуванням вищенаведеного,
відповідно до п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України,
ухвала Ужгородського міськрайонного
суду від 27.01.2014 року підлягає
частковому скасуванню.

Керуючись статтями 25, 30, 75, 89 ЗУ «Про
виконавче провадження», статтями 307,
312-315, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково, а апеляційну скаргу
Державної виконавчої служби України -
відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного
суду від 27 січня 2014 року в частині
відмови в задоволенні скарги ОСОБА_2
щодо визнання неправомірною
бездіяльності державного виконавця
стосовно: ненадіслання копії постанови
про відкриття виконавчого провадження
стягувачу та боржнику у встановлений
законом термін; нездійснення перевірки
виконання рішення суду; невиконання
виконавчого листа у термін,
встановлений Законом України «Про
виконавче провадження» - скасувати та
ухвали в цій частині нову ухвалу, якою
дані вимоги скарги ОСОБА_2 -
задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
державної виконавчої служби України
Семка Богдана Олександровича при
здійсненні виконавчого провадження ВП
№ 38291176, яка полягає у:

- ненадісланні копії постанови
про відкриття виконавчого провадження
стягувачу та боржнику у термін,
встановлений частиною 5 статті 25 Закону
України «Про виконавче провадження»;

- нездійсненні перевірки
виконання рішення суду у термін,
встановлений частиною 1 статті 75 Закону
України «Про виконавче провадження»;

- невиконанні виконавчого листа №
712/3848/2012 у термін, встановлений статтею
30 Закону України «Про виконавче
провадження».

В решті ухвалу суду першої інстанції
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді