РІШЕННЯ

Іменем України

"24" лютого 2014 р.
Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді
Ковальової О.Б.

при секретарі - Соловйовій Л.Є.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Олександрії
цивільну справу за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання договору дарування
квартири недійсним, -

В С Т А Н О
В И В :

09.12.2013 року позивач звернувся до
суду з позовною заявою, де просить
визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1 недійсним, як вчинений
внаслідок помилки.

Свої вимоги мотивує тим, що 21.06.2010
року він уклав із відповідачкою, яка є
його донькою, договір дарування своєї
квартири АДРЕСА_1. Вказував, що перед
укладенням договору у них з
відповідачкою відбулась домовленість,
про те, що вона здійснюватиме за ним
догляд, так як він має ряд захворювань,
вона погодилась з такими
домовленостями, тобто при оформлені
договору дарування квартири, він
помилявся щодо правових наслідків
договору, вважаючи, що укладає з ОСОБА_3
договір довічного утримання.
Відповідачка не виконує їх
домовленостей, не приходить до нього та
не готує їжу, не купляє ліків, не
прибирає в квартирі, а тому він
змушений робити все це сам або
звертатись до чужих людей

Позивач підтримав позов з підстав
зазначених в ньому, пояснивши, що десь
за три дні перед укладенням договору
дарування, до нього прийшла дочка та
запропонувала йому укласти з нею
договір дарування квартири. Коли вона
прийшла вперше з такою пропозицією, то
він відмовив їй. Дочка прийшла на
наступний день і знову запропонувала
йому оформити договір дарування
квартири, яка була його власністю,
обіцяючи, що вона доглядатиме його,
готуватиме їжу, буде допомагати по
господарству, але він знову відмовився.
Тільки коли вона прийшла втретє, він
погодився та її пропозицію, так як мав
бажання, щоб вона доглядала за ним.
Вони разом були у нотаріуса, де він
надав нотаріусу технічний паспорт на
квартиру, свій паспорт, а потім
особисто заплатив нотаріусу гроші за
всі витрати при оформленні договору та
підписав договір. Бачив, що в договорі
не було вказано, що дочка повинна його
матеріально утримувати та про їх
домовленості з дочкою, він нотаріусу не
сказав. Після оформлення договору,
десь через неділю, у нього вкралася
думка «що він зробив?». Десь через
місяць чи два, після підписання
договору, дочка рідко приїжджала, а
тому він вимушений сам собі готувати
їжу, прати та інше. Коли він її запитав,
чому вона не приїжджає, то вона
послалась на те, що не має часу, а тому
вимушений звернутись до суду з даним
позовом.

Представник позивача позовні
вимоги підтримав в повному обсязі з
підстав зазначених в позові.

Відповідач повторно не явилася в
судове засідання, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, що підтверджується зворотними
поштовими повідомленнями. Про причини
неявки суд не повідомила. Суд, з
врахуванням думки позивача, ухвалив
провести заочний розгляд справи у її
відсутність та постановити заочне
рішення на підставі наявних матеріалів
справи, відповідно до вимог ст., ст.
224 - 226 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, свідка ОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ст., ст.10, 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених вимог
та на підставі наданих доказів.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6
ст.203 цього Кодексу.

Статтею 229 ЦК України передбачено,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведених норм
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент його вчинення та мати
істотний вплив на волевиявлення
учасника правочину, який у свою чергу
має довести, що за відсутності цих
обставин правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Про це ж саме йдеться і у п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», де
зокрема вказано, що обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину,
мають існувати саме на момент його
вчинення, а особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Судом встановлено і з матеріалів
справи вбачається, що 21 червня 2010 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено та
нотаріально посвідчено договір
дарування квартири АДРЕСА_1, який
зареєстровано в реєстрі права
власності на нерухоме майно 25.07.2010 року,
реєстраційний номер 30648537, відповідно
до якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3
вищевказану належну йому квартиру.
Даний договір був посвідчений
нотаріально. У тексті договору
відсутні будь-які умови щодо прав і
обов'язків його сторін, які не
стосуються умов дарування, в тому числі
щодо матеріального утримання
дарувальника.

З пояснень позивача та його
представника слідує, що фактично на їх
думку помилка полягає у мотивах
укладення договору дарування, тобто
ОСОБА_2 вважав, що в результаті
укладення договору, він отримає
матеріальне утримання, тобто
матеріальну вигоду. Однак відповідно
до ст.229 ЦК України помилка щодо
мотивів укладення правочину не має
істотного значення, а отже не є
підставою для визнання правочину
недійним, як і не має правового
значення помилка щодо розрахунку
одержання користі від вчиненого
правочину.

Представник позивача вважає, що
доказами укладення ОСОБА_2 договору
внаслідок помилки є покази свідків:
ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Суд вважає, що свідок ОСОБА_5 в
судовому засіданні фактично не дав
ніяких пояснень; а ОСОБА_4 пояснила, що
позивач є її свекром, так як вона була
дружиною його покійного сина. У неї з
позивачем розладились стосунки після
смерті її свекрухи. Вони навіть мали
ряд судових процесів протягом 2009 - 2010
років та вона не спілкувалась з ОСОБА_2
з березня 2010 року до початку 2014 року. На
даний час її свекор відновив стосунки з
її меншим сином. Їй відомо, що свекор
жаліє, що подарував квартиру.

Таким чином, з пояснень свідків:
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вбачається, що їм
взагалі нічого не відомо про обставини
укладення договору дарування та мотиви
такого укладення, вони не були при
цьому присутні і не знають коли цей
договір і за яких обставин був
укладений, а крім того свідок ОСОБА_4 в
той час не спілкувалась зі свекром.

Також судом встановлено, що позивач
не надав суду доказів того, що він при
укладенні договору дарування
помилявся щодо обставин, які мають
істотне значення і які б вплинули на
його волевиявлення укласти даний
договір, та того, що він не розумів, що
безоплатно передав відповідачці, яка є
його дочкою, належну йому квартиру.

За таких обставин, суд з'ясовував
думку позивача та його представника чи
не бажає позивач уточнити позовні
вимоги після того, як в судовому
засіданні були з'ясовувані всі
обставини по справі, на що представник
пояснив, що не бажають нічого
змінювати.

Суд вважає, що посилання позивача
на те, що дана угода укладалася за
умови, що відповідачка, яка є його
донькою, буде доглядати його до смерті,
тобто, що останній одержить користь від
вчиненого правочину, не є підставою для
визнання договору дарування недійсним,
оскільки згідно ст. 229 ЦК України
помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення.

Фактично, укладаючи договір
дарування ОСОБА_2 мав намір отримати
користь від цього договору у якості
матеріальної допомоги, про що вказав у
своєму позові зазначивши, що між ним та
відповідачкою був укладений саме
договір дарування квартири, але між
ними існували певні домовленості щодо
догляду за ним та тощо. Це ж підтвердив
він в судовому засіданні. Проте, як вище
вказувалося, помилка щодо наміру
одержати користь від вчиненого
правочину не має правового значення
при вирішенні спору про визнання
правочину недійсним, що роз'яснено у
вищевказаному п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» .

З викладених вище підстав суд
відмовляє у задоволенні позову.

Оскільки позовні вимоги залишено
без задоволення, то судові витрати
позивачу не компенсуються (ст. 88 ЦПК
України).

Керуючись 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215, 218,
224 - 226, 228 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування квартири
недійсним - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Кіровоградської області через
Олександрійський міськрайонний суд, а
особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення

Заочне рішення може бути
переглянуто судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Суддя: