22-ц/773/368/14 Головуючий у 1 інстанції:
Філюк Т.М. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року місто Луцьк
Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет застави
за апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_1 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 11 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 11 грудня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» про звернення стягнення
на заставлене майно задоволено.
Ухвалено в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ VOY0AK12301146 від 19 лютого 2007 року,
укладеного між Публічним акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк» та ОСОБА_1, в сумі 13561.90
доларів США вилучити у ОСОБА_1 та
передати в заклад в ПАТ КБ «ПриватБанк»
предмет застави: автомобіль "Пежо",
модель 307 SW ZIZU 2.ОE, 2006 року випуску, тип
транспортного засобу: «Легковий
універсал», № кузова/шасі НОМЕР_1,
реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належить на праві власності ОСОБА_1,
вилучити комплект ключів, свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу
даного автомобіля.

Звернути стягнення на предмет застави -
автомобіль «Пежо», модель 307 SW ZIZU 2.ОE, 2006
року випуску, тип транспортного засобу:
«Легковий універсал», кузова/шасі
НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належить на праві власності ОСОБА_1
шляхом продажу вказаного автомобіля
ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, а також наданням
ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу та
зняття вказаного автомобіля в органах
ДАІ України.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1083 грн. 60
коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати це рішення та
ухвалити нове, яким відмовити у
первісному позові. Вважає, що судом
допущено неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи.

Апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
мотивів.

Судом встановлено, що за умовами
кредитного договору
№ VOY0AK12301146 від 19 лютого 2007 року,
укладеного між Публічним акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк» та ОСОБА_1, банк
зобов'язувався надати відповідачу
грошові кошти у розмірі 13561.90 доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 10.08 % на
рік на суму залишку за кредитом з
кінцевим терміном повернення 19.02.2014
року на придбання автомобіля (а. с. 8-10).

З метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань 19.02.2007 року між
сторонами було укладено договір
застави рухомого майна. За умовами
даного договору відповідач передав в
заставу належне йому на праві
власності майно, а саме: автомобіль
«Пежо», модель 307 SW ZIZU 2.ОE, 2006 року
випуску, тип транспортного засобу:
«Легковий універсал», № кузова/шасі
НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.
с. 10-12).

Згідно з ч. 1 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Відповідно до статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Судом встановлено, що банк свої
зобов'язання за кредитним договором
належним чином виконав, передавши
кошти, вказані у договорі, відповідачу.
В свою чергу ОСОБА_1 взяті за договором
зобов'язання в повному обсязі не
виконував. Як вбачається з матеріалів
справи станом на 11.05.2012 року у ОСОБА_1
існує заборгованість за кредитним
договором в розмірі 13561.90 дол. США., з
них: 12024.96 дол. США - заборгованість за
кредитом; 1153.43 дол. США - заборгованість
по процентах за користування кредитом;
243.52 дол. США - заборгованість по комісії
за користування кредитом; 139.99 дол. США -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про
заставу» передбачено, що в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України
вразі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також вимог, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
в порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначаються: загальний розмір
вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті обтяжувачу з
вартості предмета забезпечувального
обтяження; опис рухомого майна, за
рахунок якого підлягають задоволенню
вимоги обтяжувача; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
забезпечувального обтяження або
передачі його в управління на період до
його реалізації, якщо такі необхідні;
спосіб реалізації предмета
забезпечувального обтяження шляхом
проведення публічних торгів або із
застосуванням однієї з процедур,
передбачених ст. 26 цього Закону.

Однією з процедур, передбачених ст. 26
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» є
продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на
публічних торгах.

Крім того, п. 24 договору застави
передбачено, що звернення стягнення на
предмет застави за вибором
заставодержателя здійснюється: шляхом
продажу останнім предмета застави з
укладенням договору купівлі-продажу з
третьою особою - покупцем; шляхом
безпосереднього продажу конкретному
покупцю, у тому числі з правом
укладання заставодержателем договору
купівлі-продажу предмету застави від
імені заставодавця.

Таким чином, щодо способу реалізації
заставного майна, то діюче
законодавство визначає його
диспозитивно, а саме, сторони можуть
врегулювати це питання на свій розсуд
та визначити спосіб реалізації у
випадку звернення стягнення за умовами
договору, що не суперечить також і п. 3 ч.
1 ст. 3 ЦК України.

Відповідно до пп. 40, 42 «Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотокалясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1388 від 7 вересня 1998 року, зняття з
обліку транспортних засобів
проводиться після їх огляду в
підрозділах Державтоінспекції на
підставі заяви власника, документа, що
посвідчує особу, виконавчого напису
нотаріуса, постанови державного
виконавця або рішення суду.

В зв'язку з порушенням відповідачем
умов кредитного договору, внаслідок
чого утворилась заборгованість, ПАТ КБ
«ПриватБанк» отримало право на
звернення до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет застави
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в силу вимог ст. 20
Закону України «Про заставу».

Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України
«Про заставу» звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду або третейського суду, на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
якщо інше не передбачене законом або
договором застави.

Повідомленням позивача від 08.05.2012 року,
адресованим відповідачу,
підтверджується попередження про
необхідність виконання основного
зобов'язання в термін, що не перевищує 30
календарних днів від дня отримання
зазначених вимог. В повідомленні також
йдеться про намір банку звернути
стягнення на предмет застави у випадку
невиконання вимог щодо сплати коштів
(а. с. 16-17), внесено відомості до
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна (а. с. 18-20).

Таким чином, позивачем дотримана
процедура звернення стягнення на
майно, передбачена Законом.

Доводи апелянта про порушення судом
норм матеріального права у зв'язку з
незазначенням у рішенні початкової
ціни предмета застави для його
подальшої реалізації не ґрунтуються на
положеннях статті 25 Закону, п. 6 якого
передбачає про необхідність
зазначення початкової ціни предмета
забезпечувального обтяження лише для
подальшої реалізації на публічних
торгах. В даному ж випадку
заставодержатель вибрав інший спосіб
реалізації предмета застави.

Апелянт безпідставно вказує про
недотримання судом вимог ст. 27 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
оскільки положення цієї статті про
надіслання повідомлення одночасно з
реєстрацією в Державному реєстрі
відомостей про звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження,
застосовуються в разі наміру
обтяжувача звернути стягнення на
предмет забезпечувального обтяження в
позасудовому порядку.

З врахуванням наведеного, банк
дотримався процедури звернення
стягнення, а саме, до початку процедури
звернення стягнення зареєстрував в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження, до моменту позову письмово
повідомив заставодавця про початок
судового провадження (а. с. 16-20).

Доводи апелянта про те, що йому не
пропонували в 30-денний строк погасити
заборгованість спростовуються
повідомленням від 08.05.2012 року (а. с. 16).

Вимоги позивача про передачу предмету
застави в заклад відповідають умовам
договору застави від 19 лютого 2007 року,
укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», що викладені в п. п. 17.10-17.12
цього договору (а. с. 12-13).

Та обставина, що строк дії кредитного
договору встановлено сторонами до
19.02.2014 року не позбавляє банк права
відповідно до п. 15.71.-15.7.2 договору
застави звернути стягнення на предмет
обтяження в даний час у зв'язку з
невиконанням відповідачем умов
кредитного договору та виникненням
заборгованості (а. с. 11).

Отже, суд першої інстанції, дослідивши
всі обставини справи з дотриманням
норм матеріального права, підставно
задовольнив вимоги у повному обсязі.

Що стосується доводів апелянта про
порушення судом першої інстанції
вимог п. 1 ст. 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», то в даному
випадку суд допустився помилки, не
зазначивши складових заборгованості.
Тому, рішення суду першої інстанції
підлягає зміні шляхом доповнення
резолютивної частини рішення реченням
такого змісту: «Заборгованість за
кредитним договором становить 13561,90
доларів США, з яких: 12024,96 доларів США -
заборгованість за кредитом; 1153,43
доларів США - заборгованість по
процентам за користування кредитом;
243,52 доларів США - заборгованість по
комісії за користування кредитом; 139,99
доларів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором».

В решті рішення суду слід залишити без
змін як таке, що постановлене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314-316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 11 грудня 2013 року в даній справі
змінити, доповнивши 3-й абзац
резолютивної частини рішення реченням
такого змісту: «Заборгованість за
кредитним договором становить 13561,90
доларів США, з яких: 12024,96 доларів США -
заборгованість за кредитом; 1153,43
доларів США - заборгованість по
процентам за користування кредитом;
243,52 доларів США - заборгованість по
комісії за користування кредитом; 139,99
доларів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором».

В решті рішення Луцького
міськрайонного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: