Єдиний унікальний номер 220/1832/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/572/2014
Головуючий у 1 інстанції - Дрюк П.М.
Доповідач - Зінов'єва А.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Зінов'євої А.Г.

суддів:
Азевича В.Б..

Ларіної Н.О.

при секретарі:
Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу відділу Державної виконавчої
служби Великоновосілківського
районного управління юстиції на ухвалу
Великоновосілківського районного суду
Донецької області від 02 грудня 2013 року
по справі за скаргою ОСОБА_2, від імені
якого на підставі довіреності діє
ОСОБА_3, на дії відділу Державної
виконавчої служби
Великоновосілківського районного
управління юстиції (далі ВДВС) щодо
залучення до виконавчого провадження
зберігача та зобов'язання повернути
арештоване майно,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2, в
інтересах якого на підставі
довіреності діє ОСОБА_3, звернувся до
суду з вищевказаної скаргою, мотивуючи
свої вимоги тим, що на виконанні у ВДВС
знаходиться виконавчий лист, виданий
за рішенням Великоновосілківського
районного суду від 29.02.2012 р. про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1. У зв'язку з
примусовим виконанням даного рішення,
у боржника вилучене майно - металобрухт
вагою 5800 кг., яке було предметом
реалізації на торгах. Зазначене майно
не знайшло своєї реалізації і було
передано на збереження зберігачу
ОСОБА_5 Оскільки, залучаючи до участі у
виконавчому провадженні фізичну особу
- зберігача ОСОБА_5, державний
виконавець, у порушення вимог діючого
законодавства, не виніс належним чином
оформлений процесуальний документ,
просив визнати такі дії
неправомірними. Також просив
зобов'язати ВДВС повернути арештоване
майно боржнику у зв'язку з тим, що торги
визнані такими, що не відбулися.

Крім того, у порушення вимог
Закону України «Про виконавче
провадження», ВДВС порушені строки
виконання судового рішення, що
свідчить про допущення останнім
тяганини, спрямованої на погіршення
майнового стану боржника.

Ухвалою Великоновосілківського
районного суду від 02 грудня 2013 року
скаргу ОСОБА_2 задоволено: дії ВДВС щодо
залучення в якості зберігача третю
особу ОСОБА_5 та передачі йому на
збереження майна визнано
неправомірними. ВДВС зобов'язано
повернути ОСОБА_2 металобрухт вагою 5800
кг.

Не погодившись з ухвалою суду,
ВДВС принесли апеляційну скаргу, в якій
просили ухвалу скасувати як таку, що не
відповідає вимогам діючого
законодавства. Просили постановити
нову ухвалу, якою відмовити ОСОБА_2, від
імені якого дії ОСОБА_3, у задоволенні
скарги.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги, ВДВС посилалися на
те, що у суду першої інстанції не було
підстав для задоволення скарги
представника боржника. Вважаючи дії
ВДВС з приводу притягнення по
виконавчому провадженню зберігача і
передачу йому на збереження майна без
винесення відповідної постанови, суд
безпідставно не прийняв до уваги
вимоги ст. 59 Закону України «Про
виконавче провадження», згідно якої
державний виконавець має право
передати на зберігання майно
зберігачу, призначеному державним
виконавцем, під розписку в акті опису.
Поза увагою суду також залишилися ті
обставини, що з приводу реалізації
металобрухту двічі проводилися торги,
які визнані такими, що не відбулися з
підстав відсутності покупного попиту.
Металобрухт в кількості 5800 кг. був
отриманий стягувачем для власних
потреб, за бажанням останнього, в
рахунок погашення витрат, пов'язаних з
примусовим виконанням судового
рішення. За вказаних обставин у суду
першої інстанції не було підстав для
зобов'язання ВДВС повернути боржнику
арештоване майно.

В судовому засіданні представник
ВДВС апеляційну скаргу підтримав і
просив її задовольнити у повному
обсязі.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги
заперечував, просив її відхилити, а
ухвалу суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідача, сторони,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвала суду зміні з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, суд правильно визначив
правовідносини, які виникли між
сторонами, надав їм відповідну оцінку і
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
дії ВДВС з приводу передачі
нереалізованого майна на збереження
ОСОБА_5 є неправомірними.

Разом з тим, вирішуючи питання
щодо зобов'язання ВДВС повернути
ОСОБА_2 металобрухту, судом неправильно
були застосовані норми законодавства,
що відповідно до п. 2 ч.1 ст. 312 ЦПК
України, є підставами для зміни
судового рішення.

При розгляді справи судом було
встановлено, що на виконанні у ВДВС
знаходився виконавчий лист, виданий за
рішенням Великоновосілківського
районного суду від 29.02.2012 р. про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1. У зв'язку з
примусовим виконанням даного рішення,
стягувачем СВК ім. Кірова були понесені
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, розмір
яких складає майже 94000 грн. ВДВС,
приймаючи заходи щодо погашення
зазначених витрат, у боржника вилучене
майно, зокрема, металобрухт вагою 5800
кг., яке з додержанням певної процедури
виставлене на торги. Двічі торги були
визнані такими, що не відбулися, майно
переоцінювалося і, згодом (після
останніх торгів, які не відбулися) було
передано на збереження зберігачу
ОСОБА_5

Відповідно до вимог ст. 17 Закону
України «Про виконавче провадження»
від 21 квітня 1999 року (в редакції за
станом на день виникнення
правовідносин) (далі Закон),
примусовому виконанню державною
виконавчою службою підлягають,
зокрема: виконавчі листи, що видаються
судами та постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу.

Згідно п.19 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ» від 01.03.2013
р. №4, скарги сторони виконавчого
провадження щодо виконання судових
рішень, ухвалених за правилами ЦПК,
підлягають розгляду судом, який
розглянув відповідну справу у першій
інстанції, тобто тим судом, що видав
виконавчий документ. Інші учасники
виконавчого провадження та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду у порядку,
передбаченому законом.

Оскільки прийняття органами Державної
виконавчої служби України, її
посадовими особами будь-яких рішень
(постанов тощо) в процесі здійснення
виконання судових рішень, ухвалених за
правилами цивільного судочинства, у
розумінні статті 383 ЦПК є діями цих
органів та осіб, то відповідні рішення
також підлягають оскарженню в порядку
цивільного судочинства.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» від 13.12.2010 р. №3 (в редакції за
станом на день виникнення
правовідносин), необхідно враховувати,
що постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.

За змістом пункту 7 частини другої
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження», постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

Виходячи з наведеного, оскільки
виконавче провадження по виконанню
рішення суду від 29.02.2012 р. не закінчено,
постанову про закриття провадження не
винесено, боржником оскаржуються дії
державного виконавця щодо заходів з
приводу стягнення витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, понесених стягувачем
СВК ім. Кірова, то суд обгрунтовано
розглянув скаргу ОСОБА_2 в порядку
цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 25 Закону,
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження, в якій вказує про
необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно вимог ст. 27 Закону, у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення. У разі
отримання документального
підтвердження про повне виконання
рішення боржником до початку його
примусового виконання державний
виконавець закінчує виконавче
провадження в порядку, встановленому
цим Законом. Виконавчий збір та
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, у такому
разі з боржника не стягуються.

В ході слухання справи судом
першої інстанції встановлено, що
рішення Великоновосілківського
районного суду від 29.02.2012 р. ОСОБА_2 у
добровільному порядку в строки,
встановлені державним виконавцем, не
виконане. Вказані обставини стали
підставою для його примусового
виконання.

Відповідно до вимог ст. 28 Закону, у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи.

В ході слухання справи судом
встановлено, що вищевказане рішення
суду у добровільному порядку боржником
не виконане. 01.04.2012 р. державним
виконавцем було винесено постанову про
стягнення виконавчого збору в розмірі
680 грн. Витрати по організації і
проведенню виконавчих дій по
вищевказаному рішенню суду, розмір
яких складає майже 94000 грн., були
понесені стягувачем. Вказані витрати
частково відшкодовані СВК ім. Кірова
шляхом реалізації вилученого у
боржника майна.

Відповідно до вимог ст. 41 Закону,
витрати органів державної виконавчої
служби, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій щодо
забезпечення примусового виконання
рішень, є витратами виконавчого
провадження. Кошти виконавчого
провадження складаються з: авансового
внеску стягувача на організацію та
проведення виконавчих дій; стягнутих з
боржника витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій; інших надходжень, що не
суперечать законодавству.

До витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, належать кошти, за
рахунок яких здійснено оплату:
перевезення, зберігання і реалізації
майна боржника; послуг експертів,
суб'єктів оціночної діяльності -
суб'єктів господарювання та інших осіб,
залучених у встановленому законом
порядку до провадження виконавчих дій;
поштового переказу стягувачу
стягнених аліментних сум; проведення
розшуку боржника, його майна або
розшуку дитини; розміщення оголошення
в засобах масової інформації;
виготовлення та пересилання
документів виконавчого провадження,
ведення Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень; інших витрат,
необхідних для забезпечення належної
організації виконання рішень органами
державної виконавчої служби. Про
стягнення з боржника витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, державний виконавець
виносить постанову, яка затверджується
начальником відповідного відділу
державної виконавчої служби. Зазначена
постанова надсилається сторонам не
пізніше наступного робочого дня після
її винесення і може бути оскаржена ними
до суду у десятиденний строк.

Як вбачається з матеріалів
справи, на користь СВК ім. Кірова
підлягали стягненню витрати, пов'язані
з організацією та проведенням
виконавчих дій, з приводу чого ВДВС
винесено відповідну постанову, що не
оскаржується сторонами виконавчого
провадження. На виконання даної
постанови, державним виконавцем був
перевірений майновий стан боржника і
було прийняте рішення про звернення
стягнення на його майно.

Згідно вимог ст. 52 Закону,
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації. У разі
відсутності у боржника коштів та інших
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржнику інше майно,
за винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Боржник
має право запропонувати ті види майна
чи предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника остаточно визначається
державним виконавцем. Стягнення на
майно боржника звертається в розмірі і
обсязі, необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження. У разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

Відповідно до вимог ст. 57 Закону,
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом, зокрема: винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту. Постанова
державного виконавця про арешт коштів
чи майна боржника може бути оскаржена в
десятиденний строк у порядку,
встановленому цим Законом. Про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису та арешту.

Вилучення арештованого майна з
передачею його для реалізації
здійснюється у строк, встановлений
державним виконавцем, але не раніше ніж
через п'ять днів після накладення
арешту.

При цьому, як вбачається з вимог
ст. 59 Закону, майно, на яке накладено
арешт, передається на зберігання
боржникові або іншим особам (далі -
зберігач), призначеним державним
виконавцем, під розписку в акті опису.
Копія акта опису майна видається
боржнику, стягувачу, а в разі якщо
обов'язок зберігання майна покладено
на іншу особу, - також зберігачу. У разі
якщо зберігачем призначено іншу особу,
крім боржника або члена його сім'ї, він
одержує за зберігання майна
винагороду, розмір якої визначається
угодою між зберігачем та державним
виконавцем.

В ході слухання справи
встановлено, що на виконання постанови
про стягнення з ОСОБА_2 витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, було
арештовано майно боржника, зокрема,
брухт чорного металу у кількості 5800 кг.,
шляхом його опису. Проведена оцінка
металобрухту і визначена його
вартість.

Відповідно до вимог ст. 62 Закону,
реалізація арештованого майна, крім
майна, вилученого з обігу згідно із
законом, та майна, зазначеного в
частині восьмій статті 57 цього Закону,
здійснюється шляхом його продажу на
прилюдних торгах, аукціонах або на
комісійних умовах. Рухоме майно,
вартість якого не перевищує сто
п'ятдесят неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, товари побутового
вжитку, а також інше рухоме майно (у
разі якщо стягувач не заперечує проти
цього) реалізуються на комісійних
умовах. Майно передається на
реалізацію за ціною та в порядку,
визначеними статтею 58 цього Закону. Не
реалізоване на прилюдних торгах,
аукціонах або на комісійних умовах
протягом двох місяців майно підлягає
уцінці державним виконавцем, що
проводиться в десятиденний строк з дня
визнання прилюдних торгів чи аукціону
такими, що не відбулися, або закінчення
двомісячного строку реалізації майна
на комісійних умовах. Майно може бути
уцінене не більш як на 30 відсотків. У
разі нереалізації майна в місячний
строк з дня проведення уцінки воно
повторно уцінюється в такому самому
порядку, але не більш як на 50 відсотків
початкової вартості майна. У разі якщо
в місячний строк з дня проведення
повторної уцінки майно не реалізовано
на прилюдних торгах, аукціонах або на
комісійних умовах, державний
виконавець повідомляє про це стягувачу
і пропонує йому вирішити питання про
залишення за собою нереалізованого
майна, крім майна, конфіскованого за
рішенням суду. У разі якщо стягувач у
п'ятнадцятиденний строк з дня
отримання повідомлення державного
виконавця письмово не заявив про своє
бажання залишити за собою
нереалізоване майно, арешт з майна
знімається і воно повертається
боржникові. У разі відсутності в
боржника іншого майна, на яке може бути
звернено стягнення, виконавчий
документ повертається стягувачу без
виконання. У разі якщо стягувач виявив
бажання залишити за собою
нереалізоване майно, він зобов'язаний у
п'ятнадцятиденний строк з дня
надходження до державного виконавця
відповідного повідомлення внести на
відповідний рахунок для обліку
депозитних сум органу державної
виконавчої служби різницю між
початковою вартістю нереалізованого
майна та сумою коштів, що підлягають
стягненню на його користь, якщо
початкова вартість нереалізованого
майна перевищує суму боргу, яка
підлягає стягненню за виконавчим
документом. За рахунок перерахованих
стягувачем коштів оплачуються витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій,
задовольняються вимоги інших
стягувачів та стягується виконавчий
збір і штрафи, а залишок коштів
повертається боржникові.

Виходячи з наведеного, якщо майно
не реалізоване після оцінки воно
передається стягувачу (за його
бажанням), а в іншому випадку - з нього
знімається арешт і воно повертається
боржнику.

Як встановлено в ході слухання
справи, металобрухт був описаний на
забезпечення виконання постанови
державного виконавця про стягнення
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій. Для
виконання вказаної постанови ВДВС було
укладено договір з ПП «Нива - В.Ш.» на
проведення торгів по реалізації
металобрухту, які були визнані такими,
що не відбулися, оскільки навіть після
дворазової уцінки арештованого майна,
воно не знайшло покупного попиту. За
вказаних обставин, відповідно до
вищевказаної норми Закону, металобрухт
мав бути переданий стягувачу (за його
бажанням), яким є СВК ім. Кірова або з
нього необхідно було зняти арешт і
повернути його боржникові. Передача
майна на збереження, зокрема зберігачу,
на даній стадії не передбачена діючим
законодавством.

Як вбачається з матеріалів виконавчого
провадження, постанова про залучення в
якості зберігача ОСОБА_5 державним
виконавцем не виносилася тим більш, що
така дія, як передача нереалізованого
майна на збереження не передбачена
діючим законодавством.

За вказаних обставин суд першої
інстанції обґрунтовано визнав дії ВДВС
з приводу передачі майна на збереження
ОСОБА_5 неправомірними.

Разом з тим, у суду першої
інстанції не було підстав для
задоволення вимог ОСОБА_2 про
повернення йому металобрухту, оскільки
після визнання торгів такими, що не
відбулися, стягувач - СВК ім. Кірова
виявив бажання отримати металобрухт на
свої потреби. Нереалізоване майно ВДВС
було передано стягувачу в рахунок
погашення витрат останнього, понесених
на виконання рішення суду від 29.02.2012 р.,
що не суперечить вимогам діючого
законодавства.

Апеляційний суд не може прийняти
до уваги доводи апелянта про те, що суд
безпідставно не прийняв до уваги
вимоги ст. 59 Закону України «Про
виконавче провадження», згідно якої
державний виконавець має право
передати на зберігання майно
зберігачу, призначеному державним
виконавцем, під розписку в акті опису,
оскільки вони необґрунтовані.

Відповідно до вимог п.12 ч.3 ст. 11
Закону, державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право: залучати у встановленому
порядку до провадження виконавчих дій
понятих, працівників органів
внутрішніх справ, інших осіб, а також
експертів, спеціалістів, а для оцінки
майна - суб'єктів оціночної діяльності -
суб'єктів господарювання.

При цьому, згідно п. 1.5. Інструкції
з організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
р. №512/5 та зареєстрованої в
міністерстві юстиції України 02.04.2012 р.
за №489/20802 (в редакції за станом на день
виникнення правовідносин) (далі
Інструкція), під час здійснення
виконавчого провадження державний
виконавець приймає рішення шляхом
винесення постанов, попереджень,
внесення подань, складання актів та
протоколів, надання доручень,
розпоряджень, вимог, подання запитів,
заяв, повідомлень або інших
процесуальних документів у випадках,
передбачених Законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Згідно п. 2.7. Інструкції, залучення у
виконавчому провадженні відповідних
органів, підприємств, установ,
організацій, посадових осіб та
фізичних осіб (крім понятих)
здійснюється державним виконавцем
шляхом винесення постанови про
залучення цих осіб.

Посилання ж ВДВС на те, що арештоване
майно може передаватися державним
виконавцем зберігачу під розписку в
акті опису, ніким не заперечується.
Разом з тим, така подія відбувається
при арешті майна і тільки після
залучення належним чином до участі у
виконавчому провадженні зберігача,
якщо він не є стороною виконавчого
провадження.

Таким чином, ухвала суду в частині
визнання дій ВДВС щодо залучення до
виконавчого провадження зберігача
відповідає вимогам діючого
законодавства і підстав для її
скасування в цій частині не має. Доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.2, 312 ч.1 п.2,
313, 314 ч.1 п.6, 315, 205 п.1 ч.1 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відділу Державної
виконавчої служби
Великоновосілківського районного
управління юстиції задовольнити
частково.

Ухвалу Великоновосілківського
районного суду Донецької області від 02
грудня 2013 року в частині зобов'язання
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Великоновосілківського районного
управління юстиції повернути ОСОБА_2
брухт чорних металів вагою 5800 кг
скасувати.

ОСОБА_2, від імені якого на підставі
довіреності діє ОСОБА_3, у задоволенні
скарги в частині вимог про зобов'язання
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Великоновосілківського районного
управління юстиції повернути ОСОБА_2
брухт чорних металів вагою 5800 кг
відмовити.

В іншій частині ухвалу залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:

Судді: