13.03.2014 Справа № 756/3353/14-ц
Справа пр. №2/756/2249/14
ун. №756/3353/14-ц
У Х В А Л А

13 березня 2014 року

м. Київ

Суддя Оболонського районного
суду м. Києва Андрейчук Т.В., вирішуючи
питання про відкриття провадження у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма ЮЛГ" про зміну
дати звільнення, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу, оплату
невикористаної відпустки, виправлення
помилок у трудовій книжці, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
в порядку цивільного судочинства з
позовом до відповідача ТОВ "Фірма ЮЛГ"
про зміну дати звільнення, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, оплату невикористаної
відпустки, виправлення помилок у
трудовій книжці.

Суддя, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позовну заяву слід
залишити без руху з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК
України кожен має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Вимоги до форми та змісту
позовної заяви встановлені ст.119 ЦПК
України.

Відповідно до п.п.5,6 ч.2 ст.119
ЦПК України позовна заява повинна
містити виклад обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги; зазначення
доказів, що підтверджують кожну
обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування.

Проте позивачем вимоги,
передбачені вказаними законодавчими
нормами, не виконані, зокрема, немає
чіткого викладу обставин, якими
позивач обгрунтовує свої вимоги, не
зазначено доказів на підтвердження
кожної обставини, наявність підстав
для звільнення від доказування.

Так, позивач у своїй позовній
заяві вказує, що йому було відмовлено в
реєстрації у центрі зайнятості у
зв'язку з невідповідністю підстави та
статті звільнення, а також помилок у
трудовій книжці. Як вбачається з
доданих до позовної заяви копій
трудової книжки та наказу про
звільнення №39-к від 16.12.2013 року,
позивач був звільнений з посади за п.1
ст.36 КЗпП України. У своїй позовній
заяві ОСОБА_1 зазначає, що його було
звільнено за власним бажанням, проте, в
трудовій книжці та наказі про
звільнення невірно зазначено підставу
та статтю звільнення. Однак, позивач не
вказує в позовній заяві статтю, за якою
він повинен був бути звільнений, хоча
згідно з ч.3 ст.235 КЗпПУ
передбачено, що у разі визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.

Також з вищезазначеного
вбачається, що ОСОБА_1 фактично просить
суд не виправити записи в трудовій
книжці, а змінити формулювання причини
звільнення із звільнення за згодою
сторін за п.1 ст.36 КЗпП України на
звільнення за власним бажанням за ст.38
КЗпПУ, зазначивши датою звільнення
16.12.2013 року. Таким чином, позивачеві
слід уточнити зміст позовних вимог.

Крім того, ОСОБА_1 просить суд
обчислити та виплатити йому середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку, однак, не
зазначає, в якому саме розмірі
необхідно стягнути з відповідача
заборгованість за невиплату
середнього заробітку, не надано
розрахунку такої заборгованості, не
зазначено посилання на докази на
підтвердження факту наявності
заборгованості по виплаті заробітної
плати ТОВ "Фірма ЮЛГ" перед позивачем.

Згідно зі ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Захист цивільних
прав - це передбачені законом способи
охорони цивільних прав у разі їх
порушення чи реальної небезпеки такого
порушення.

Особа, права якої порушено,
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Під способами захисту
суб'єктивних цивільних прав розуміють
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Ч.2 цієї статті визначений
загальний перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в позовній
заяві просить суд стребувати з
відповідача з відповідача розрахунок
про середню заробітну плату за
відпрацьований період та моральну
шкоду у розмірі 3654,00 грн.,
однак, не зазначає посилання на
законодавчі норми, які передбачають
даний спосіб захисту порушеного права.

Крім того, п.23 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про захист прав споживачів"
від 12.04.1996 року №5 передбачено, що при
вирішенні вимог позивачів про
відшкодування на підставі ст.24 Закону
України "Про захист прав споживачів"
від 12.05.1991 року моральної шкоди суди
повинні виходити з роз'яснень, які
Пленум Верховного Суду України дав у
постанові від 31.03.1995 року №4 "Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди". Зокрема,
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру, яких
споживач зазнав унаслідок моральних чи
фізичних страждань або інших
негативних явищ, що настали через
незаконні винні дії продавця,
виготівника, виконавця або через їх
бездіяльність. Розмір відшкодування
моральної шкоди встановлюється судом і
визначення його не ставиться в
залежність від наявності матеріальної
шкоди, вартості товару (робіт, послуг),
суми неустойки, а має грунтуватися на
характері й обсязі моральних та
фізичних страждань, заподіяних
споживачеві у кожному конкретному
випадку.

Відповідно до п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" від 31.03.1995 року №4 у позовній
заяві про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується. Позивач зазначеної
вимоги постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику у
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року не
дотримався.

Ч.1 ст.121 ЦПК України
передбачає, що суддя, встановивши, що
позовну заяву подано без додержання
вимог, передбачених ст.ст.119,120 ЦПК
України, або не сплачено судовий збір,
постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави залишення
позовної заяви без руху, про що
повідомляє позивача і надає йому строк
для усунення недоліків.

На виконання зазначеної
ухвали позивач повинен подати до суду
позовну заяву в новій редакції
відповідно до вимог ст.ст.119,120 ЦПК
України, з урахуванням вимог про
усунення недоліків, викладених в цій
ухвалі.

Зважаючи на вищенаведене,
керуючись ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, -

у
х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма ЮЛГ" про зміну
дати звільнення, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу, оплату
невикористаної відпустки, виправлення
помилок у трудовій книжці залишити без
руху та надати позивачеві строк на
усунення недоліків у термін до 24.03.2014
року, але не пізніше п'яти днів з дня
отримання ним даної ухвали.

У випадку, якщо недоліки позовної
заяви у визначений строк не будуть
виправлені, позовна заява
вважатиметься неподаною та буде
повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Суддя

Т.В. Андрейчук