Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1040/14
Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Глазкової О.Г.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 11 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» про
захист прав споживача, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом до ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс», який
в ході судового розгляду уточнив.

У позові зазначалось, що 21.02.2013 року між
сторонами було укладено договір №008316
фінансового лізингу, предметом якого є
трактор МТЗ 82.1.26. Позивачу було
роз'яснено, що він після сплати 16800 грн.
комісії за організаційні заходи
отримає предмет лізингу, проте після
сплати вказаної суми предмет лізингу
не був переданий. Крім того, позивач
дізнався, що запропонована модель
трактора його не влаштовує, оскільки
витрачає більше палива.

Посилаючись на неприйнятність умов
укладеного лізингового договору та
ненадання всією необхідної інформації
про товар 02.04.2013 року позивач звернувся
до відповідача із заявою про відмову
від договору та повернення сплачених
коштів, проте отримав відмову.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд визнати положення
п.10.11 ст. 10 Договору фінансового лізингу
№ 008316 від 21 лютого 2013 року укладеного
між ним та відповідачем
несправедливими та незаконними;
визнати дії відповідача, що виразилися
у розірванні у односторонньому порядку
договору № 008316 фінансового лізингу від
21 лютого 2013 року та відмові у
поверненні йому сплачених грошових
коштів у сумі 16 800 грн. неправомірними;
стягнути з відповідача сплачені
грошові кошти у сумі 16 800 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 11 січня 2014
року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
підписуючи договір лізингу мав змогу
познайомитись з його умовами, в тому
числі і з п.10.11 ст.10 цього договору про
те, що у випадку розірвання договору
лізінгоодержувачу не повертається
комісія за організацію договору.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки суд
дійшов до них без застосування до
спірних правовідносин приписів Закону
України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, судом порушено вимоги ст. ст. 10,
60 ЦПК України, які визначають, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, при цьому
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, а
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Не відповідає рішення суду і вимогам
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, згідно яких
рішення суду повинно бути законним,
обґрунтованим, а також суд має
вирішити питання щодо наявності
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення та якими доказами
вони підтверджуються, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин і яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлено, що 21.02.2013 року
позивач уклав з відповідачем договір
№008316 фінансового лізингу (а.с.6-12).

21.03.2013 року позивач сплатив комісію за
організацію та оформлення договору у
розмірі 10% від вартості предмету
лізингу у розмірі 16800грн. (.а.с.14).

02.04.2013 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про відмову від
цього договору та вимогою повернути
йому сплачені кошті у розмірі 16800грн.
(а.с.15).

Відповідач повідомив позивача, що
договір розірвано 10.04.2013 року на
підставі його заяви, проте повертати
сплачені кошти відмовився, оскільки
п.10.11 ст.10 цього договору не передбачено
повернення цих коштів.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції вірно встановив, що
правовідносини між сторонами склались
з договору фінансового лізингу, які
регулюються розділом 3 парагарафу 6 ЦК
України, Законами України «Про
фінансовий лізинг» та «Про захист прав
споживачів».

У відповідності до вимог ст.806 ЦК
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Згідно до приписів ст.16 Закону України
«Про фінансовий лізинг» лізингові
платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Як вбачається із змісту договору
лізингу, укладенного між сторонами,
комісія за організацію розуміє під
собою одноразову плату
лізингоодержувача лізингодавцю при
укладанні договору (а.с.6).

У відповідності до п.2.1 цього договору
перший лізинговий платіж складається в
тому числі із комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладанням
цього договору («комісія за
організацію»), яка визначена у додатку
№1 (а.с.9). Із вказанного додатку
вбачається розмір такої комісії за
організацію становить 16800грн. (зворот
а.с.12).

Отже, колегія суддів вважає, що такий
платіж не є витратами лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу у розумінні ст.16
Закону України «Про фінансовий
лізинг».

Пунктом п.10.11 ст.10 договору лізингу
передбачено, що у випадку розірвання
договору лізингоодержувачем комісія
за організацію даного договору
лізингоодержувачем не повертається.

Позивач посилався, що умови п.10.11 ст.10
договору є несправедливими. Суд першої
інстанції на вказані доводи уваги не
звернув, вимоги Закону України "Про
захист прав споживачів" не застосував
до вказаних правовідносин. Не прийняв
до уваги, що держава сприяє
забезпеченню споживання населенням
якісних товарів (робіт, послуг),
зростанню добробуту громадян та
загального рівня довіри. Разом з тим
споживачу, як правило, об'єктивно
бракує знань, необхідних для
здійснення правильного вибору товарів
(робіт, послуг) із запропонованих на
ринку, а також для оцінки договорів
щодо їх придбання, які нерідко мають
вид формуляра або іншу стандартну
форму. Отже, для споживача існує ризик
помилково придбати не потрібні йому
послуги. Тому держава забезпечує
особливий захист більш слабкого
суб'єкта економічних відносин, а також
фактичну, а не формальну рівність
сторін у цивільно-правових відносинах.

Визначення поняття "несправедливі
умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів", можна
дійти висновку, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге,
умови договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що пункт п.10.11 ст.10 договору лізингу є
справедливим, з огляду на те, що
наявність цього пункту порушує принцип
добросовісності, оскільки відповідач
не обґрунтував співмірність розміру
платежу за організацію даного договору
виконаній послузі, яка у розумінні ст.16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
не є лізинговим платежем, а фактично
полягала у виготовленні стандартної
форми договору, крім того, умова
договору про неповернення цього
платежу у випадку розірвання договору
призводить до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін,
що спричинило позивачу шкоди у вигляді
неповернення сплачених коштів у
розмірі 16800грн.

За таких обставин, колегія суддів,
вважає, що вимоги позивача про визнання
пункту10.11 ст.10 договору лізингу
несправедливими є прийнятними і
підлягають задоволенню, відтоді цей
пункт у відповідності до ч.7 ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
підлягає визнанню недійсним і
вважається таким з моменту укладення.

Похідні вимоги позивача про повернення
цього платежу за організацію даного
договору у розмірі 16800грн. також
підлягають задоволенню.

Позовна вимога щодо визнання
неправомірними дій відповідача щодо
розірвання у односторонньому порядку
вказаного договору не підлягає
задоволенню, оскільки як правильно
встановлено судом, відповідач за
заявою позивача від 02.04.2013 року
розірвав 10.04.2013 року цей договір, тобто
договір було розірвано за взаємною
згодою сторін.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального права,
знайшли своє підтвердження під час
апеляційного розгляду. За таких
обставин рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Частиною 3 ст.88 ЦПК України передбачено,
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Тому з
відповідача необхідно стягнути
судовий збір в дохід держави у розмірі
365,40грн., з якого ставка судового збору
за подання позову в суд першої
інстанції 243,60грн та за подання
апеляційної скарги 121,80грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 310, 313, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
11 січня 2014 року по цій справі скасувати
та ухвалити нове, наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» задовольнити
частково.

Визнати недійсним пункт 10.11 ст.10
договору лізингу щодо неповернення
лізингоодержувачу у випадку
розірвання даного договору комісії за
організацію данного договору.

Стягнути з ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» на користь
ОСОБА_3 16800 грн. (шістнадцять тисяч
вісімсот).

Стягнути з ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» на користь
держави судовий збір у розмірі 365,40 грн.
(триста шістдесят п'ять).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте воно може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: