________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/476/13- ц
Провадження № 2/520/1060/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 року

Київський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого - судді Коваленко О.Б.,

за участю - секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до Одеської
міської ради, ОСОБА_3, за участю третьої
особи ОСОБА_1 про визнання незаконним
рішення сесії, визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку,
визнання недійсним договору дарування,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою. Після уточнення
позовних вимог просить усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, площею
0,0547 га, в тому числі по угіддях: 0,0547 га -
під будівлями, лісами та іншими
угіддями у межах згідно з планом;
кадастровий номер - :50:014:0010, шляхом
знесення за рахунок ОСОБА_2 будівлі
гаражу, що збережена Розпорядженням
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради №487 від 03 травня
2006 року «Про збереження будівлі гаражу
по АДРЕСА_3, гр. ОСОБА_2». Стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові
витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач за первісним позовом ОСОБА_1
зазначила, що 17.09.2010 року за договором
дарування земельної ділянки, який
посвідчено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, ОСОБА_3 безоплатно
передала у власність ОСОБА_1 земельну
ділянку, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_2, площею 0,0547 га, в тому числі по
угіддях: 0,0547 га - під будівлями, лісами
та іншими угіддями у межах згідно з
планом;кадастровий номер - :50:014:0010.
ОСОБА_2 самовільно без дозволу та
будь-яких інших законних підстав
побудувала гараж на земельній ділянці
за адресою: АДРЕСА_2, яким користується
в теперішній час, чим створює
перешкоди, що заважають ОСОБА_1
нормально та вільно володіти і
користуватися земельною ділянкою, що є
порушенням її прав. У зв'язку з чим
позивач за первісним позовом вимушена
була звернутися до суду за захистом
своїх порушених прав.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2
та її представник під час розгляду
справи вимоги не визнали, проти
задоволення первісного позову
заперечували, пояснили суду, що ОСОБА_2
є власником 9/50 частини домоволодіння,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло, виданим
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів 13
серпня 1998 року, та гараж, яким
користується ОСОБА_2 знаходиться на
території домоволодіння будинку
АДРЕСА_3.

В зустрічному позові ОСОБА_2 після
уточнення своїх позовних вимог просила
поновити строк на звернення до суду з
позовною заявою, якою просила визнати
незаконним (недійсним) рішення
Одеської міської ради від 10.07.2008 року за
№3351-V про передачу у власність ОСОБА_3
земельну ділянку пл.. 0,0547 га за адресою:
АДРЕСА_2; визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,0547 га Серія ЯИ №137622 від
10.11.2009 року виданий ОСОБА_3 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка), який
зареєстровано в Книзі реєстрації
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №94;
визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки площею 0,0547 га
розташованою за адресою: АДРЕСА_2 від
17.09.2010 року, який зареєстрований за №4653.

Відповідач за зустрічним позовом
Одеська міська рада в судове засідання
не з'явився, причини неявки суду не
повідомив, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Від відповідача за зустрічним позовом
ОСОБА_3 надійшли заперечення на позовну
заяву про визнання незаконним рішення
сесії, визнання недійсним державного
акту на земельну ділянку, визнання
недійсним договору дарування, в яких
вона вказує, що ні вона ОСОБА_3, ні
Одеська міська рада, ні ОСОБА_1, ні інші
особи не порушили права ОСОБА_2 на
користування земельною ділянкою, що
знаходиться під гаражем ОСОБА_2,
оскільки остання не мала та не має
такого права. Також від відповідачки за
зустрічним позовом ОСОБА_3 надійшли
письмові пояснення щодо первісного та
зустрічного позову, в яких вона
підтвердила викладені в первісному
позові обставини та просила відмовити
у задоволенні зустрічного позову. Крім
того від відповідачки за зустрічним
позовом ОСОБА_3 надійшла заява в
порядку ст.27 ЦПК України, якою вона
просить розглядати справу за її
відсутності та про прийняте рішення
повідомити в установленому законом
порядку.

Представник третьої особи за
зустрічним позовом ОСОБА_1 під час
розгляду справи позовні вимоги не
визнала, проти задоволення зустрічного
позову заперечувала, пояснила, що
рішення Одеської міської ради від
10.07.2008 року за №3351-V про передачу у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки пл.
0,0547 га за адресою: АДРЕСА_2 не
суперечить вимогам закону та не
порушує права третіх осіб, а також, що
ОСОБА_2 не має передбаченого законом
обсягу прав щодо володіння чи
користування земельною ділянкою, яка
знаходиться під будівлею гаражу, що
збережена Розпорядженням Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради № 487 від 03.05.2006 року «Про
збереження будівлі гаражу по АДРЕСА_3,
гр.. ОСОБА_2».

Вислухавши пояснення представника
позивача за первісним позовом,
відповідача за первісним позовом,
представника відповідача за первісним
позовом, позивача за зустрічним
позовом, представника позивача за
зустрічним позовом, представника
третьої особи за зустрічним позовом,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою підлягають
задоволенню, у зустрічному позові
ОСОБА_2 до Одеської міської ради,
ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_1
про визнання незаконним рішення сесії,
визнання недійсним державного акту на
земельну ділянку, визнання недійсним
договору дарування слід відмовити.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

17.09.2010 року за договором дарування
земельної ділянки, який посвідчено
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 безоплатно передала у власність
ОСОБА_1 земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею
0,0547 га, в тому числі по угіддях: 0,0547 га -
під будівлями, лісами та іншими
угіддями у межах згідно з
планом;кадастровий номер - :50:014:0010.

ОСОБА_2 самовільно без дозволу та
будь-яких інших законних підстав
побудувала гараж на земельній ділянці
за адресою: АДРЕСА_2, яким користується
в теперішній час, чим створює
перешкоди, що заважають ОСОБА_1
нормально та вільно володіти і
користуватися земельною ділянкою, що є
порушенням прав останньої.

Земельна ділянка не відводилась ОСОБА_2
для будівництва будівлі гаражу, а тому
у відповідності до ст. 376 ЦК України,
таке будівництво є самочинним.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
основи містобудування» при здійсненні
містобудівної діяльності повинні бути
забезпечені: розробка містобудівної
документації, проектів конкретних
об'єктів згідно з вихідними даними на
проектування, з дотриманням державних
стандартів, норм і правил; розміщення і
будівництво об'єктів відповідно до
затверджених у встановленому порядку
містобудівної документації та
проектів цих об'єктів; урахування
державних та громадських інтересів при
плануванні та забудові території;
урахування законних інтересів та вимог
власників та користувачів земельних
ділянок та будівель, що оточують місце
будівництва; захист прав громадян та
громадських організацій згідно з
законодавством.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність» будівництво
(нове будівництво, реконструкція,
капітальний ремонт) об'єкта
архітектури здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил у порядку, визначеному
Законом України «Про регулювання
містобудівної діяльності».

Відповідно до абз.2, 3 п.1.1. Положення про
порядок надання дозволу на виконання
будівельних робіт, затвердженого
наказом Державного комітету
будівництва архітектури та житлової
політики України № 273 від 5 грудня 2000
року дозвіл на виконання будівельних
робіт надається інспекціями
державного архітектурно-будівельного
контролю, які одночасно ведуть реєстр
наданих дозволів. Виконання
будівельних робіт без вищезазначеного
дозволу забороняється.

Відсутність у забудовника
затвердженого проекту і дозволу на
проведення будівельних робіт тягне за
собою визнання такого будівництва
самочинним, а тому він підлягає
знесенню у відповідності зі ст. 376 ЦК
України відповідачем.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» відповідно до вимог
статті 376 ЦК України право на звернення
до суду з позовом про знесення або
перебудову самочинно збудованого
об'єкта нерухомості мають як органи
державної влади, так і органи місцевого
самоврядування. У випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права (стаття 391 ЦК), а також власнику
(користувачу) земельної ділянки, якщо
він заперечує проти визнання за особою,
яка здійснила самочинне будівництво на
його земельній ділянці, права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно (частина четверта
статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Пояснення ОСОБА_2 про те, що будівля
гаражу розташована на земельній
ділянці, яка є прибудинковою
територією будинку АДРЕСА_3, а не на
земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2
відповідачем належними і допустимими
доказами не підтверджено. Відповідно
відповіді Київської районної
адміністрації від 18.10.13 №1752/01-11на
адвокатський запит вих.№13/10/07-2 від
07.10.2013 року та додатку до нього
натуральні показники площ
прибудинкових територій
багатоквартирних житлових будинків
комунальної власності м.Одеси
затверджені рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради від
29.07.2008 року №924, зокрема, прибудинкова
територія будинку АДРЕСА_3 складає:
асфальт вулиці - 175 кв. м., газон вулиці -
232 кв. м. Акт державної реєстрації на
земельну ділянку та інформація щодо
надання в оренду земельної ділянки, на
якій знаходиться вказаний будинок, в КП
«ЖКС «Чорноморський» відсутні. З
доданої копії плану-схеми
прибудинкової території будинку за
адресою АДРЕСА_3 встановлено, що
будівля гаражу, що збережена
Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
№487 від 03 травня 2006 року «Про
збереження будівлі гаражу по АДРЕСА_3,
гр. ОСОБА_2» на прибудинковій території
будинку АДРЕСА_3 дійсно не знаходиться.

ОСОБА_2 є власником 9/50 частини
домоволодіння, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житло, виданим Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів 13 серпня 1998 року.

Проте ОСОБА_2 не було надано доказів, що
вона є користувачем сусідньої
земельної ділянки, а саме земельної
ділянки, що знаходиться під будівлею
гаражу за адресою АДРЕСА_2, що збережена
Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
№487 від 03 травня 2006 року «Про
збереження будівлі гаражу по АДРЕСА_3,
гр. ОСОБА_2».

Листом Управління Держземагенства у м.
Одеса Одеської області від 30.04.2013 року
№01-5-03/2030, що надійшов на виконання
ухвали Київського районного суду м.
Одеси від 17.04.2013 року по справі №520/476/13-ц
підтверджено, що згідно наявних в
управлінні Книг реєстрації державних
актів на право власності на земельну
ділянку та на право постійного
користування земельною ділянкою,
договорів оренди землі та других
примірників державних актів та
примірників договорів оренди землі
станом на 31.12.2012 р. в управлінні
відсутня інформація щодо реєстрації
права власності чи користування на
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3.

Зі схеми генплану м. Одеси не
вбачається, що будівля гаражу, що
збережена Розпорядженням Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради №487 від 03 травня 2006 року
«Про збереження будівлі гаражу по
АДРЕСА_3, гр. ОСОБА_2» знаходиться поруч
з земельною ділянкою за адресою:
АДРЕСА_2.

Обставина, на яку посилається ОСОБА_2,
що на території домоволодіння АДРЕСА_3,
знаходився сарай для збереження
вугілля та дров для пічного опалення не
підтверджена належними та допустимими
доказами, а тому суд вважає дану
обставину не доведеною.

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи по
цивільній справі №520/476/13-ц від 10.09.2013
року №095/2013, виконаним ЧП «Одеський
науково-дослідний центр експертних
досліджень ім. Скибинського С. С.»,
будівля гаражу, площею 18,0 кв. м., яка
була збережена Розпорядженням
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради № 487 від 03 травня
2006 року «Про збереження будівлі гаражу
по АДРЕСА_3, гр.. ОСОБА_2». фактично
знаходиться на території земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0547
га, кадастровий номер - :50:014:0010.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2,
обґрунтовуючи свої вимоги на підставі
того, що при виготовленні Державного
акту серії ЯИ №137622 на право власності
на земельну ділянку ОСОБА_3 був
порушений встановлений порядок, не
зазначила, в чому саме полягає
порушення порядку виготовлення
зазначеного акту та не надала належних
та допустимих доказів на підтвердження
даної обставини.

Доводи ОСОБА_2, що суміжні межі не були
погоджені із землекористувачами
суміжної земельної ділянки, а також те,
що в державному акті відсутня вказівка
про суміжного землекористувача ОСОБА_2,
суд не приймає до уваги, оскільки
ОСОБА_2 не було надано доказів того, що
вона є землекористувачем суміжної
земельної ділянки, а й відповідно
суміжні межі земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_2 не мали погоджуватись
з ОСОБА_2, та немає підстав, щоб у
Державного акту серії ЯИ №137622 на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_3
ОСОБА_2 була зазначена як
землекористувач суміжної земельної
ділянки.

Доводи позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_2, що з правом виникнення
користування гаражем, у неї виникло
право користування земельною ділянкою,
яка розташована під будівлею, не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства України та є
безпідставними.

Також суд приймає до уваги, що
відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні, що відбулося 17.04.2013 року,
визнала, що дійсно в неї відсутні
будь-які документи на право власності
чи право користування земельною
ділянкою на якій розташована будівля
гаражу, що була збережена
Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
№487 від 03 травня 2006 року «Про
збереження будівлі гаражу по АДРЕСА_3,
гр. ОСОБА_2».

Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу
України, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

06.03.2014 року у судовому засіданні були
допитані свідки ОСОБА_7, що проживає за
адресою АДРЕСА_4 та ОСОБА_8, що проживає
за адресою: АДРЕСА_5.

Свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що
знайома з ОСОБА_2 приблизно з 1964 року. Їй
відомо, що гаражем ОСОБА_2 користується
давно, з часу проведення газу, та
повідомила, що даний гараж знаходиться
поруч з земельною ділянкою позивача за
первісним позовом, а саме на
прибудинковій території будинку
АДРЕСА_3 та повідомила, що з права від
гаражу був паркан. Також свідок ОСОБА_7
повідомила, що з будинку АДРЕСА_3 є
вихід на вулицю Макарова в місті Одесі,
де розташовані ворота, встановлені
мешканцями будинку АДРЕСА_3. Свідок
ОСОБА_7 зазначила, що немає освіти в
галузі землеустрою та геодезії.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що є
сусідкою ОСОБА_2, яка користується
гаражем, та повідомила, що даний гараж
ОСОБА_2 отримала в користування від
іншої сусідки ОСОБА_9 приблизно у 80-х
роках. Також свідок повідомила, що
гараж знаходиться на прибудинковій
території будинку АДРЕСА_3 та
повідомила, що з права від гаражу був
паркан, а в кінці двору був пустир та
огород сусідів. Також повідомила, що
ніколи не отримувала інформації щодо
меж прибудинкової території будинку
АДРЕСА_3 та не бачила документів ОСОБА_2
на право власності чи користування
земельною ділянкою під гаражем. Свідок
ОСОБА_8 зазначила, що немає освіти в
галузі землеустрою та геодезії.

Суд критично ставиться до пояснень
свідків щодо того, що гараж знаходиться
поруч з земельною ділянкою позивача за
первісним позовом та на прибудинковій
території будинку АДРЕСА_3, оскільки
свідки не назвали джерело своєї
обізнаності щодо даної обставини. Інші
повідомлення свідків не містять
інформації щодо предмета доказування,
а тому не беруться до уваги судом і дані
твердження суперечать іншим доказам по
справі, а самі свідки не змогли
аргументувати своє твердження з даного
питання.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ст. 63 ЦПК України
показання свідка - це повідомлення про
відомі йому обставини, які мають
значення для справи. Не є доказом
показання свідка, який не може назвати
джерела своєї обізнаності щодо певної
обставини.

Таким чином, позивачем за зустрічним
позовом ОСОБА_2 не надано доказів, що
земельна ділянка, що знаходиться під
будівлею гаражу, яка була збережена
Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради №
487 від 03 травня 2006 року «Про збереження
будівлі гаражу по АДРЕСА_3, гр.. ОСОБА_2»
знаходилась у її користуванні, а також
не надала доказів незаконності рішення
Одеської міської ради від 10.07.2008 року за
№3351-V про передачу у власність ОСОБА_3
земельну ділянку пл.. 0,0547 га за адресою:
АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не є
стороною договору дарування земельної
ділянки від 17.09.2010 року та даний договір
ніяким чином не впливає та не порушує
її права та інтереси, відтак ОСОБА_2 не є
належною стороною договору дарування і
не має достатнього об'єму прав для його
оскарження.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що вимоги
позивача за первісним позовом є
обґрунтованими, доведеними, у зв'язку з
чим підлягають задоволенню, а
позивачем за зустрічним позовом
обґрунтованості своїх вимог не
доведено, та доводи зустрічної
позовної заяви щодо наявності
порушеного права позивача були
спростовані під час розгляду справи.

Судом встановлено, що позивачем за
первісним позовом ОСОБА_1 сплачено
судовий збір в розмірі 349 гривень 40
копійок (при зверненні до Київського
районного суду м.Одеси із
вищезазначеним позовом, сплатила суму
судового збору в розмірі 114 гривень 70
копійок, із заявою про забезпечення
доказів, сплатила суму судового збору в
розмірі 120 гривень 00 копійок із заявою
про призначення експертизи, сплатила
суму судового збору в розмірі 114
гривень 70 копійок, що разом складає 349
гривень 40 копійок), та судові витрати на
проведення експертизи у сумі 4000
гривень 00 копійок, що підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордера від 10 вересня 2013 року, що видана
ПП «ОНДЦЕД ім. Скибинського С. С.».

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до
судових витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать: витрати на правову
допомогу; витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду; витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи; витрати, пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 209 ч 3, 212-215 ЦПК
України,

ВИРІШИВ:

Усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2,
площею 0,0547 га, в тому числі по угіддях:
0,0547 га - під будівлями, лісами та іншими
угіддями у межах згідно з планом,
кадастровий номер - :50:014:0010, шляхом
знесення за рахунок ОСОБА_2 будівлі
гаражу, що збережена Розпорядженням
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради №487 від 03 травня
2006 року «Про збереження будівлі гаражу
по АДРЕСА_3, гр. ОСОБА_2».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму сплаченого судового збору в
розмірі 349 (триста сорок дев'ять)
гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати на проведення
експертизи у сумі 4000 (чотири тисячі)
гривень 00 копійок.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Одеської міської ради, ОСОБА_3, за
участю третьої особи ОСОБА_1 про
визнання незаконним рішення сесії,
визнання недійсним державного акту на
земельну ділянку, визнання недійсним
договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги до
Київського районного суду м. Одеси
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя
Коваленко О. Б.