Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов
Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, до територіальної
громади Житомирської міської ради про
встановлення факту володіння майном та
визнання права власності на нерухоме
майно в порядку спадкування, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 9 січня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, звернулась до суду з
позовом, в якому зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько її
довірителя ОСОБА_3 До складу спадщини
входить ? частина житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1. Вказаний
житловий будинок був побудований за
життя спадкодавцем разом з його
дружиною, за якою в подальшому згідно з
рішенням суду визнане право власності
на ? частину.

Фактично прийнявши спадщину,
ОСОБА_2 позбавлений можливості
отримати свідоцтво про право на
спадщину за законом, оскільки
відсутній документ, який посвідчує
право власності спадкодавця на вказане
нерухоме майно.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1
просила суд встановити факт володіння
ОСОБА_3 ? частиною житлового будинку
АДРЕСА_1, а також визнати за ОСОБА_2
право власності на зазначене житло в
порядку спадкування.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 9 січня 2014 року
позов задоволено частково.

Встановлено факт володіння
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
будинком АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити рішення в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про визнання за ним права власності на
житло, ухваливши нове рішення, яким
задовольнити ці позовні вимоги.

В судовому засіданні
представники апелянта підтримали
доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

За правилами ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав
разом зі спадкодавцем на час відкриття
спадщини вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Житомирської
міської ради від 23 липня 1954 року ОСОБА_3
була виділена земельна ділянка для
будівництва житлового будинку,
розташована в АДРЕСА_1.

На зазначеній земельній ділянці
ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_5
побудований житловий будинок. Рішенням
народного суду м. Житомира від 6 лютого
1963 року за дружиною визнано право
власності на ? частину спірного житла.

Досліджена судом будинкова книга
свідчить про те, що ОСОБА_3 проживав у
вказаному житловому будинку з 11
березня 1964 року й до дня смерті. Окрім
того, за вказаною адресою з 4 лютого 1997
року зареєстрований та проживає його
син ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до Другої житомирської державної
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом. Постановою державного
нотаріуса від 16 травня 2013 року йому
відмовлено у вчиненні зазначеної
нотаріальної дії з тих підстав, що
відсутні документи, які підтверджують
право власності спадкодавця на ?
частину житлового будинку.

Матеріали справи також містять
технічний паспорт на житловий будинок
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання за ОСОБА_2
права власності на частину житлового
будинку, суд першої інстанції виходив з
того, що право власності на зазначене
нерухоме майно належним чином не було
зареєстроване за спадкодавцем.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком.

За правилами ст. 2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону
право власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Таким чином, право власності на
збудоване до набрання чинності Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» нерухоме майно набувається в
порядку, який існував на час його
будівництва, а не виникає у зв'язку із
здійсненням державної реєстрації
права власності на нього в порядку,
передбаченому цим Законом.

Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 26 серпня 1948 року передбачалось
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків.

Пунктом 2 постанови Ради Міністрів
СРСР від 26 серпня 1948 року « Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» було визначено, що земельні
ділянки для будівництва
індивідуальних житлових будинків
відводяться за рахунок земель міст,
селищ, земель держземфонду і
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, підставою виникнення у
громадянина права власності на
житловий будинок був сам факт
збудування ним цього житла з
додержанням вимог законодавства.

Зазначені правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок зі здійсненням його державної
реєстрації.

Порядок та умови прийняття в
експлуатацію об'єктів будівництва
вперше був затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 5
серпня 1992 року №449. Отже, до 5 серпня 192
року законодавством не була
передбачена процедура введення в
експлуатацію індивідуальних житлових
будинків при оформленні права
власності. Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року житлових будинків
вимогам законодавства, будівельним
нормам та державним стандартам і
правилам, зокрема, для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт, складений
за результатами технічної
інвентаризації. ( лист Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України від 30 липня 2012 року).

Будівництво вказаного житлового
будинку здійснювалось відповідно до
чинного на той час законодавства на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці. Наявність
технічного паспорта свідчить про
відповідність закінченого
будівництвом спірного житлового
будинку будівельним нормам та
стандартам.

Враховуючи вищезазначене, позовні
вимоги про визнання за ОСОБА_2 права
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1 підлягають до
задоволення.

Таким чином, рішення суду в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог підлягає скасуванню з ухваленням
нового, - про задоволення позову.

В іншій частині рішення не
оскаржується, а тому не переглядається.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 9 січня 2014 року в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання за ОСОБА_2 права
власності на нерухоме скасувати,
ухваливши нове рішення про задоволення
цих позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину житлового
будинку, розташованого в АДРЕСА_1, в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: