АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/1358/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 619/1848/13-ц
Доповідач: Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4

на рішення Дергачівського районного
суду Харківської області від 24 грудня
2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про поновлення
порушеного права власності та усунення
перешкод у його здійсненні, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа -
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про поновлення
порушеного права власності та усунення
перешкод у його здійсненні.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_5
вказував, що йому на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу від
09 листопада 2010 року належить житловий
будинок літ. «А-2» за адресою АДРЕСА_1. У
кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2
вищевказаного будинку мешкають
відповідачі та користуються спірними
кімнатами без належних правових
підстав, що порушує його право як
власника будинку. Добровільно
звільнити кімнати відповідачі
відмовляються.

Тому, ОСОБА_5, з урахуванням зміненої
позовної заяви (а.с.82), просив суд
визнати його єдиним власником
житлового будинку АДРЕСА_1, визнати, що
відповідачі не мають права володіти,
користуватися та розпоряджатися
будь-якими приміщеннями, в тому числі
спірними кімнатами, поновити його
порушене право власності шляхом
витребування кімнат АДРЕСА_1 із чужого
незаконного володіння відповідачів та
усунути перешкоди у здійсненні його
права власності шляхом виселення
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зі спірного
житла без надання іншого житлового
приміщення, а також шляхом визнання
недійсним договору про надання послуг
з електропостачання, укладеного між АК
«Харківобленерго» та громадянином
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
визнання недійсним договору про
надання послуг з водопостачання,
укладеного між КП
«Дергачікомунсервіс» та ОСОБА_3 за
вищевказаною адресою.

У судовому засіданні відповідачі позов
не визнали, вказували, що вони на
законних підставах проживають у
кімнатах АДРЕСА_1.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 24 грудня
2013 року позов задоволено частково.
Виселено відповідачів з кімнати
АДРЕСА_1 та стягнуто солідарно з
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 витрати по сплаті судового
збору в сумі 114,70 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 ставить питання про скасування
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення, яким у
задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявники посилаються на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
вказують, що на законних підставах
проживають та зареєстровані у кімнатах
АДРЕСА_1, протилежного позивачем не
доведено. Крім того, зміна власника
житла не є підставою для виселення
мешканців гуртожитку без надання їм
іншого приміщення.

Рішення суду першої інстанції
відповідачами оскаржується тільки в
частині їх виселення з кімнат
гуртожитка, в решті рішення суду
сторонами не оскаржується і судом
апеляційної інстанції не
переглядається.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі вселились в спірне
приміщення незаконно, без дотримання
визначеного законом порядку, а тому
вони підлягають виселенню.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що на підставі договору
купівлі-продажу від 09 листопада 2010 року
ОСОБА_5 є власником гуртожитку літ. «А-2»
за адресою: АДРЕСА_1, який придбано у ТОВ
«Галлан ЛТД» в особі директора
Бондаренко В.А. (а.с.5,7).

Матеріали справи свідчать, що
відповідачі зареєстровані та
проживають у кімнатах АДРЕСА_1 (а.с.133-138).

Відповідно ст. 127 ЖК України та
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УССР від 03 червня 1986 року №
208, для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період роботи або
навчання можуть використовуватись
гуртожитки.

Згідно ч.2 ст. 128 ЖК України жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи організації та відповідного
профспілкового комітету.

Відповідно до ст. 129 ЖК України та п. 10
Примірного положення про гуртожитки,
на підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові ордер, який є
єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_1. перебував на
балансі Державного підприємства
Пересувна механічна колона №5 Тресту
«Харківагробуд», який у 80-тих роках був
заселений працівниками тресту
«Харківагробуд» ПМК №5.

Постановою КМУ від 13.10.1992 р. №577 «Про
передачу майна, яке перебуває у
загальнодержавній власності областей
та м. Севастополя» було прийнято
рішення про передачу до комунальної
власності обласних державних
адміністрацій майна, яке перебуває у
загальнодержавній власності, згідно з
додатками. До такого майна увійшло, в
тому числі й майно Обласного
виробничого об'днання
«Харківоблагробуд».

Розпорядженням Харківської обласної
державної адміністрації від 30.12.1992 р
№622 «Про передачу майна, яке перебуває
у загальнодержавній власності, до
комунальної власності області» було
вирішено передати у комунальну
власність області, в тому числі, майно
Обласного виробничого об'єднання
«Харківобагробуд».

Таким чином, згідно вказаних постанов
гуртожиток, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, ще в 1992 році повинен був бути
переданий до комунальної власності
територіальної громади Харківської
області.

Натомість, рішенням виконавчого
комітету Дергачівської міської ради
народних депутатів №39/6 від 12.03.1996 р. на
підставі висновку БТІ було вирішено
оформити право власності на приміщення
в АДРЕСА_1, в цілому за ТОВ «Галант».

09.01.1997 р. ТОВ «Галант» за актом
приймання-передачі передало вказаний
гуртожиток до статутного фонду АТ
«Галлан».

В свою чергу, 18.06.2009 р. рішенням
Господарського суду Харківської
області у справі №61/82-09 право власності
на вказаний гуртожиток було визнано за
ТОВ «Галлан ЛТД», як правонаступником
АТ «Г аллан».

09.11.2010 р. ТОВ «Галлан ЛТД» вищевказаний
гуртожиток за договором
купівлі-продажу був проданий ОСОБА_5/

Постановою Харківського Апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2012 р. у
справі №2027/2а-10756/12, встановлено
підтверджено факт, що житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, має
статус гуртожитку.

У 1986 р. кімнату у вказаному гуртожитку
отримала й сім'я ОСОБА_3, який
відповідно до трудової книжки(а.с.202-203),
працював на Г1МК №33 «Харківсільбуд»,
яка в подальшому була перейменована у
ПМК №5 Тресту «Харківагробуд».

Заселення працівників ПМК №33 Тресту
«Харківсільбуд», яка у подальшому була
перейменована у ПМК №5 Тресту
«Харківагробуд», разом з їхніми сім'ями
у кімнати гуртожитку та подальша
реєстрація їх місця проживання
здійснювалася на підставі листів
адміністрації та п/комітету
підприємства.

Згідно інформації, що міститься у
домовій книзі та наданих копіях
паспортів відповідачів, місце
проживання та реєстрації ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 у гуртожитку у кімнатах АДРЕСА_1
з 12.03.1986 року, а ОСОБА_4(дочки ОСОБА_3) з
14.02.1997 року - постійно

Виходячи із наведеного, судова колегія
приходить до висновку, що вселення
відповідачів у гуртожиток і
користування житловою площею у
гуртожитку відбулося на законних
підставах, оскільки ОСОБА_3 ще у 1986 році
вселяли у гуртожиток та зареєстрували
разом зі сімєю, як робітника власника
гуртожитку, тобто на підставі
спільного на той час рішення
адміністрації та профспілкового
комітету, а отримання
дозволу(спеціального ордера) є
формалізованим підтвердженням
наявності такого рішення, т.я.
спеціальний ордер на вселення у
житлове приміщення в гуртожитку
видався адміністрацією підприємства,
установи, організації, які не завжди на
той час добросовісно виконували
покладені на них обов'язки. .

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідачі іншого житла не мають.

Частиною другою статті 132 ЖК України
визначено, що працівників підприємств,
установ, організацій, які поселилися у
зв'язку з роботою, може бути виселено
без надання іншого жилого приміщення в
разі звільнення за власним бажанням
без поважних причин., за порушення
трудової дисципліни або вчинення
злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших
підстав, ніж ті. що зазначені в частині
другій цієї статті, а також осіб,
перелічених у статті 125 цього Кодексу,
може бути виселено лише з наданням їм
іншого жилого приміщення

Задовольняючи позов ОСОБА_5 частково,
суд першої інстанції необґрунтовано
виходив з того, що будь-яких доказів,
які б свідчили про те, що відповідачі
незаконно заволоділи квартирами, в
яких проживають та зареєстровані, а
зміна власника житла є достатньою
підставою для виселення мешканців
гуртожитку без надання іншого
житлового приміщення.

Судова колегія вважає, що такі
висновки суду першої інстанції не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства та матеріалах цивільної
справи.

Зазначений гуртожиток відповідно
до вимог ст.ст. 379, 380 ЦК України є
житловою будівлею, яка була
обтяжена проживанням в ньому
відповідачів, і відповідно до ст. 4 ЖК
України входить до житлового фонду.
При цьому до ОСОБА_5 відповідно до ст.
814 ЦК України перешли права та
обов'язки наймодавця щодо наймачів
приміщень в цьому будинку - зазначених
відповідачів, які вселилися та
проживають в цьому гуртожитку ще з 1986
року правомірно, тому відсутність
договору найму між відповідачами і
позивачем, як новим власником не є
підставою для виселення відповідачів.

Оскільки виселення є категорією
житлового законодавства, предметом
позову про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення є доказування втрати права
на житло, або взагалі його відсутність,
або інші передбачені ЖК УРСР підстави
для позбавлення особи права на житло.

Зазначені обставини позивачем не
доведені, тому відповідачі
проживають у гуртожитку правомірно і
відсутні підстави для застосування
ст. 391 ЦК України.

Також є безпідставними посилання
позивача на виселення відповідачів з
спірного житла на підставі вимог ст.. 387
ЦК України, оскільки віндікаційним
позовом захищається право власності
в цілому, тобто коли одночасно
порушені права володіння, користування
і розпорядження майном. Між тим
позивачем вказані порушення його права
власності не доведені.

У судовому засіданнях позивач
підтвердив, що при придбанні
гуртожитку, знав що в квартирах
НОМЕР_1,НОМЕР_2 гуртожитку постійно
проживають та зареєстровані
відповідачі та пояснив, що не
заперечував та не заперечує наявне у
них право користуватися житловим
приміщенням в належному гуртожитку на
умовах договору житлового найму.

Відповідно до ст. 770 ЦК України зміна
власника зазначеного гуртожитку не є
підставою для автоматичного
припинення або зміни існуючих між
попереднім власником та відповідачами
правовідносин.

Виходячи з наведеного , відповідно до
ст.. 309 ЦПК України, судова колегія
скасовує рішення суду та ухвалює нове у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального
права та порушенням норм
процесуального права.

За таких обставин, судова колегія
вважає заявлені позивачем вимоги щодо
виселення позивачів без надання іншого
житла необгрунтованими, тому у
задоволенні його позову належить
відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 304,307,313,314,316,317,319,324
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4- задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду
харківської області від 24 грудня 2013
року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про виселення - скасувати. В цій частині
ухвалити нове рішення. В позові ОСОБА_5
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про виселення із
кімнат АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: