АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
№ 646/5501/13-ц
Провадження №22ц/790/1597/14
Головуючий1інстанції: Прошутя І.Д.
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів - Івах
А.П., Коростійової В.І.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 03 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, та моральної шкоди,-

встановила:

12 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом. Просив
стягнути на його користь з Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк (Далі ПАТ КБ) «Приватбанк»
навиплачену йому заробітну плату за
період з 27 червня 2012 року по 13 травня 2013
року, середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні з 13
травня 2013 року по день фактичного
розрахунку, та моральну шкоду в
розмірі 50 000 грн.

Посилався на те, що з 05 травня 2005 року
він працював на посаді провідного
спеціаліста Департамента безпеки по
Харківському ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк". 16
травня 2011 року його було звільнено з
роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 27 червня 2012 року
його поновлено на роботі та стягнуто
невиплачену заробітну плату, середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
моральну шкоду, в загальному розмірі 121
726,55 грн. Це рішення набуло чинності 30
січня 2013 року. 05 квітня 2013 року
Червонозаводським районним судом м.
Харкова було видано виконавчі листи та
відкрито виконавче провадження. 07
травня 2013 року його поновлено на
роботі. 13 травня 2013 року на підставі
заяви про звільнення від 08 травня 2013
року його звільнено з роботи за ст. 38
КЗпП України за власним бажанням. При
звільненні з ним не було проведено
повний розрахунок, а саме, не
нарахована та не виплачена заробітна
плата за період з 27 червня 2012 року по 13
травня 2013 року, за виключенням
компенсації за невикористану
відпустку, яку було нараховано та
виплачено 16 травня 2013 року. Крім того,
діями відповідача, йому було завдано
моральну шкоду.

Відповідач, в особі свого представника,
проти позову заперечувала. Посилалась
на те, що рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 27.червня
2013 року, не було допущено судом до
негайного виконання в частині
поновлення позивача на роботі. Це
рішення було оскаржено ПАТ КБ
«Приватбанк» в апеляційному порядку на
загальних підставах в строки,
передбачені процесуальним
законодавством. Протягом усього часу
розгляду справи судами різних
інстанцій, позивач не звертався до
відповідача з приводу виконання
рішення суду про поновлення на роботі.
А з огляду на те, що визнане судом право
працівника на поновлення на роботі має
приватний характер, воно не могло бути
реалізоване без волевиявлення цього
працівника. Після ухвалення рішення
про поновлення позивача на роботі,
тобто з 28 червня 2012 року, ОСОБА_2 не
приступив до виконання посадових
обов'язків, а відтак, право на отримання
заробітної плати ним не набуто.
Посилання позивача на норми ст. 117 КЗпП
України необґрунтовані, оскільки в
день звільнення ОСОБА_2 було отримано
компенсацію за невикористану
відпустку - єдина сума належна
позивачеві при звільненні. Важала що
позовна вимога щодо стягнення
моральної шкоди є необгрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 03 жовтня 2013 року та
додатковим рішенням цього ж суду від 17
січня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги неправильним застосуванням
судом норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
і просить ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав, просив її
задовольнити - рішення районного суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким його позов задовольнити у повному
обсязі.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала, вважала рішення суду
першої інстанції законним та
обгрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема,
повинен з'ясувати які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин (ст.
214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
судове рішення не відповідає.

Матеріалами справи встановлено та
визнається сторонами, що ОСОБА_2 з 05
травня 2005 року працював на посаді
провідного спеціаліста департаменту
безпеки по Харківському ГРУ ПАТ КБ
"Приватбанк". 16 травня 2011 року наказом
ПАТ КБ «Приватбанк» № ZAKL-2011/1-3031 від 13
травня 2011 року його було звільнено з
роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 27 червня 2012 року
ОСОБА_2 поновлено на роботі та на його
користь стягнуто невиплачену
заробітну плату, середній заробіток за
час вимушеного прогулу та моральну
шкоду, в загальному розмірі 121 726,55 грн.
Це рішення було оскаржено ПАТ КБ
«ПриватБанк» в апеляційному порядку.
Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 10 вересня 2012
року було частково задоволено
апеляційну скаргу відповідача, рішення
Червонозаводського районного суду
м.Харкова від 27 червня 2012 року
скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково, визнано
звільнення останнього незаконним, а в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 січня 2013 року було
задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 -
рішення апеляційного суду Харківської
області від 10 вересня 2012 року
скасовано, рішення Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 27 червня
2012 року залишено в силі.

05 квітня 2013 року Червонозаводським
районним судом м. Харкова було видано
виконавчі листи та відкрито виконавче
провадження. Наказом ПАТ КБ
«Приватбанк» № Э.28.0.0.0/1-6687794 від 07
травня 2013 року ОСОБА_2 поновлено на
роботі. 13 травня 2013 року на підставі
заяви про звільнення від 08 травня 2013
року та наказу ПАТ КБ «Приватбанк» №
Э.28.0.0.0/1-6706270 позивача звільнено з
роботи за ст.38 КЗпП України за власним
бажанням. Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 27 червня
2012 року в частині стягнення
невиплачених сум виконано в повному
обсязі.

Приймаючи оскаржуване рішення в
частині відмови у стягненні грошової
суми за період з 27 червння 2012 року по 13
травня 2013 року, суд першої інстанції
виходив з того, що за зазначений
період, протиправності дій відповідача
та Червонозаводського ВДВС ХМЮ при
виконанні рішення Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 27 червня
2012 року судом не встановлено, після
ухвалення рішення Червонозаводським
районним судом м. Харкова про
поновлення ОСОБА_2 на роботі, тобто з 28
червня 2012 року позивач до виконання
посадових обов'язків не приступив, а
відтак, право на отримання заробітної
плати ним не набуто.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна.

Вирішуючи позов в цій частині, суд, в
порушення ст.214 ЦПК України, не
визначився які ж правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин та
безпідставно послався на ст.1 Закону
України «Про оплату праці».

При зверненні до суду ОСОБА_2 посилався
на те, що судовим рішенням його було
поновлено на роботі, зобов'язано
відповідача виплатити йому суму
невиплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду, між тим, з
боку відповідача було вчинено дії по
оскарженню цього рішення, що фактично
перешкоджало його виконанню. За
змістом позовних вимог ОСОБА_2 він
просить стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, пов'язаного із затримкою
виконання судового рішення про
поновлення на роботі незаконно
звільненого працівника.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України
передбачено, що судові рішення
ухвалюються іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Аналіз ч. 5 ст. 235 КЗпП України та ст. 76
Закону України «Про виконавче
провадження» дає підстави вважати, що
рішення суду вказує на обов'язок, а не
право роботодавця не пізніше
наступного дня після проголошення
судового рішення видати наказ
(розпорядження) про поновлення на
роботі і фактично допустити його до
виконання попередніх обов'язків
незаконно звільненого працівника.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України, у разі
затримки власником або уповноваженим
ним органом виконання рішення органу,
який розглядав трудовий спір про
поновлення на роботі незаконно
звільненого працівника, цей орган
виносить ухвалу про виплату йому
середнього заробітку за час затримки.

Поновлення на роботі - це повернення
працівника в попередній стан, який
існував до його незаконного
звільнення, тому правовими наслідками
поновлення на роботі працівника є
надання йому попередньої роботи
(посади), з тими ж функціональними
обов'язками, які мали місце до
звільнення; здійснення оплати всього
часу вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням; поновлення
безперервного стажу роботи, у тому
числі стажу для відпустки та
поновлення у всіх правах за цією
посадою (отримання надбавок тощо).

Отже, встановлення факту порушення
власником підприємства вимог ст.235 КЗпП
України щодо негайного виконання
рішення суду в частині поновлення
незаконно звільненого працівника, є
підставою для стягнення з власника
підприємства середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Доводи представника відповідача щодо
відсутності вини ПАТ КБ «ПриватБанк» у
невиконанні рішення, не мають
правового значення для вирішення
спірного питання, оскільки негайне
виконання рішення суду про поновлення
позивача на роботі є обов'язком, а не
правом власника не пізніше наступного
дня після проголошення судового
рішення, не залежно від відкриття
виконавчого провадження, видати наказ
про поновлення на роботі. Такий наказ
виданий не був, Банк скористався своїм
правом на оскарження судового рішення,
чим фактично позбавив ОСОБА_2
можливості це рішення реалізувати.

Оскільки судом встановлено, що в період
з 27 червня 2012 року по 07 травня 2013 року
рішення суду про поновлення на роботі
незаконно звільненого ОСОБА_2 ПАТ КБ
«ПриватБанк» не виконувалось, то цей
період часу слід вважати вимушеним
прогулом, який підлягає оплаті.

Середній заробіток за час вимушеного
прогулу розраховується згідно з
Порядком затвердженим Постановою КМУ
№100, відповідно до якого нарахування
виплат, що обчислюються із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком.

Власного розрахунку спірної суми
ОСОБА_2 суду не надав.

В суді апеляційної інстанції позивач
просив розраховувати середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
виходячи із суми середньоденного
заробітку - 176 грн. 37 коп., яка зазначена
ПАТ КБ «ПриватБанк» у довідці від 05
липня 2013 року.

Враховуючи положення ст.11 ЦПК України,
судова колегія при розрахунку спірної
суми бере за основу зазначену довідку
відповідача.

Відповідно до листів Міністерства
праці та соціальної політики України
«Про розрахунок норми тривалості
робочого часу на 2012 рік» № 8515/0/14-11/13 від
23 серпня 2011 р., «Про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2013 рік»
№9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 р., за вказаний
період підлягає оплаті 217 днів
вимушеного прогулу, що складає 38 272 грн.
29 коп. (217 х 176,37).

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, на
підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення таких
вимог.

Що стосується позовних вимог про
стягнення на користь ОСОБА_2 середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні то судова колегія
погоджується з висновком суду першої
нстанції про відсутність правових
підстав для їх задоволення, при цьому
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 був поновлений на роботі 07
травня 2013 року, а 08 травня 2013 року ним
була подана заява про звільнення і 13
травня 2013 року позивач був звільнений з
роботи за власним бажанням. При
звільненні йому була нарахована
компенсація за 48 днів невикористаної
відпустки в розмірі 4716 грн 90 коп., за
відрахуванням податків та зборів сума
до виплати склала 3865 грн. 08 коп.

Розмір та факт виплати зазначеної суми
у визначені ст. 116 КЗпП України строки
позивач не оспорює, але вважає, що
положення ст.117 КЗпП України повинні
бути застосовані і щодо невиплати у
день звільнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

Таке твердження не грунтується на
законі, оскільки стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 27 червня 2012 року по 07 травня 2013
року є предметом данного спору, одним
із видів відповідальності роботодавця
за затримку виконання рішення про
поновлення на роботі незаконно
звільненого працівника, а тому
відсутні підстави для застосування
відповідальності за невиплату
зазначених сум у день звільнення,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відтак, вимоги ОСОБА_2 про стягнення з
ПАТ КБ «Приватбанк» середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні не ґрунтуються на
Законі та задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги у цій
частині є необгрунтованими.

В частині відмови у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
моральної шкоди, доводи апеляційної
скарги висновків суду першої інстанції
не спростовують, судова колегія
погоджується з висновками суду про
відсутність підстав для стягнення
моральної шкоди, проте виходить з
наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

Саме по собі порушення трудових прав не
є підставою для відшкодування
моральної шкоди.

Згідно ж ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, за змістом закону обов'язок
довести факт спричинення моральної
шкоди лежить на позивачеві.

Як на підставу для відшкодування
моральної шкоди, позивач посилався на
те, що внаслідок дій відповідача мав
місце утиск його честі, гідності,
ділової репутації, він був вимушений
звертатися за правовою допомогою та до
суду, що спричинило йому моральні та
фізичні страждання, негативно вплинуло
на взаємовідносини в сім'ї, потягло за
собою хворобу матері позивача, та крім
того, він був вимушений неодноразово
позичати гроші на потреби сім'ї.

Разом з тим, такі твердження позивача є
голослівними.

Вимоги про стягнення моральної шкоди,
завданої незаконним звільненням
позивача, вже були предметом судового
розгляду та частково задоволені.

Що стосується дій відповідача по
невиплаті середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, пов'язаного з
невиконанням рішення суду, то за
встановлених обставин обов'язок
виплатити спірну суму у ПАТ КБ
«ПриватБанк» виник після набрання
рішенням законної сили.
Причинно-наслідковий зв'язок між
обставинами на які посилається ОСОБА_2
як на підставу своїх вимог про
стягнення моральної шкоди та діями
відповідача по невиплаті середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
позивачем не доведений.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з ПАТ КБ
«ПривтБанк» в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір пропорційно
задоволеним позовним вимогам в сумі 382
грн. 72 коп.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4
ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 03 жовтня 2013 року в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 38 272 (тридцять вісім
тисяч двісті сімдесят дві) грн. 29 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» в дохід держави судовий
збір в сумі 382 (триста вісімдесят дві)
грн. 72 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді