АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27.12.2013 у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ «Фінансова
установа «Європейська факторингова
компанія розвитку», третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И Л А

Справа № 753/9045/13 № апеляційного
провадження 22-ц-796/2995/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.В червні 2013 року
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в
якому просив, з урахуванням уточнень,
визнати договір відступлення права
вимоги удаваним і фіктивним, а також
визнати недійсним укладений 24.01.2013 між
відповідачами договір про
відступлення права вимоги за іпотечним
договором. В обґрунтування заявлених
вимог зазначає про те, що23.01.2013 між
відповідачами був укладений договір за
умовами якого ТОВ «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія
розвитку» відступила, а ОСОБА_2 отримав
право вимоги до боржника ОСОБА_1 за
кредитним договором та за договором
забезпечення. Стверджував, що
оспорюваний договір фактично є
факторингом, а ОСОБА_2 не мав права
укладати такий договір, оскільки
фактором може бути лише фізична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності або
фінансова установа яким ОСОБА_2 не був,
що свідчить про недійсність вказаного
правочину.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 27.12.2013 відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ТОВ «Фінансова установа «Європейська
факторингова компанія розвитку», третя
особа - приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним договору.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представником позивача подано
апеляційну скаргу, в якій зазначається
про незаконність та необґрунтованість
рішення суду у зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Апелянт посилається на
неправильне з'ясування судом обставин
справи, що мають значення,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а тому, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу з
підстав викладених у ній, просив про
скасування рішення суду першої
інстанції.

Представники відповідачів в судовому
засіданні заперечували проти доводів
апеляційної скарги, вважають рішення
суду законним і обґрунтованим, просили
залишити його без змін.

В судове засідання третя особа не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином, тому в порядку ст. 305 ч 2 ЦПК
України її неявка не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що оспорюваний договір
від 23.01.2013 відповідає загальним нормам
цивільного законодавства, при цьому
суд не прийняв твердження позивача в
тій частині, що оспорюваний договір є
удаваним, а відповідачі фактично
уклали договір факторингу. Також, суд
вважав, що укладення відповідачами
договору про відступлення права вимоги
за іпотечним договором у виконання
умов договору відступлення права
вимоги, є підтвердженням того, що
сторони вчинили весь обсяг дій
необхідний для виконання умов договору
відступлення за кредитним та іпотечним
договором та настання правових
наслідків за ним.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
зроблений на підставі повного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів та в повній мірі
відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом встановлено, що 23.01.2013 ОСОБА_2
уклав з ТОВ «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія
розвитку» договір відступлення права
вимоги, за умовами якого кредитор (ТОВ
«Фінансова установа «Європейська
факторингова компанія розвитку»)
передає новому кредитору (ОСОБА_2,)
право вимоги до боржника за кредитним
договором (ОСОБА_1) разом з правами
вимоги за договором забезпечення та
сплачує кредитору за набуття права
вимоги грошові кошти у сумі, що
дорівнює ціні договору 725303грн.

Сторони також домовились про те, що
разом з правом вимоги за кредитним
договором ТОВ «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія
розвитку» відступає ОСОБА_2 шляхом
укладення відповідного договору
відступлення, своє право вимоги за
договором забезпечення.

У зв'язку з укладенням вищевказаного
договору, відповідачі 24.01.2013 також
уклали договір про відступлення права
вимоги за іпотечним договором (а.с.57-59).

Як вбачається з листа (а.с.52-53), ТОВ
«Фінансова установа «Європейська
факторингова компанія розвитку»
належним чином повідомив позивача про
укладення оспорюваного договору, а
також наявну заборгованість перед
ОСОБА_2

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Отже, підставою для визнання правочину
недійсним повинна бути сукупність
таких факторів як недотримання вимог
ст.203 ЦК України, з урахуванням
зазначених у ч.3 ст.215 ЦК України
застережень, так і наявність
передбаченого законом права на його
оскарження.

Заінтересованість щодо правочину
полягає у можливому впливі юридичних
наслідків оспорюваного правочину на
обсяг прав і обов'язків
заінтересованої особи, що полягає у
зміні її правового стану (виникнення
або припинення прав і обов'язків) як
щодо сторони (сторін) правочину, так і
щодо об'єктів цивільних прав.

Порядок вчинення правочину щодо заміни
кредитора у зобов'язанні врегульовано,
зокрема, положеннями ст.ст.512-519 ЦК
України. Ст. 516 ЦК України визначено, що
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Юридична характеристика такого
правочину полягає у заміні первісного
кредитора новим, при цьому, за
боржником зберігається обсяг його прав
і обов'язків, що виникли перед
первісним кредитором доти, доки вони не
будуть змінені на договірних засадах з
новим кредитором.

При цьому, окрім передбаченого ст.516 ЦК
України ризику настання несприятливих
наслідків для нового кредитора,
боржник/позичальник не позбавлений
передбаченого законом права доводити
свою добросовісність по виконанню
зобов'язань у спосіб визначений
ст.ст.613, 614 ЦК України, якщо він вбачає з
боку кредитора порушення укладеного
між ними зобов'язання і ці порушення
призвели до настання негативних для
боржника наслідків.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про
іпотеку» відступлення прав за
іпотечним договором здійснюється без
необхідності отримання згоди
іпотекодавця, якщо інше не встановлено
іпотечним договором, і за умови, що
одночасно здійснюється відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням.
Якщо не буде доведено інше,
відступлення прав за іпотечним
договором свідчить про відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням.
Іпотекодержатель зобов'язаний
письмово у п'ятиденний строк
повідомити боржника про відступлення
прав за іпотечним договором і права
вимоги за основним зобов'язанням.

Установлено, що застережень щодо
відступлення прав за іпотечним
договором в іпотечному договорі не
передбачено, а само по собі
неповідомлення боржника про
відступлення прав не дає підстав для
визнання недійсним договору про
передачу аткивів та кредитних
зобов'язань.

Доводи позивача, що укладений між
відповідачами договір за своєю
правовою природою є договором
факторингу є не обґрунтованими.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 1077 ЦК
України за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передав або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату, а клієнт
відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Факторинг - це комплекс фінансових
послуг, які фактор надає клієнту. У
випадку з факторингом значення
фінансування під відступлення
грошової вимоги полягає в тому, що
клієнт не чекаючи настання строку
платежу від свого боржника, отримує ці
кошти від фактора. Тим самим клієнту
надається можливість використовувати
отримані кошти на свої потреби,
виграючи у часі. Зацікавленість
фактора в даному договорі полягає в
тому, що він фінансує клієнта,
отримуючи за це винагороду (оплатність
факторингу розуміється як вказівка на
те, що співвідношення при обміні грошей
на дебіторську заборгованість повинно
бути на користь фактора).

Визначення договору фінансування під
відступлення грошової вимоги
сформульовані так, щоб він охоплював
досить широке коло відносин, пов'язаних
з даним видом фінансових угод.
Критерієм для їхнього об'єднання можна
визначити мету отримання фінансування.
Передача права вимоги в рамках
договору Фінансування (факторингу)
носить допоміжний характер, а передача
відповідної суми грошей -основний.

Відповідно до умов Договору
відступлення права вимоги №В-01/13 від
23.01.2013 укладеного між відповідачами, а
саме п. 2.2. Договору відступлення,
кредитор передає (відступає) новому
кредитору, а новий кредитор набуває
право вимоги кредитора до боржника за
кредитним договором разом із правами
вимоги за Договором забезпечення, та
сплачує кредитору за набуття права
вимоги грошові кошти в сумі, що
дорівнює ціні договору, яка визначена в
п. 3.9. цього Договору. Відповідно до п. 3.9.
Договору відступлення, ціна договору
складає суму грошових коштів в
національній валюті України у розмірі
725 303 (сімсот двадцять п'ять тисяч триста
три) гривні 29 копійок. Згідно п. 2.3.
Договору відступлення загальний
розмір заборгованості боржника за
Кредитним договором, права вимоги
якого відступається згідно цього
Договору, складає сума 725 303 (сімсот
двадцять п'ять тисяч триста три) гривні
29 копійок.

Разом з тим, встановлення Цивільним
кодексом положень щодо факторингу не
виключає укладення договорів про
відступлення грошової вимоги
відповідно до загальних правил ст. 512 -
518 ЦК, якщо при цьому не встановлюється
умова про оплату послуги. До відносин
щодо відступлення грошової вимоги без
мети отримання прибутку ст. 1077 - 1086 ЦК
застосовуватись не можуть (це не
виключає застосування положень про
факторинг до відносин щодо
відступлення вимоги, якщо в договорі
про відступлення вимоги міститься
умова про оплату відповідної послуги).

Договір факторингу має визнаватись
судом недійсним повністю, якщо він
передбачає отримання фактором плати за
надану послугу, а фактор не отримав
статусу фінансової установи або не має
відповідної ліцензії, як це
передбачено ст. 5, 7 Закону «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».
Разом з відсутність умови, яка б давала
підстави для висновку про вчинення
цього договору з метою отримання
прибутку, не є достатньою підставою для
визнання договору недійсним у зв'язку з
тим, що фактор не має статусу
фінансової установи чи відповідної
ліцензії, оскільки в такому випадку
укладено довір відступлення грошової
вимоги, який можуть укладати будь-які
суб'єкти.

Тобто, в даному випадку мова йде не про
укладення договору факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги), а про заміну
кредитора у зобов'язання - відступлення
права вимоги (цесію). Оскільки, по-перше,
відсутній спеціальний суб'єктивний
склад договору факторингу, а по-друге,
відсутня грошова вигода, яка
набувається фактором при здійсненні
договору фінансування під
відступлення права грошової вимоги,
яка є основною ознакою фінансових
послуг, якою є факторинг (згідно зі
ст.ст.1,4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг»).

Посилання апеляційної скарги на те, що
було допущено неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
не ґрунтуються на нормах діючого
законодавства та матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги також
висновків суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Враховуючи вищевикладене, колегія
судді приходить до висновку, що рішення
суду першої інстанції відповідає
вимогам закону, зібраним доказам,
обставинам справи і підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27.12.2013 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: