Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Медведєв А. М.
Справа № 415/5752/13-ц
Провадження № 22ц/782/342/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року Судова
колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Луганської
області в складі:

головуючого - Медведєва А. М.,

суддів: Дмитрієвої Л. Д.,
Лозко Ю. П.,

при
секретарі - Івасенко І. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського
міського суду Луганської області від 24
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, та за зустрічним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя
особа - Комунальне підприємство
«Лисичанська житлово-експлуатаційна
контора № 5», про вселення, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, в якому просив суд визнати
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що рішенням
Виконавчого комітету Лисичанської
міської ради Луганської області № 438
від 18 серпня 1987 року йому на сім'ю
була надана двокімнатна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 28,63 м2, де він
проживає з 1987 року. На даний час
квартира не приватизована. 14 липня 2009
року його син - відповідач ОСОБА_2 був
зареєстрований у вищевказаній
квартирі без його згоди, а восени 2012
року за проханням його сина була
зареєстрована невістка - відповідачка
ОСОБА_4 Однак, з дня реєстрації (понад
шість місяців) відповідачі без
поважних причин у спірній квартирі не
проживають, комунальні послуги не
сплачують, особистих речей у
вищевказаній квартирі не мають, а тому
на підставі ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР є такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням.

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4
звернулися до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_2, третя особа - КП
«Лисичанська житлово-експлуатаційна
контора № 5», про вселення, посилаючись
на те, що він - ОСОБА_2 зареєстрований у
спірній квартирі з 14 липня 2009 року, його
дружина - ОСОБА_4 - з 03 липня 2012 року, а їх
син - ОСОБА_5 - з 10 січня 2013 року. 08 жовтня
2013 року вони зареєстрували шлюб. Після
реєстрації шлюбу вони стали працювати
у м. Луганську і відкладати кошти на
ремонт спірної квартири. У жовтні 2011
року та в січні 2012 року вони за власні
кошти встановили у спірній квартирі
пластикові вікна. У березні 2012 року -
повернулися з м. Луганська до м.
Лисичанська Луганської області. 03
липня 2012 року їх батьки - ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 розірвали шлюб. Після цього
ОСОБА_2 відібрав у них ключі від спірної
квартири і відмовляється їх повернути,
тим самим з серпня 2012 року перешкоджає
їх сім'ї в проживанні у спірній
квартирі. При цьому, вони частково
сплачують комунальні послуги (за вивіз
сміття та квартирну плату). З
урахуванням того, що ОСОБА_2
перешкоджає їм у вселенні та
проживанні, просили суд вселити їх у
квартиру АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням Лисичанського
міського суду Луганської області від 24
грудня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_2 було відмовлено за
безпідставністю. Зустрічний позов
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був задоволений. Суд
вселив ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у квартиру
АДРЕСА_1. Вирішив питання про розподіл
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з рішенням
суду не згоден, просить його скасувати
і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на те, що в порушення ст. 213
ЦПК України суд при ухваленні рішення
не прийняв до уваги всі докази, які
мають значення для справи, в результаті
чого допустив невідповідність своїх
висновків фактичним обставинам справи,
у зв'язку з чим необґрунтовано відмовив
йому у задоволенні позову про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
незаконно задовольнив їх зустрічний
позов до нього про їх вселення у спірне
житло. Суд не дав оцінки тому факту, що
відповідачі з моменту своєї реєстрації
у спірну квартиру не вселялися і в ній
не проживали. Сам по собі факт їх
реєстрації не породжує їх права на
проживання у цій квартирі. Своїх речей
у спірну квартиру вони не завозили,
комунальні послуги не сплачували, до
подачі ним позову своїх прав на спірну
квартиру не заявляли.

Заслухавши доповідача, осіб, які брали
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, судова колегія вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 22). Квартира перебуває у
комунальній власності.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову про визнання ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, та
задовольняючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про вселення,
суд виходив з того, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 з поважних причин понад шість
місяців не користуються і не
проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1,
оскільки позивач ОСОБА_2 відмовляє їм у
наданні ключів від цієї квартири і тим
самим перешкоджає їм у її користуванні.
З урахуванням зазначеного факту, а
також того, що відповідачі-позивачі
сплачували комунальні послуги і за
власні кошти встановили у спірній
квартирі пластикові вікна, суд дійшов
висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не
втратили право користування спірним
житловим приміщенням.

Разом із цим, судова колегія враховує і
те, що реєстрація невістки ОСОБА_4 у
спірній квартирі 03 липня 2012 року була
здійснена за згодою самого
позивача-відповідача ОСОБА_2

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що
його син був зареєстрований у спірній
квартирі у 2009 році без його згоди, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
жодного доказу на підтвердження цього
факту ним суду надано не було. При
цьому, з 2009 року і до теперішнього часу
ОСОБА_2 не оспорював і не оспорює
незаконність реєстрації свого сина у
спірній квартирі.

Не можуть бути прийняті до уваги
посилання апелянта і на те, що
пластикові вікна у спірній квартирі
були встановлені в 2011 році не його
сином, а його колишньою дружиною, так як
ці доводи не були підтверджені
доказами і спростовуються укладеною
відповідачем-позивачем ОСОБА_3 угодою з
ПП ОСОБА_7 на виготовлення і придбання
пластикових вікон для спірної квартири
від 04 жовтня 2011 року (а. с. 32-33).

Не приймає до уваги судова колегія
доводи апелянта ОСОБА_2 і в тій частині,
що свої речі і меблі у спірній квартирі
його теща, ОСОБА_8, залишила не
відповідачам-позивачам для
майбутнього користування, а йому
взамін його майна, яке було залишено
ним у колишньої дружини, так як
зазначені факти також не були
спростовані або підтверджені у
судовому засіданні будь-якими
доказами.

Враховує судова колегія і те, що у
судовому засіданні позивач-відповідач
не заперечував тих фактів, що на
весіллі відповідачів-позивачів 08
жовтня 2011 року він разом зі своєю
дружиною (ОСОБА_6) обіцяв віддати спірну
квартиру для проживання
відповідачам-позивачам ОСОБА_2 та
ОСОБА_4; до серпня 2012 року у спірній
квартирі проживала його теща - ОСОБА_8,
яка після свого виселення залишила у
цій квартирі свої речі та меблі;
відповідачі-позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4
не мали власних ключів від спірної
квартири і після виселення своєї тещі
він не віддав їм ключі від цієї
квартири; відповідачі-позивачі
сплачували комунальні послуги; у 2011
році у спірній квартирі були
встановлені пластикові вікна; з серпня
по вересень 2013 року він був
згодний передати спірну квартиру у
користування відповідачам-позивачам
за умови, якщо останні дадуть йому
кошти на придбання будинку. Зазначені
факти у судовому засіданні були
підтверджені також квитанціями про
сплату відповідачем-позивачем
комунальних послуг (а. с. 30-31), угодою
відповідача-позивача ОСОБА_2 з ПП
ОСОБА_7 на виготовлення і придбання
пластикових вікон для спірної квартири
від 04 жовтня 2011 року (а. с. 32-33) та
запереченнями самого
позивача-відповідача ОСОБА_2 на
зустрічний позов (а. с. 41).

Перелічені обставини свідчать про те,
що відповідачі-позивачі як до спливу,
так і після спливу шестимісячного
строку відносились до спірного житла
як до свого постійного місця
проживання, але за відсутності ключів
(тобто з поважних причин) не мали
можливості користуватися цим житловим
приміщенням, а тому висновок суду
стосовно того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не
втратили право користування спірним
житловим приміщенням відповідає
фактичним обставинам та матеріалам
справи, вимогам закону і не
спростовується доводами апеляційної
скарги.

Враховуючи те, що висновки суду
відповідають матеріалам справи,
вимогам закону і не спростовуються
доводами апеляційної скарги, судова
колегія не вбачає підстав для зміни чи
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова
колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 24 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги протягом 20-ти днів з
дня її проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: