Провадження № 22-ц/790/1801/14
Головуючий 1 ін. - Іващенко
Категорія: «договірні»
Доповідач - Бородін М.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді: Бородіна М.М.,

суддів - Гальянової І.Г., Костенко Т.М.,

при секретарі - Ригіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 20 січня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу та визнання
правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася у
суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу та визнання правочину
недійсним.

При цьому зазначила, що 18 лютого 2013 року
на ринку, що знаходиться поряд із
супермаркетом «Клас» за адресою:
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 отримав від неї, зі
складанням розписки грошові кошти в
сумі 23 000 грн. за рахунок оплати
магазину на ринку «Пасс ЛТД».

Проте в подальшому відповідач не
передав їй приміщення магазину
посилаючись на те, що він йому не
належить, а перебуває лише в оренді.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просила суд визнати правочин від 18
лютого 2013 року - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на свою користь борг
у сумі 23 000 грн., судовий збір у розмірі
230 грн., збір за подання заяви про
забезпечення позову у розмірі 230 грн.,
та витрати на правову допомогу у сумі
3000 грн..

В судовому засіданні суду першої
інстанції представник позивача
підтримала позовні вимоги, просила їх
задовольнити.

Відповідач проти позовних вимог
заперечував. Крім того пояснив, що
спірний магазин йому не належав, а
перебував в користуванні на праві
оренді. Більше того, грошові кошти в
сумі 23 000 грн. були сплачені позивачем
за торгівельне обладнання, яке він
залишив в магазині.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 20 січня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та постановити
нове, яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт посилається на те, що за
умовами розписки вона передала грошові
кошти відповідачу саме за відчуження
на свою користь приміщення магазину,
оскільки він її запевнив, що є
власником магазину.

Колегія суддів, вислухавши суддю -
доповідача, пояснення з'явившихся
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог виходив з того, що позивач не
довів порушення сторонами загальних
вимог, встановлені ст. 203 ЦП України при
вчиненні правочину.

Проте із такими висновками суду
повністю погодитися не можна

З матеріалів справи вбачається, що 18
лютого 2013 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2
розписку про те, що він взяв у неї 23 000
грн. в рахунок оплати за переоформлення
магазину на ринку «Пасс ЛТД» (а.с. 6).

Проте, як з'ясувалося згодом,
зазначений магазин на праві приватної
власності ОСОБА_3 не належить.

19 лютого 2013 року між ТОВ «Пасс, ЛТД» та
ФОП ОСОБА_2 було укладено договір
оренди торгового місця на торговій
площі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідач не заперечує, що отримував
від ОСОБА_2 зазначені в розписці
грошові кошти, проте вказав, що такі
кошти були сплачені не за магазин, а за
торгове обладнання, яке в ньому
знаходилося.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що відповідач
не надав будь-яких доказів того, що
ОСОБА_2 сплатила йому грошові кошти
саме за торгове обладнання. Не
міститься такі відомості і в розписці.

Відповідач ОСОБА_3 не є власником
магазину та магазин на ОСОБА_2 не
переоформлював.

За таких обставин грошові кошти
підлягають поверненню ОСОБА_2.

Крім того, на користь ОСОБА_2 підлягають
стягнення судові витрати, а саме
судовий збір в сумі 230 грн., судовий бір
за подання заяви про забезпечення
позову у сумі 114, 70 грн.. Також
підлягають стягнення і витрати на
правову допомогу, які згідно довідки
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 від 21
травня 2013 року становлять 3 000 грн..

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 20 січня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу за визнання правочину
недійсним - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
борг у сумі 23 000 грн., судовий збір в сумі
230 грн., судовий збір за подання заяви
про забезпечення позову у сумі 114, 70
грн., та витрати на правову допомогу у
сумі 3000 грн..

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно, суддя