Справа № 353/836/13-ц
Провадження № 22-ц/779/41/2014
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н.І.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої:
Матківського Р.Й.,

суддів: Ковалюка
Я.Ю., Мелінишин Г.П.,

секретаря: Вилки
І. В.

з участю :
представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
представника ОСОБА_3, до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
борговою розпискою з апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення
Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 15.10.2013
року, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Тлумацького
районного суду Івано-Франківської
області від 15.10.2013 року позов
представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за борговою
розпискою задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1078650 грн. 00 коп.
основного боргу за борговою розпискою,
64 719 грн. 00 коп. відсотків за
користування позиченими коштами, 13564
грн. 40 коп. - 3% річних, 67821 грн. 84 коп. -
пені, 630 грн. 00 коп. витрат, пов'язаних з
публікацією оголошення в газеті
«Урядовий кур'єр», 3441 грн. 00 коп.
судового збору, всього 1228826 грн. 24 коп.

Ухвалою Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від
05.12.2013 року заяву ОСОБА_4 про перегляд
заочного рішення Тлумацького
районного суду від 15.10.2013 року залишено
без задоволення.

На заочне рішенням Тлумацького
районного суду від 15.10.2013 року, ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, просить його
скасувати і ухвалити нове, про відмову
у задоволенні позову.

У скарзі апелянт зазначає, що рішення
суду першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, за неповного
з'ясування обставин, які мають значення
для вирішення справи.

Належним чином не був повідомлений про
розгляд справи Тлумацьким районним
судом. Апелянт вважає такими, що не
відповідають дійсності, обставини,
встановлені судом першої інстанції з
приводу отримання ним рекомендованого
листа з повідомленням про вручення
поштового відправлення №022 від
22.06.2013 року на ім'я ОСОБА_4, в якому
містилася копія ухвали про відкриття
провадження у даній справі та копія
позовної заяви з доданими до неї
документами. Повідомлення про розгляд
справи не отримував, а розписка про
вручення підписана не ним.

Крім того, всупереч ч. 3 ст. 224 ЦПК
України, суд не повідомив його і про
збільшення позовних вимог ОСОБА_3, тому
він не мав можливості надати докази,
які б спростували доводи позову.

Суд не врахував, що не позичав грошових
коштів у позивача та ніякої боргової
розписки не писав. Даного факту суд
першої інстанції не встановив та
прийняв необґрунтоване рішення.

Вислухавши доповідача, представника
позивача, який вимоги скарги не визнав,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Згідно ст. 3 ЦПК України захисту
підлягають порушені, невизнані або
оспорювані права, свободи чи інтереси.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, в
інтересах ОСОБА_3, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що наявність
оригіналу розписки у кредитора, яку він
представив суду, свідчить про те, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання перед позивачем щодо
повернення коштів, а тому порушене
право ОСОБА_3 підлягає захисту.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів Апеляційного суду
Івано-Франківської області, виходячи з
наступного.

Встановлено, що 01.03.2013 року ОСОБА_4
отримав від ОСОБА_3 у позику грошові
кошти у розмірі 135000,00 доларів США, які
він зобов'язався повернути у строк до
01.05.2013 року, про що ОСОБА_4 було складено
письмову розписку у присутності двох
свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6. У разі
прострочення повернення коштів, ОСОБА_4
зобов'язався відповідно до
ст. 625 ЦК України сплатити
ОСОБА_3 штраф у розмірі 3% річних у разі
несвоєчасного повернення боргу, пеню у
розмірі подвійної облікової ставки,
встановленої Національним Банком
України від несвоєчасно поверненої
суми за кожен день прострочення,
інфляційні з урахуванням
встановленого урядом індексу інфляції
за весь час прострочення. Також
зобов'язався додатково сплатити ОСОБА_3
відсотки за користування позиченими
грошима у розмірі 3% місячних за
березень та квітень 2013 року від
загальної суми грошей, що становить 4050
доларів США за кожен місяць (а.с. - 79).

Встановлено також, що у визначений
розпискою строк, а саме, до 01.05.2013 року,
свої зобов'язання перед ОСОБА_3 ОСОБА_4
не виконав.

01.10.2013 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3
подав до суду заяву про збільшення
(уточнення) розміру позовних вимог,
відповідно до якої просив стягнути з
ОСОБА_4 1224755,24 боргу за борговою
розпискою, в тому числі 1078650,00 грн. -
основний борг, 64719,00 грн. - відсотки за
користування позиченими коштами, 13564,40
грн. - 3% річних, 67821,84 грн. - пеня. Просив
стягнути 630 грн. 00 коп. судових витрат,
пов'язаних з публікацією оголошення в
газеті «Урядовий кур'єр», 3441
грн. 00 коп. судового збору (а.с. 47 - 49).

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно вимог ст. ст. 526, 625 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про
задоволення позовних вимог.

При вирішенні вимог апеляційної скарги
немає підстав вважати, що висновки
суду, не відповідають обставинам
справи, порушено порядок дослідження
доказів, чи встановлення фактів й
обставини, що мають значення для
справи.

При вирішенні позовних вимог судом
правильно визначено характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосовано закон, що їх регулює, повно
і всебічно досліджено матеріали справи
та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Тлумацького районного
суду Івано-Франківської області від
15.10.2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Р.Й. Матківський

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.П. Мелінишин