Справа № 2-69/13 Головуючий у І інстанції
Рудюк О.Д.Провадження № 22-ц/780/1144/14
Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 36
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - судді Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Черепинець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 03 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив
визнати недійсним заповіт від 28
вересня 2010 року, складений ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на ім`я ОСОБА_3

Вимоги позову обґрунтував тим, що на
час складання оспорюваного заповіту
його батько ОСОБА_4 у зв'язку з
онкозахворюванням та оперативним
втручанням - резекції частини
головного мозку, а також у зв'язку з
наявними у ОСОБА_4 іншими хворобами -
кардіосклероз і атеросклеротичний
миокардісклероз, не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними.
Тому позивач просив визнати недійсним
заповіт з підстав, передбачених
ч.1 ст.225 ЦК України.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 03 грудня 2013
року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивачем не доведено, що на момент
складання оспорюваного заповіту
ОСОБА_4 у зв'язку з його захворюваннями
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та не міг керувати ними, а тому суд
дійшов висновку про відсутність
підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК
України для визнання заповіту
недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Тобто, лише за таких умов, коли фізична
особа, яка є дієздатною у момент
вчинення правочину, перебувала у
такому стані, що не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, суд може визнати такий
правочин недійсним.

Мається на увазі про тимчасовий стан,
при якому особа внаслідок
функціональних розладів психіки,
порушення фізіологічних процесів в
організмі або інших хворобливих явищ
не може розуміти значення своїх дій або
керувати ними, тому правочин, укладений
в такому стані, не відображає
справжньої волі особи щодо
встановлення, припинення тощо
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно правове значення для
визнання угоди недійсною має бути
неспроможність через нервове
потрясіння, фізичну травму, глибоке
алкогольне або наркотичне сп'яніння,
тощо, дієздатного громадянина розуміти
значення своїх дій або керувати ним
саме в момент укладення угоди.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що 28 вересня 2010 року
ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав
все належне йому майно своїй дружині
ОСОБА_3 Вказаний заповіт посвідчений
державним нотаріусом Одинадцятої
Київською державної нотаріальної
контори Ричок Р.М. та зареєстрований в
реєстрі за № 2-1676. При цьому, державним
нотаріусом перевірено дієздатність
ОСОБА_4 (т.1, а.с.131, т.2, а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Встановлено, що позивач по справі
ОСОБА_2 є рідним сином померлого ОСОБА_4

Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_2
посилався на те, що його батько ОСОБА_4
на момент складання оспорюваного
заповіту у зв'язку з онкозахворюванням
та оперативним втручанням - резекції
частини головного мозку, а також у
зв'язку з наявними у нього іншими
хворобами - кардіосклероз і
атеросклеротичний миокардісклероз, не
міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.18 (абз.2) своєї постанови №7
від 30 травня 2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування» за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК).

Судом першої інстанції для визначення
наявності такого стану ОСОБА_4 у момент
складання оспорюваного заповіту
відповідно до ст.145 ЦПК України за
клопотанням представника позивача
було призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу.

Згідно з актом посмертної
судово-психіатричної експертизи № 17
від 12 серпня 2013 року ОСОБА_4 в момент
укладення заповіту від 28 вересня 2010
року страждав на органічне ураження
головного мозку судинно-травматичного
ґенезу з церебрастенічним синдромом
(«Органічний емоційно нестійкий
(астенічний) розлад» за Міжнародною
класифікацією хвороб 10-го перегляду
[F06.6]), ступінь якого не досягав рівня,
який би впливав на здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати. За своїм психічним станом
ОСОБА_4 28 вересня 2010 року міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними під час складання
заповіту на користь ОСОБА_3 (т.2, а.с. 90 -
93).

Даний висновок зроблений
судово-психіатричною експертною
комісією у складі трьох експертів -
психіатрів відділу судово -
психіатричних експертиз Українського
науково-дослідного інституту
соціальної і судової психіатрії та
наркології МОЗ України, який
ґрунтується на спеціальних знаннях у
галузі психіатрії та не суперечить
даним медичної документації на ОСОБА_4,
а також показам свідків по справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції було допитано в
якості експерта ОСОБА_6, яка входила до
складу судово-психіатричної
експертної комісії. При цьому експерт
підтримала мотиви та наведені вище
висновки, які викладенні у акті
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 17 від 12 серпня 2013 року (т.2,
а.с. 123 - 124).

Матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів, які б
підтверджували, що ОСОБА_4 в момент
складання оспорюваного заповіту від 28
серпня 2010 року не усвідомлював
значення своїх та не міг керувати ними
і доказів цього відповідно до
ст.ст.57, 60 ЦПК України позивач не
надав.

Отже, встановивши наведені вище
обставини справи та, виходячи з
положень ст.60 ЦПК України, згідно з якою
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про відмову у
позові, оскільки позивач не довів, що
ОСОБА_4 в момент складання оспорюваного
заповіту від 28 вересня 2010 року не
усвідомлював значення своїх та не міг
керувати ними.

Таким чином рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
висновки суду є обґрунтованими,
передбачених законом підстав для
скасування рішення суду при
апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що
висновки посмертної
судово-психіатричної експертизи, що
ОСОБА_4 за своїм психічним станом міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними під час складання
заповіту, не повні та не відповідають
дійсності, є безпідставними, оскільки
вказана експертиза проведена
судово-психіатричною експертною
комісією відповідно до вимог чинного
законодавства, її висновки не
суперечать даним медичної
документації на ОСОБА_4, а також показам
свідків у справі. При цьому позивачем
відповідно до вимог ст.57, 60 ЦПК України
не надано доказів, які б ставили під
сумнів висновки даної експертизи.

Інші докази та обставини, на які
посилається позивач в апеляційній
скарзі, спростовуються матеріалами
справи та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права

Доводи апеляційної скарги фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди позивача з висновками суду
першої інстанції по їх оцінці.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір, повно та всебічно
з'ясував обставини справи, надані
сторонами докази, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про відмову в позові і ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 03 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді