Справа №621/134/13- ц
РІШЕННЯ

іменем України

26 лютого 2014 року
м. Зміїв

Зміївський районний суд
Харківської області у складі:

головуючого судді
- Шахової В.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Дерега Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Змієві
Харківської області цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя
особа ОСОБА_5 про поділ сумісно
нажитого майна та визнання права
власності на частку цього майна,
позовну заяву третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору ОСОБА_5 на стороні
позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на гараж,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з уточненою позовною
заявою, яка була прийнята судом, до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В
позові вказав, що з відповідачкою він
перебував у шлюбі з 17.02.2001 року по 08.08.2012
року. Під час шлюбу ними було придбано
майно, а саме: ліжко двоспальне
вартістю 200 грн., шафа з антресолями з 3
дверцятами вартістю -200 грн.;
кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.;
пилесмок Філіпс 1500 вт (миючий) вартістю
500 грн., передпокій з дзеркалом
вартістю 600 грн., стінка-буфет з
платтяною шафою вартістю 600 грн.,
телевізор кольоровий LG, діагональ 51 см.
вартістю 600 грн.; крісло - ліжко вартістю
300 грн., диван розкладний вартістю 400
грн., стіл письмовий комп'ютерний 1500
грн., кондиціонер БК-1500-300 грн.,
морозильна камера об`ємом 250 літрів - 1000
грн., акваріум 150 л.- 200 грн., душовий бокс
L=150 см., умивальник з дзеркалом
(Мойдодир), пральна машинка LG 5 кг.
унітаз все на загальну суму 10 000 грн.,
меблі кухонні 2 500 грн., холодильник
«Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний
вартістю 4000 грн., мікрохвильова піч 21
л. вартістю 350 грн., телевізор
«Панасонік» діагональ 40 см. вартістю 500
грн., газова плита Гретта вартістю 1 200
грн., постільна білизна. Крім того,
позивач вказує на те, що 14.09.2010 року ним
було укладено договір споживчого
кредиту з ПАТ «Комерційний банк
Приватбанк», який було отримано для
потреб сім`ї. Станом на 08.08.2012 року,
тобто до розірвання шлюбу з
відповідачкою, виникла заборгованість
у розмірі 17 832 грн. 94 коп. Вказану
заборгованість позивач вважає, що її
необхідно розділити в рівних частинах
з відповідачкою, оскільки коштами
користувались діти та його колишня
дружина. Позивач просить розділити
майно подружжя та залишити за ним ліжко
двоспальне вартістю 200 грн.; шафу з
антрісолями з трьома дверцятами
вартістю 200 грн.; кондиціонер БК 1500
вартістю 300 грн.; мікрохвильову піч 21
літр вартістю 350 грн.; телевізор
«Панасонік» діагональю 40 см. вартістю
500 грн.; холодильник «Самсунг» висотою 2
м. двохкамерний вартістю 4000 грн., інше
майно залишити за відповідачкою. Крім
того, просить розділити порівну борг за
договором кредиту в сумі 17832, 94 грн. та
стягнути з відповідачки на його
користь грошові кошти у розмірі 8916, 47
грн. для погашення боргу за договором
кредиту.

03.04.2013 року ОСОБА_2 звернулась з
зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4
про визнання права власності на частку
сумісно нажитого майна з подальшими
уточненнями до зустрічної позовної
заяви. В позові вказала, що з
відповідачем ОСОБА_1 вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі, який на
теперішній час розірвано. Від шлюбу
мають двох малолітніх дітей . Після
розірвання шлюбу вона змінила своє
прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2. 22.03.2013 року
вона змінила прізвище на ОСОБА_2, в
наслідок укладення шлюбу. Діти
залишились проживати з нею та
знаходяться на її забезпеченні.
Відповідач ОСОБА_1 матеріальної
допомоги дітям не надає, аліментів за
півтора роки жодного разу не сплатив. У
період шлюбу подружжя придбало
автомобіль «Фольцваген транспортер»
1999 року випуску, державний номер
НОМЕР_1. Вказаний автомобіль було
оформлено на ОСОБА_1 Для покупки
автомобілю батько позивачки уклав
кредитний договір з банком, а
поручителем за договором є ОСОБА_1
Після отримання кредиту у сумі 22 000
доларів США батько позивачки в той же
день надав кошти ОСОБА_1 для покупки
автомобілю. Після розірвання шлюбу
відповідач забрав автомобіль та без її
відома розпорядився автомобілем, а
саме продав його своєму дядькові
ОСОБА_4 Крім того, під час шлюбу
подружжям було побудовано
індивідуальний гараж АДРЕСА_3. На цей
час гараж побудований, однак не
введений в експлуатацію. Батько
позивачки ОСОБА_7 отримав на підставі
рішення адміністрації та
профспілкового комітету радгоспу
«Зміївська овочева фабрика» земельну
ділянку на господарському дворі
АДРЕСА_3 для будівництва
індивідуального гаражу. В 2001 -2002 роках
ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на вказаній земельній
ділянці побудували гараж, після чого
ОСОБА_7 зареєстрував гараж в
комунальному відділі на своє ім`я та
отримав ордер на гараж НОМЕР_2. У зв`язку
з тим, що будівництво гаражу було
проведено за кошти подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, ОСОБА_7 переоформив гараж на
ім`я ОСОБА_1 19.05.2006 року ОСОБА_1 на
підставі рішення виконавчого комітету
Комсомольської селищної ради, було
видано ордер на гараж. Після розірвання
шлюбу відповідач ОСОБА_1 забрав ключі
від гаражу. Також під час шлюбу за
сумісно нажиті кошти подружжя придбало
побутову техніку та меблі, а саме
холодильник «Самсунг» вартістю 4 000
грн., телевізор «Панасонік» вартістю 500
грн., мікрохвильова піч Самсунг
вартістю 500 грн., кондиціонер БК 1500
вартістю 300 грн., ліжко двоспальне
вартістю 200 грн., шафа платтяна вартістю
300 грн. ОСОБА_2 у своєму зустрічному
позові просить суд відступити при
поділі спільного майна від засади
рівності часток та з урахуванням
інтересів дітей збільшити її частку,
визнати за нею право власності на усі
будівельні матеріали, використані під
час побудови індивідуального гаражу
АДРЕСА_3 вартістю 122 908 грн., позбавити
ОСОБА_1 права користування
недобудованим індивідуальним гаражем
АДРЕСА_3, визнати за нею право
власності на кондіціонер БК 1500 -
вартістю 300 грн.; ліжко 2-х спальне - 200
грн.; шафа плательна - 300 грн., визнати
недійсним договір купівлі продажу
автомобілю «Фольксваген Транспортер»
1999 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, який було укладено ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 06.09.2012 року на ТОВ «ТБ
Слобожанщина», право власності на
автомобіль «Фольксваген Транспортер»
1999 року випуску, державний номер НОМЕР_3
залишити за ОСОБА_1, залишити у
власності ОСОБА_1 холодильник
«Самсунг» вартістю 4 000 грн., телевізор
«Панасонік» вартістю 500 грн.,
мікрохвильову піч Самсунг вартістю 500
грн.

Крім того ,18.06.2013 року третя особа із
самостійними вимогами щодо предмета
позову на стороні позивача за
первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом про
визнання права власності на гараж. В
обґрунтування позову зазначив, що
гараж ОСОБА_2 був збудований ним у 1999
році, тобто до шлюбу його сина ОСОБА_1 з
ОСОБА_2 Після того, як його син придбав
автомобіль, він дозволив своєму сину
користуватись цим гаражем, одночасно
цим гаражем користувався і він.
Законність його вимог підтверджують
свідки та документи обліку
електроенергії. Крім того, ОСОБА_5
зазначив, що ордер на земельну ділянку
формально видавався на ім'я ОСОБА_2,
проте в 2006 році земельна ділянка була
переоформлена на сина ОСОБА_1, у зв'язку
з чим ОСОБА_2 не набув права власності а
ні на гараж, а ні на земельну ділянку.
Після розірвання шлюбу свого сина
ОСОБА_1 з ОСОБА_2, син передав йому ключі
від гаража і він знов став єдиним
користувачем цього гаражу. На підставі
викладеного, просив визнати за ним
право власності на гараж ОСОБА_2.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_4 свій позов
підтримали, проти задоволення
зустрічного позову заперечували з
підстав наведених у позові та
запереченнях проти зустрічного позову.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6
просили зустрічний позов задовольнити
у повному обсязі, проти первісного
позову заперечували та просили
відмовити у його задоволенні, з підстав
наведених у зустрічній позовній заяві.

Третя особа ОСОБА_5 у судовому
засіданні просив його позов про
визнання права власності на гараж
задовольнити, проти позовних вимог
викладених у первісному позові ОСОБА_1
не заперечував, просив відмовити у
задоволенні зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2, з підстав наведених у своєму
позові.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши осіб, які з'явились в судове
засідання, свідків, дослідивши та
проаналізувавши докази, які містяться
в матеріалах справи, суд на основі
повно та всебічно з'ясованих обставин
дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 17 лютого 2001 року
було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Після укладання шлюбу ОСОБА_2 присвоєно
прізвище - ОСОБА_2 /а.с.38 т.1/

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох
малолітніх дітей: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2. /а.с.39-40 т.1/

Відповідно до рішення Зміївського
районного суду Харківської області від
08.08.2012 року, яке набрало законної сили,
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2
присвоєно дошлюбне прізвище - ОСОБА_2
/а.с.41 т.1/

22.03.2013 року ОСОБА_2 укладала шлюб з
ОСОБА_12, після укладення шлюбу їй
присвоєно прізвище - ОСОБА_2 /а.с.133 т.1/

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно зі ст.. 68 СК України, розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Приписами ст.. 71 СК України визначено,
що майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.п. 22, 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» (далі - Потанова) поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими ст.ст. 69-72
СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість
майна, що підлягає поділу, визначається
за погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи із
дійсної вартості на час розгляду
справи. Вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановити обсяг
спільного майна, наявного на час
припинення спільного господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

З матеріалів справи вбачається та не
заперечується ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя, тобто майном, що
набуто під час шлюбу за спільні кошти є:
ліжко двоспальне вартістю 200 грн., шафа
з антресолями з 3 дверцятами вартістю
-200 грн.; кондиціонер БК 1500 вартістю 300
грн.; стінка-буфет з платтяною шафою
вартістю 600 грн., стіл письмовий
комп'ютерний 1500 грн., акваріум 150 л.- 200
грн., душовий бокс L=150 см., умивальник з
дзеркалом (Мойдодир), пральна машинка LG
5 кг. унітаз все на загальну суму 10 000
грн., меблі кухонні 2 500 грн., холодильник
«Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний
вартістю 4000 грн., мікрохвильова піч 21
л. вартістю 350 грн., телевізор
«Панасонік» діагональ 40 см. вартістю 500
грн., газова плита Гретта вартістю 1 200
грн., постільна білизна.

Як зазначено в п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року, до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Суд зазначає, що перелічуючи майно, що,
на думку ОСОБА_1, було набуто під час
шлюбу, а саме: пилесмок Філіпс 1500 вт
(миючий) вартістю 500 грн.; морозильна
камера об`ємом 250 літрів - 1000 грн.;
телевізор кольоровий LG, діагональ 51 см.
вартістю 600 грн.; кондиціонер БК-1500-300
грн.; крісло - ліжко вартістю 300 грн.;
передпокій з дзеркалом вартістю 600
грн.; диван розкладний вартістю 400 грн.,
останній не довів належними доказами
місцезнаходження вказаного майна.

Як вбачається з акту опису й арешту
майна від 01.02.2013 року, складеного
державним виконавцем ВДВС Зміївського
районного управління юстиції в
квартирі АДРЕСА_1, пилесмок Філіпс 1500
вт (миючий) та морозильна камера
об`ємом 250 літрів за вказаною адресою
відсутні (а.с. 99-100 т.1).

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2
зазначено, що телевізор кольоровий LG,
діагональ 51 см.; кондиціонер БК-1500
(другий); крісло - ліжко за
вищенаведеною адресою відсутні і під
час шлюбу не придбавались, а
передпокій з дзеркалом та диван
розкладний є власністю її батьків та
надавалось у тимчасове користування.

Вказані твердження ОСОБА_2 ОСОБА_1 не
оспорювались та не спростовані.

Враховуючи недоведеність факту
наявності зазначеного вище майна
подружжя, а саме: пилесмоку Філіпс 1500
вт (миючий) вартістю 500 грн.; морозильної
камери об`ємом 250 літрів - 1000 грн.;
телевізору кольорового LG, діагональ 51
см. вартістю 600 грн.; кондиціонеру
БК-1500-300 грн. (другого); крісло - ліжка
вартістю 300 грн.; передпокою з
дзеркалом вартістю 600 грн.; дивану
розкладного вартістю 400 грн. на час
розгляду справи, суд виключає вказане
майно з переліку спільного майна
подружжя, що підлягає поділу.

Щодо спору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині
належності автомобілю «Фольцваген
транспортер» 1999 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 до об'єкта права
спільної сумісної власності подружжя,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 57 СК України, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто; 4) житло,
набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду"; 5) земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17
лютого 2001 року по 08.08.2012 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі.

05 серпня 2008 року згідно договору
купівлі-продажу № Т8626 ОСОБА_1 було
придбано автомобіль Фольцваген Т4,
номер шасі (кузова) - НОМЕР_4 у
громадянки ОСОБА_13. В договорі
зазначена сума угоди - 100 грн. (а.с. 43 т.1).

Відповідно до кредитного договору №
6/2/10/2008/840-К/127 від 05.08.2008 року
громадянином ОСОБА_7 в ВАТ КБ «Надра»
було взято споживчий кредит у сумі 22000
доларів США. Вказаний договір кредиту
від 05.08.2008 року був забезпечений
договором іпотеки № 6/2/10/2008/840-І/127, а
саме належною на праві власності
квартирою ОСОБА_7 та договором поруки
6/2/10/2008/840-П/127/2 від 05.08.2008 року, згідно
якого ОСОБА_1 поручився перед ВАТ КБ
«Надра» за належне виконання ОСОБА_7,
взятих на себе зобов'язань, що
витікають з кредитного договору (а.с.
85-87, 95-97 т.1).

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні,
крім іншого пояснила, що її донька
ОСОБА_2 у 2001 році уклала шлюб з ОСОБА_1 5
серпня 2008 року подружжя придбало
автомобіль за кошти, які були надані її
чоловіком ОСОБА_7 Гроші на автомобіль
її чоловік отримав у наслідок
укладення договору кредиту та іпотеки
від 05.08.2008 року, а поручителем за цим
договором є ОСОБА_1 Після розірвання
шлюбу ОСОБА_1 забрав машину, а борг за
договором виплачує її чоловік ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні
пояснив, що його донька ОСОБА_2 у 2001 році
уклала шлюб з ОСОБА_1 05.08.2008 року він
отримав кредит у сумі 22 000 доларів США
для придбання автомобіля подружжю.
Оскільки банком було надано кредит, у
той же день цей автомобіль було
придбано та оформлено на ім`я ОСОБА_1 На
сьогоднішній час він виплачує цей
кредит, а автомобіль знаходиться у
ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що його жінка є
рідною сестрою ОСОБА_2 У 2001 році вона
одружилась з ОСОБА_1 ОСОБА_7 отримав
кредит для придбання автомобілю для
подружжя ОСОБА_1, автомобіль було
оформлено на ім`я ОСОБА_1

Згідно довідки Управління ДАЇ ГУМВС
України в Харківській області від
08.01.2014 року № 63, автомобіль Фольцваген
Транспортер,1999 року випуску, номер шасі
(кузова) - НОМЕР_4 був знятий ОСОБА_1 з
обліку для реалізації 21.08.2012 року, а
06.09.2012 року зареєстрований, у зв'язку з
придбанням на товарній біржі ОСОБА_4 на
підставі довідки-рахунку № ДПІ 622861 (т.2).

Відповідно до довідки-рахунку № ДПІ
622861 від 06.09.2012 року виданої ТОВ «ТБ
Слобожанщина» ОСОБА_4 автомобіль
Фольцваген Транспортер, номер шасі
(кузова) - НОМЕР_4 було придбано за 38102, 25
грн. та видано свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_5 (а.с. 45, 94
т.1).

При цьому суд зазначає, що по цій справі
вказана довідка-рахунок № ДПІ 622861 від
06.09.2012 року є належним доказом вартості
автомобіль Фольцваген Транспортер,
номер шасі (кузова) - НОМЕР_4, оскільки, з
урахуванням ч.4 ст. 10 ЦПК України,
сторони відмовились від проведення
судово-автотоварознавчої експертизи
щодо визначення дійсної вартості
спірного автомобіля.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
вказаний автомобіль Фольцваген
Транспортер, 1999 року випуску, номер
шасі (кузова) - НОМЕР_4 в силу ст. 60 СК
України, яке передбачає презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, тобто
майном, що набуто під час шлюбу і за
спільні кошти.

При цьому, суд вважає необґрунтованими
посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що
автомобіль Фольцваген Транспортер,
номер шасі (кузова) - НОМЕР_4 був
придбаний ним, хоча і в період шлюбу,
але за його особисті кошти, оскільки
ним було продано власну квартиру у 2008
році, і є відповідно до ст.. 57 СК України,
особистою приватною власністю
чоловіка, виходячи з наступного.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу квартири від 23.12.2008
року, ОСОБА_1 та ОСОБА_17 продали
квартиру АДРЕСА_2, яка належала їм на
праві власності за 43372, 00 грн.

Тобто, суд зазначає, що продаж квартири,
яка є власністю ОСОБА_1, відбувся вже
після придбання 05 серпня 2008 року згідно
договору купівлі-продажу № Т8626
автомобіля Фольцваген Транспортер,
номер шасі (кузова) - НОМЕР_4, а тому ці
кошти не могли бути джерелом купівлі
спірного автомобіля.

Крім того, не заслуговують на увагу
доводи ОСОБА_1, що для купівлі спірного
автомобіля ним 03.08.2008 року було
отримано цільову позику від ОСОБА_5 у
розмірі 20000 грн., а після продажу своєї
квартири 23.12.2008 року він розрахувався
за договором цільової позики з ОСОБА_5,
оскільки вони спростовуються логічною
і послідовною поведінкою ОСОБА_1 під
час розгляду цієї справи. Так, ОСОБА_1
посилався на обставини справи
викладені у позовній заяві та під час
всієї стадії з'ясування обставин
справи та перевірки їх доказами
обґрунтовував свою позицією лише з
посиланням на договір купівлі-продажу
квартири від 23.12.2008 року, як джерело
походження особистих коштів для
купівлі спірного автомобілю, і лише в
передостанньому судовому засіданні
надав договір цільової позики від
03.08.2008 року укладений, між іншим, зі
своїм батьком - ОСОБА_5 Крім того,
допитаний в судовому засіданні, ще до
надання суду договору цільової позики
від 03.08.2008 року, як свідок ОСОБА_5, не
посилався на вказаний договір позики,
як джерело отримання ОСОБА_1 коштів для
придбання 05.08.2008 року спірного
автомобілю. Таким чином, суд критично
оцінює наданий ОСОБА_1 договір цільової
позики від 03.08.2008 року.

Також, суд вважає неналежним доказом
вартості автомобіля Фольцваген
Транспортер, номер шасі (кузова) -
НОМЕР_4, інформаційну довідку № 189 від
03.10.2012 року надану ОСОБА_2, в якій
зазначена вартість Фольцвагена
Транспортер у розмірі 85400 грн., оскільки
згідно з даних, які містяться у
наведеній довідці, вказана ціна є
середньостатистичною ціною продажу
«...КТС…» і для конкретного автомобіля
не враховують комплектацію, технічний
стан, величину фактичного пробігу та
інші фактори. Крім того, спірний
автомобіль Фольцваген Транспортер,
номер шасі (кузова) - НОМЕР_4
переобладнувався згідно копії
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_6, що також
не було враховано в цій довідці (а.с. 44, 82
т.1).

Щодо позовних вимог зустрічної
позовної заяви ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі продажу
автомобілю «Фольксваген Транспортер»
1999 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, який було укладено ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 06.09.2012 року на ТОВ «ТБ
Слобожанщина», та залишення права
власності на спірний автомобіль за
ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

ОСОБА_2 оспорюється договір купівлі
продажу автомобілю «Фольксваген
Транспортер» 1999 року випуску,
державний номер НОМЕР_3, який було
укладено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 06.09.2012 року на
ТОВ «ТБ Слобожанщина», у зв'язку з тим,
що при його укладенні не дотримано
вимог ст.65 СК України, оскільки згоди на
відчуження спільного сумісного майна
нею не надано.

Проте, в порушення вимог ст..ст. 58, 60 ЦПК
України, ОСОБА_2 не надано доказів того,
що вказаний нею договір укладався
06.09.2012 року на ТОВ «ТБ Слобожанщина»,
тобто не надано самого договору
купівлі-продажу.

Так, згідно витребуваної судом довідки
Управління ДАЇ ГУМВС України в
Харківській області від 08.01.2014 року № 63,
автомобіль Фольцваген Транспортер,1999
року випуску, номер шасі (кузова) -
НОМЕР_4 06.09.2012 року був зареєстрований, у
зв'язку з його придбанням на товарній
біржі ОСОБА_4 на підставі
довідки-рахунку № ДПІ 622861.

Відповідно до довідки-рахунку № ДПІ
622861 від 06.09.2012 року виданої ТОВ «ТБ
Слобожанщина» ОСОБА_4 автомобіль
Фольцваген Транспортер, номер шасі
(кузова) - НОМЕР_4 було придбано за 38102, 25
грн. та видано свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_5, в якому в
особливих відмітках зазначені
підстави придбання цього автомобіля
(а.с. 45, 94 т.1).

Таким чином, суд зазначає, що при
продажу автомобіля Фольцваген
Транспортер, номер шасі (кузова) -
НОМЕР_4 06.09.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
не укладався договір купівлі-продажу,
на який посилається ОСОБА_2. Відчуження
автомобіля та постановлення його на
реєстрацію в органах ДАІ за новим
власником відбулись за
довідкою-рахунком № ДПІ 622861.

З огляду на викладене, та те, що
довідка-рахунок в розумінні Цивільного
кодексу України не є договором
купівлі-продажу, суд вважає, що позовні
вимоги про визнання недійсним даного
договору та похідних вимог від цієї, у
зв'язку з недотриманням на момент його
вчинення вимог ст.65 СК України є
необґрунтованими, такими, що не
підлягають задоволенню.

Проте, суд зазначає, що вартість
спірного автомобіля Фольцваген
Транспортер, номер шасі (кузова) -
НОМЕР_4 має бути врахована при поділі
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, виходячи
з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу відчужив
вищенаведений автомобіль, який був
придбаний за час перебування у шлюбі за
спільні кошти без згоди ОСОБА_2 Спірний
автомобіль визнаний судом об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Як зазначено в п.28 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» у випадку коли при розгляді
вимоги про поділ спільного сумісного
майна подружжя буде встановлено, що
один із них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

З огляду на наведене, суд вважає за
необхідне врахувати вартість
автомобіля Фольцваген Транспортер,
номер шасі (кузова) - НОМЕР_4 в сумі 38102, 25
грн. при поділі спільного сумісного
майна подружжя.

Щодо спору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині
належності гаражу АДРЕСА_3 до об'єкта
права спільної сумісної власності
подружжя, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (який діяв на момент
будівництва спірного гаражу, його
завершення та укладення шлюбу), майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до ч.1 ст. 24 вказаного
Кодексу, майно, яке належало кожному з
подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Приписами ст.. 28 Кодексу про шлюб та
сім'ю України визначено, що в разі
поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх
частки визнаються рівними. В окремих
випадках суд може відступити від
начала рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.. 29 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, якщо між подружжям не
досягнуто згоди про спосіб поділу
спільного майна, то за позовом
подружжя або одного з них суд може
постановити рішення: про поділ майна в
натурі, якщо це можливо без шкоди для
його господарського призначення; про
розподіл речей між подружжям з
урахуванням їх вартості та частки
кожного з подружжя в спільному майні;
про присудження майна в натурі одному з
подружжя, з покладенням на нього
обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17
лютого 2001 року по 08.08.2012 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі.

03.08.1998 року на підставі спільного
рішення адміністрації та
профспілкового комітету Зміївської
овочевої фабрики ОСОБА_7 була надана
земельна ділянка площею 42 м2 для
будівництва гаражу згідно ордеру № 116
(а.с. 47, 105 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_7 на ім'я голови
Комсомольської селищної ради від 12.05.2006
року, останній просив дозволу на
переоформлення належного йому гаража
АДРЕСА_3 з його ім'я на ОСОБА_1 (а.с. 48 т.1).

19.05.2006 року на ім'я ОСОБА_1 було видано
ордер № 0016 на гараж НОМЕР_2. Ордер
виданий на підставі рішення виконкому
Комсомольської селищної ради 30Ф (а.с. 50
т.1).

Згідно листів КП «Комунальник» від
15.10.2012 року № 1275 та від 19.10.2012 р. № 1299, при
перереєстрації гаража 19.05.2006 року, було
змінено його номер з НОМЕР_2 на НОМЕР_2.
Вказаний гараж та земельна ділянка не
приватизовані, тому ОСОБА_1 є тільки їх
користувачем (а.с. 90, 105 т.1).

З технічного паспорту від 18.10.2012 року на
гараж АДРЕСА_3 та довідки КП «Зміївське
БТІ» від 29.11.2012 року № 1023 вбачається, що
його користувачем є ОСОБА_1, рік
побудови гаража та льоху записаний 1999
рік, загальна вартість гаражу складає
122908 грн. (а.с. 187-194 .т.1, т.2)

Відповідно до листа КП «Зміївське бюро
технічної інвентаризації» від 12.11.2013
року № 255, рік побудови гаражу - 1999 рік
записано зі слів замовника технічної
інвентаризації - ОСОБА_1. Матеріалів про
виділ земельної ділянки та дозвільних
документів на будівництво гаражу БТІ
не надавалось (а.с. 1 т.2).

У судовому засіданні був допитаний
свідок ОСОБА_18 який пояснив, що він є
сусідом ОСОБА_5 по гаражу, який
розташовано на господарському дворі
АДРЕСА_3. На весні 1999 року він отримав
ордер на свій гараж і з того часу
допомагав своєму сусідові ОСОБА_5
класти цеглу, рити загальну яму. Про
ОСОБА_7 він дізнався у 2001 році, коли його
донька та син ОСОБА_5 одружились. Він не
бачив, щоб ОСОБА_7 приймав участь в
будівлі гаражу.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні
пояснив, що він добре знає ОСОБА_5, т.я.
вони раніше разом працювали. У 1999 році
він, ОСОБА_19 був старшим по доріжці та
відповідав за сплату електроенергії
користувачами гаражів на
господарському дворі АДРЕСА_3. В 1999 році
ордер на гараж АДРЕСА_3 отримував
ОСОБА_7, а будував гараж ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що в нього
знаходиться гараж у господарському
дворі АДРЕСА_3, який знаходиться по
сусідству з гаражем НОМЕР_2. Він бачив
як цей гараж будував ОСОБА_5 та ОСОБА_18

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він попросив
ОСОБА_7 оформити на своє ім`я земельну
ділянку під забудову гаражу, на що
ОСОБА_7 погодився. Їх діти почали
зустрічатись, після чого одружились.
Гараж АДРЕСА_3 він побудував своїми
силами та за свій кошт. Також у
будівлі гаражу йому допомагав ОСОБА_18
Вказаним гаражем він користувався до
2007 року. У 2006 році його син ОСОБА_1 та
ОСОБА_7 добудували вказаний гараж та
його син оформив цей гараж на своє ім`я.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що її донька
ОСОБА_2 у 2001 році уклала шлюб з ОСОБА_1 Її
чоловік ОСОБА_7 до шлюбу дітей отримав
дозвіл на побудову гаражу, після чого
діти почали будувати гараж. У будівлі
цього гаражу вона та її чоловік також
допомагали. У 2006 році гараж
добудовувався та її чоловік ОСОБА_7
продав свій гараж, а кошти від продажу
віддав ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні
пояснив, що його донька ОСОБА_2 у 2001 році
уклала шлюб з ОСОБА_1 У 2000-2001 роках йому
було видано ордер на будівництво
гаражу. У 2001 році почалось будівництво
гаражу, де він допомагав фізично, а
ОСОБА_5 надавав будівельні матеріали і
разом зі своїм другом ОСОБА_18
займались також будівництвом. У 2006 році
гараж було добудовано, на що він ОСОБА_7
дав гроші ОСОБА_1 у розмірі 2 000 доларів
США.

Свідок ОСОБА_22 пояснила, що вона є
рідною сестрою ОСОБА_2, яка знаходилась
у шлюбі з ОСОБА_1 з 2001 року. У 2001 році
почалось будівництво гаражу. У цьому
будівництві приймали участь їх сім`ї, а
саме її батьки і батьки ОСОБА_1
Земельну ділянку під забудову гаражу
отримував її батько ОСОБА_7, після того
як гараж було побудовано, батько
переоформив гараж на ім`я ОСОБА_1,
оскільки довіряв йому.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що його жінка є
рідною сестрою ОСОБА_2 У 2001 році вона
одружилась з ОСОБА_1 У 2001 році почалось
будівництво гаражу, який будували
ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_23 пояснив, що на
будівництво гаражу АДРЕСА_3 він
привозив шлакоблок. Після того, як було
добудовано цей гараж він там бував і
бачив, що гаражем користується ОСОБА_1,
також він там бачив ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_24 пояснив, що в нього
знаходиться гараж на господарському
дворі АДРЕСА_3. Приблизно у 2002 році
гараж НОМЕР_2 було побудовано. Цей гараж
будували ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Вказаним
гаражем користувались ОСОБА_7 та ОСОБА_1
ОСОБА_5 машину в гаражі не ставив, а
тільки допомагав сину будувати його.

Відповідно до статті 331 ЦК України
право власності на об'єкт
незавершеного будівництва виникає з
моменту завершення будівництва. Якщо ж
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, то право власності на
такі об'єкти виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. У тому
випадку, коли право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, воно
виникає з моменту державної
реєстрації.

Оскільки законодавством встановлено
необхідність державної реєстрації
права власності на нерухоме майно,
набуття цього права відбувається
тільки з моменту державної реєстрації.
Разом з тим між початком будівництва і
завершенням будівництва неминучим є
певний проміжок часу. Аналіз ст. 331 ЦК
України дозволяє умовно розділити
вказаний проміжок часу на декілька
етапів створення нерухомості. При
цьому для кожного з етапів характерним
є свій об'єкт зі своїм правовим режимом.

Розглядаючи етапи виникнення
нерухомого майна, можна стверджувати,
що ст. 331 ЦК України дозволяє чітко
окреслити дві крайні точки на шляху до
закінчення будівництва. Перша - початок
будівництва і друга - закінчення
будівництва. У проміжок між першим і
останнім етапами з'являється особливий
об'єкт з певним правовим режимом. Як
зазначається у ч. 3 ст. 331 ЦК України, з
початку і до завершення будівництва
особа вважається власником матеріалів,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва. Таким чином,
в результаті використання будівельних
матеріалів та обладнання виникає новий
об'єкт - це матеріали, обладнання тощо,
використані під час будівництва. Саме
таким поняттям у законодавстві
визначається об'єкт до моменту
реєстрації права власності на нього.

Крім того, судом встановлено та
підтверджено належними доказами, що
будівництво проводилося самочинно,
право власності на яке виходячи з
змісту ст. 376 ЦК України ніхто з сторін
також не набув.

Суд зазначає, що по справі, що
розглядається може ставитися питання,
виходячи з доказової бази тільки
стосовно будівельних матеріалів та
обладнання, при цьому ступінь
завершеності (незавершеності)
будівництва значення немає. Такі
позовні вимоги були заявлені ОСОБА_2 у
зустрічній позовній заяві.

Виходячи з вищевикладених обставин,
суд дійшов висновку, що будівельні
матеріали, які були використані під час
побудови гаражу АДРЕСА_3 в силу ст. 60 СК
України, яка передбачає презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, тобто
майном, що набуто під час шлюбу,
матеріали для будівництва гаражу
використовувались в інтересах
подружжя і за спільні кошти сімей
ОСОБА_2 та ОСОБА_5, оскільки показання
свідків з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
суперечливими, а також належні по
справі докази не дають змогу суду
безспірно встановити факт належності
спірного об'єкту, або одному із сторін
по справі, або ОСОБА_5, або ОСОБА_7

При цьому, суд вважає, що витяги з
журналу обліку показань електричної
енергії, не можуть вважатись належними
доказами в підтвердження позиції
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо належності
гаражу останньому, оскільки вказані
журнали стосуються 2003-2006 років, тобто
коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі, і не
підтверджують факт побудови гаражу до
2001 року.

Виходячи з того, що судом було
встановлено факт належності
будівельних матеріалів, які були
використані під час побудови гаражу
АДРЕСА_3 до об'єкту права спільної
сумісної власності подружжя, то в
задоволенні позову ОСОБА_5, як третьої
особи із самостійними вимогами щодо
предмета позову на стороні позивача за
первісним позовом про визнання права
власності на гараж слід відмовити за
необґрунтованістю та недоведеністю
позовних вимог.

Щодо вимоги ОСОБА_2 за зустрічною
позовною заявою про збільшення її
частки майна при поділі з урахуванням
інтересів дітей та поведінки ОСОБА_1,
суд зазначає наступне.

Приписами ст.. 28 Кодексу про шлюб та
сім'ю України визначено, що в разі
поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх
частки визнаються рівними. В окремих
випадках суд може відступити від
начала рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.. 29 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, якщо між подружжям не
досягнуто згоди про спосіб поділу
спільного майна, то за позовом
подружжя або одного з них суд може
постановити рішення: про поділ майна в
натурі, якщо це можливо без шкоди для
його господарського призначення; про
розподіл речей між подружжям з
урахуванням їх вартості та частки
кожного з подружжя в спільному майні;
про присудження майна в натурі одному з
подружжя, з покладенням на нього
обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, У
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Умовами ч.3 ст. 370 ЦК України
передбачено, що виділ частки із майна,
що є у спільній сумісній власності
здійснюється у порядку, встановленому
ст. 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Крім того, у п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що при вирішенні спору про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей. Під обставинами, що
мають істотне значення для справи,
потрібно розуміти не тільки випадки,
коли один із подружжя не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважних причин
самостійного заробітку чи доходу.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 згідно рішення Зміївського
районного суду Харківської області від
14.09.2012 року, яке набрало законної сили,
сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на
утримання двох дітей: ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 в
розмірі 1/2 частини всіх видів
заробітку (доходу) щомісячно, але не
менше 60 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
починаючи з 28.08.2012 року і до досягнення
дітьми повноліття (а.с. 42 т.1).

Відповідно до розрахунку
заборгованості по аліментам від 01.04.2013
року, виданого Жовтневим відділом
Державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції, заборгованість ОСОБА_1 по
аліментам з 28.08.2012 року по березень 2013
року включно складає 10052, 66 грн. При
цьому, суд зазначає, що ОСОБА_1 з моменту
його обов'язку сплачувати аліменти,
жодного разу їх не сплатив. (а.с. 4 т.2 ).

Таким чином, суд дійшов висновку, що
ОСОБА_2 належним чином доведено, що
ОСОБА_1 не дбав про матеріальне
забезпечення колишньої сім'ї та своїх
двох малолітніх дітей.

Крім того, суд приймає до уваги і саму
поведінку ОСОБА_1 в частині виведення
майна з об'єкту, що підпадає під
визначення права спільної сумісної
власності подружжя.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу відчужив автомобіль
Фольцваген Транспортер, номер шасі
(кузова) - НОМЕР_4 своєму дядькові -
ОСОБА_4. Вказаний автомобіль
придбавався за час перебування у шлюбі
та за спільні кошти, а відчужений був
без згоди ОСОБА_2 Спірний автомобіль
визнаний судом об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
вказані обставини, мають істотне
значення для справи і свідчать про
приховання ОСОБА_1 спільного майна та
не дбання про матеріальне забезпечення
своїх двох малолітніх дітей, що в свою
чергу має бути прийнято до уваги судом
при визначенні часток подружжя при
вирішенні спору про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності.

З огляду на вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку про відступлення
від засади рівності часток подружжя та
збільшення частки майна ОСОБА_2 до 2/3
частин, а ОСОБА_1 залишення 1/3 частини
спільного майна подружжя.

На підставі викладеного, суд вважає за
необхідне поділити майно, що є об'єктом
права спільної сумісної вартості
подружжя та виділити на праві
власності ОСОБА_2, з урахуванням
інтересів двох дітей та збереженням
господарського та цільового
призначення деяких побутових речей,
наступне майно, а саме:

- кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.;
стіл письмовий комп`ютерний- 1500 грн;
акваріум 150 л.- 200 грн.; душовий бокс L=150
см., умивальник з дзеркалом (Мойдодир),
пральна машинка LG 5 кг., унітаз на
загальну суму 10 000 грн.; меблі кухонні 2
500 грн.; газова плита Гретта вартістю 1 200
грн.; постільну білизну вартістю 50 грн.,
а всього на загальну суму 15750 грн..;

- 2/3 частини будівельних матеріалів, які
були використані під час побудови
індивідуального гаражу АДРЕСА_3 81938, 66
грн.;

- 2/3 частки вартості автомобіля
«Фольксваген Транспортер» 1999 року
випуску, державний номер НОМЕР_3 у
розмірі 25401, 50 грн.

Виділити на праві власності ОСОБА_1:

- холодильник «Самсунг» висотою 2 м.
двохкамерний вартістю 4000 грн.;
мікрохвильова піч 21 л. вартістю 350 грн.;
телевізор «Панасонік» діагональ 40 см.
вартістю 500 грн.; ліжко двохспальне
вартістю 200 грн.; шафа з антресолями з 3
дверцятами вартістю -200 грн.;
стінка-буфет з платтяною шафою
вартістю 600 грн., а всього на загальну
суму 5850 грн.;

- 1/3 частину будівельних матеріалів, які
були використані під час побудови
індивідуального гаражу АДРЕСА_3 40969, 33
грн.;

- 1/3 частку вартості автомобіля
«Фольксваген Транспортер» 1999 року
випуску, державний номер НОМЕР_3 у
розмірі 12700, 75 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ в
рівних частинах між ним та ОСОБА_2 боргу
у розмірі 17 832 грн. 94 коп. за укладеним
14.09.2010 року договором споживчого
кредиту з ПАТ «Комерційний банк
Приватбанк» та стягнення з останньої
на його користь грошової суми у розмірі
8916, 47 грн. для погашення боргу за
договором кредиту, суд зазначає
наступне.

Відповідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно роз`яснень Верховного Суду
України викладених у постанові від
21.05.2012 року, захист цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.
Особа, якої права порушенні має
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способом захисту суб`єктних цивільних
прав розуміють закріпленні законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушення (оспорюваних) прав та вплив
на порушника (особу, яка порушила ці
права). Загальний перелік таких
способів захисту цивільних прав та
інтересів визначений в ст.16 ЦК України,
згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, якої одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права, що рівною
мірою означає як наявність права, так і
його відсутність або і відсутність
обов`язків.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Тобто за змістом зазначених норм,
обрання способу захисту свого
порушеного права, права визначення
предмету та правових підстав позову, а
також визначення кола осіб, які повинні
брати участь у вирішенні справи,
законом передбачено виключно
позивачеві і суд без його згоди не може
їх змінити.

ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами
про поділ боргу у розмірі 17 832 грн. 94
коп., який ще має бути виплачений.

Проте, суд зазначає, що позивачем
обраний неналежний спосіб захисту
свого цивільного права.

Судом встановлено та не заперечувалось
сторонами по справі, що , 14.09.2010 року
ОСОБА_1 було укладено договір
споживчого кредиту з ПАТ «Комерційний
банк Приватбанк». Станом на 08.08.2012 року,
тобто до розірвання шлюбу з
відповідачкою, за вказаним договором
рахується заборгованість у розмірі 17 832
грн. 94 коп.

Згідно частини 4 ст.65 СК України,
договір, укладений одним з подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

В пункті 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007р.
вказано про те, що при поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Суд зазначає, що відповідно до вимог
ст.ст. 520, 629 ЦК України питання щодо
укладення кредитного договору і заміни
боржника у вже укладеному договорі,
відноситься до компетенції банку як
кредитора.

Крім того, поділ в рівних частинах
боргу, що є не сплаченим на час розгляду
справи, не ґрунтується на способах
захисту цивільних прав та інтересів,
визначених у ст.16 ЦК України, оскільки,
на думку суду, поділу між подружжям
повинні підлягати грошові кошти, які
вже сплачені ними в рахунок погашення
боргових зобов'язань, а не ті, що
підлягають сплаті в майбутньому.

Таким чином, суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в
цій частині позовних вимог.

При цьому, суд роз'ясняє ОСОБА_1, що він
не позбавлений права звернутись до
суду з новими позовними вимогами до
ОСОБА_2 про поділ боргу подружжя з
дотримання вимог ст.16 ЦК України щодо
належного способу захисту свого
цивільного права та зазначенням у
новому позові усіх осіб, рішення щодо
яких може вплинути на їх права та
обов'язки.

Виходячи з викладеного, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, часткове
задоволення позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про поділ
сумісно нажитого майна та визнання
права власності на частку цього майна
та відмову в задоволенні позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5 на
стороні позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на гараж.

Питання щодо розподілу судових витрат
по справі вирішити відповідно до вимог
ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Крім того, відповідно до вимог ч.6 ст. 154
та п. 8 ч.1 ст. 214 ЦПК України, суд
одночасно з ухваленням рішення вирішує
питання щодо скасування заходів
забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212 - 215, 218,
223, 292 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя - задовольнити частково.

Поділити майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, а саме
ОСОБА_1 виділити у власність та
зобов'язати відповідача ОСОБА_2
передати йому у власність: холодильник
«Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний
вартістю 4000 грн.; мікрохвильова піч 21
л. вартістю 350 грн.; телевізор
«Панасонік» діагональ 40 см. вартістю 500
грн.; ліжко двохспальне вартістю 200 грн.;
шафа з антресолями з 3 дверцятами
вартістю -200 грн.; стінка-буфет з
платтяною шафою вартістю 600 грн., а
всього на загальну суму 5 850 грн.

Поділити майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та ОСОБА_2
виділити у власність і зобов'язати
ОСОБА_1 передати їй у власність:
кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.; стіл
письмовий комп`ютерний вартістю 1500 грн;
акваріум 150 л. вартістю 200 грн.; душовий
бокс L=150 см., умивальник з дзеркалом
(Мойдодир), пральна машинка LG 5 кг.,
унітаз на загальну суму 10 000 грн.; меблі
кухонні вартістю 2 500 грн.; газова плита
Гретта вартістю 1 200 грн.; постільну
білизну вартістю 50 грн., а всього на
загальну суму 15 750 грн.

В іншій частини позовних вимог в
задоволенні позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про поділ
сумісно нажитого майна та визнання
права власності на частку цього майна -
задовольнити частково.

Провести поділ майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
та визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/3 частину будівельних матеріалів, які
були використані під час побудови
індивідуального гаражу АДРЕСА_3 40969, 33
грн.

Провести поділ майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
та визнати за ОСОБА_2 право власності
на 2/3 частини будівельних матеріалів,
які були використані під час побудови
індивідуального гаражу АДРЕСА_3 81938, 66
грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
майно, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, а саме:
кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
майно, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, а саме:
холодильник «Самсунг» двохкамерний
висотою 2 м. вартістю 4000 грн.;
мікрохвильова піч 21 л. вартістю 350 грн.;
телевізор «Панасонік» діагональ 40 см.
вартістю 500 грн., ліжко двохспальне
вартістю 200 грн.; шафа з антресолями з 3
дверцятами вартістю -200 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію у розмірі 25401, 50
грн. вартості 2/3 частки автомобіля
«Фольксваген Транспортер» 1999 року
випуску, державний номер НОМЕР_3,
залишивши за ОСОБА_1 грошові кошти у
розмірі 12700, 75 грн. вартості 1/3 частки
автомобіля «Фольксваген Транспортер»
1999 року випуску, державний номер
НОМЕР_3.

В іншій частині позовних вимог в
задоволенні зустрічного позову
відмовити.

В задоволенні позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору ОСОБА_5 на стороні
позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на гараж - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений судовий збір за подання
позову в сумі 114,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
сплачений судовий збір за подання
зустрічного позову в сумі 504 грн.

Арешт на майно, накладений шляхом опису
майна згідно ухвали Зміївського
районного суду Харківської області від
21.01.2013 року та арешт на рухоме майно, а
саме: автомобіль «Фольксваген
Транспортер» 1999 року випуску,
державний номер НОМЕР_3 та нерухоме
майно, а саме: гараж АДРЕСА_3, накладений
згідно ухвали Зміївського районного
суду Харківської області від 26.04.2013
року, заборону ОСОБА_1 та іншим особам
демонтування гаражу АДРЕСА_3,
Харківської області, накладену
відповідно до ухвали Зміївського
районного суду Харківської області від
03.06.2013 року - скасувати.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через Зміївський районний суд
Харківської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: