Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Ковалевича С.П.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю позивача, його
представника та представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на
рішення Костопільського районного
суду від 17 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та
Костопільської міської ради
Рівненської області про визнання
недійсними державних актів про право
власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и л а :

20 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_1 та Костопільської
міської ради Рівненської області про
визнання недійсними державних актів на
право власності на земельні ділянки. В
обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що рішенням виконкому
Костопільської міської ради № 593 від 19
грудня 2012 року йому на сім'ю було
виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Після вселення йому стало відомо, що
його сусідка, відповідачка у справі,
має у власності присадибну земельну
ділянку площею 0,0189 га, яка
використовується нею для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель. На
підтвердження права власності на цю
земельну ділянку їй видано два
державні акти. При цьому конфігурація
приватизованих відповідачкою
земельних ділянок створює йому
перешкоди у користуванні будинком та
прилеглою територією. Зокрема, йому
залишено для проходу лише 1,5 м, що
робить неможливим встановлення воріт,
заїзд у двір автотранспорту та
підключення квартири до комунальних
мереж. Передача у власність
відповідачці земельних ділянок була
проведена без згоди суміжного
землекористувача.

Рішенням Костопільського районного
суду від 17 січня 2014 року позов
задоволено. Державні акти відповідачки
ОСОБА_1 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0149 га серії ЯБ № 604091
від 3 квітня 2006 року та на земельну
ділянку площею 0,0040 га серії ЯБ № 604092
від 3 квітня 2006 року, які розміщені в
АДРЕСА_1, і призначені для будівництва й
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
визнано недійсними.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі представник відповідачки
ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 посилався на те,
що місцевий суд прийшов до помилкового
висновку про можливість визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку без
визнання недійсними судом рішень
відповідної місцевої ради про передачу
цих земельних ділянок відповідачці у
власність, на підставі яких їй і були
видані зазначені державні акти.

Суд визнав державні акти ОСОБА_1 на
право власності на земельні ділянки
недійсними у зв'язку з неналежним
оформленням протоколу від 10 лютого 2006
року про обстеження, встановлення та
погодження меж її земельних ділянок,
які передавалися їй у власність, а саме:
протокол не був підписаний попереднім
суміжним землекористувачем ОСОБА_5,
якій на час складання протоколу
виповнилося 86 років, через що вона, як
сама тоді пояснила, відмовилася від
його підписання. У 2012 році ОСОБА_5 та її
син померли, проте до цього часу жодних
заяв про можливе порушення їхніх прав
як суміжних землекористувачів не
подавали.

Висновок суду першої інстанції про те,
що при передачі відповідачці земельних
ділянок у власність не було враховано
норм ДБН 360-92 «Планування і забудова
міських і сільських поселень», є
безпідставним.

Покликаючись на ці обставини,
представник відповідачки ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_2 просив апеляційний суд
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач рішення місцевого суду вважав
законним та обґрунтованим і просив
апеляційний суд залишити його без змін,
а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з
таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконкому Костопільської
міської ради № 593 від 19 грудня 2012 року
позивачу ОСОБА_3 на сім'ю було виділено
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 8).

До цього рішенням Костопільської
міської ради № 532 від 25 жовтня 2005 року
відповідачці ОСОБА_1 було передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,0189 га, яка розміщена у АДРЕСА_1
(а. с. 13).

3 квітня 2006 року відповідачка ОСОБА_1
отримала на зазначену земельну ділянку
два державні акти на право власності на
земельні ділянки площею відповідно 0,0149
га та 0,0040 га серії ЯБ № 604091 і № 604092 (а. с.
11-12).

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян або у разі одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
ЗК України.

Порядок приватизації або надання
земельної ділянки у власність
передбачений ст. 118 ЗК України.

За змістом зазначених норм, права на
земельну ділянку виникають на підставі
рішення (акту) органу виконавчої влади
або місцевого самоврядування за умови
дотримання при їх підготовці положень
законодавства щодо надання усіх
документів, необхідних для отримання
земельної ділянки.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки, відповідно до
положень ч. 3 ст. 152 ЗК України
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Крім того, згідно зі ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Отже, рішення органу виконавчої влади
чи місцевого самоврядування про
передачу у власність земельної ділянки
є необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку та
якщо органом державної влади або
місцевого самоврядування прийнято
рішення (акт), яке порушує права іншої
особи щодо володіння, користування чи
розпорядження земельною ділянкою,
такий акт визнається недійсним.

Порушення законодавства при
підготовці прийняття такого акту є
підставою для визнання акту (рішення)
недійсним, а не для визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку
без визнання недійсним відповідного
рішення.

Посвідчення державним актом права
громадянина на земельну ділянку є
похідним від відповідного рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу особі
земельної ділянки у власність.

Вимога захисту порушених прав власника
на землю реалізується зацікавленою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою про визнання відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність
недійсним.

Проте позивачем таких вимог у даній
справі не пред'явлено, на що суд першої
інстанції належної уваги не звернув.

Покійні ОСОБА_5 з сином за життя у
встановленому законом порядку
будь-яких претензій до відповідачів не
пред'явили. Позивач у справі підстав
представляти їхні інтереси в суді не
має. Тому доводи ОСОБА_3 щодо
непідписання ОСОБА_5 протоколу від 10
лютого 2006 року про обстеження,
встановлення та погодження меж
земельних ділянок ОСОБА_1, які
передавалися їй у власність, на увагу
не заслуговують.

За таких обставин оскаржуване рішення
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України, через що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 116, 118, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 10, 11,
60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного
суду від 17 січня 2014 року скасувати.

ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1
та Костопільської міської ради
Рівненської області про визнання
недійсними державних актів про право
власності на земельні ділянки
відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121
(сто двадцять одну) грн. 80 коп. понесених
судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: