22-ц/795/712/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції - Жук
М. І. Доповідач - Хромець Н. С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіХромець
Н.С.суддів:Бечка Є.М., Горобець Т.В. при
секретарі:Рудик І.І. за
участю:представника позивача -
адвоката ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,
відповідача ОСОБА_7, представника
органу опіки і піклування Шуригіної
О.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Чернігові апеляційну
скаргу ОСОБА_9 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 11
лютого 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, яка є
законним представником ОСОБА_10, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 р. ОСОБА_9 заявила позов
про визнання таким, що втратив право на
користування квартирою АДРЕСА_2,
неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. В
обґрунтування заявлених вимог позивач
посилалась на те, що дитина не проживає
за вказаною адресою з часу народження,
а проживає разом з матір'ю за іншою
адресою. Позивач вказує що у зв'язку з
реєстрацію у квартирі, яка є власністю
її, її чоловіка та сина, неповнолітньої
дитини власники не можуть
розпорядитись своїм майном, у чому
виникла нагальна необхідність через
необхідність придбання житла на
першому поверсі для забезпечення
можливості третій особі ОСОБА_11, який є
інвалідом 1 групи і не може самостійно
пересуватись, можливості бувати на
вулиці.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Чернігова від 11 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_9
просить скасувати рішення суду через
його незаконність та
необґрунтованість та задовольнити
позовні вимоги. Позивач зазначає, що
рішення суду в порушення ст. ст. 3, 15 ЦК
України не відповідає вимогам щодо
справедливості, добросовісності та
розумності, що законний представник
дитини зловживає наданими їй правами,
оскільки не заперечує, що вона не
проживає з дитиною у спірній квартирі з
2008 року, ніде не зареєстрована, не
реєструє за своїм фактичним місцем
проживання ні себе ні дитину. Крім того
позивач стверджує, що відповідачка в
судовому засіданні пояснювала, що за
згодою батьків місце проживання дитини
визначено з матір'ю, тобто дитина
користується тим житловим приміщенням
, яким користується і мати, а тому суд
мав би встановити, що право
користування житловим приміщенням за
місцем проживання батька дитина
втратила, оскільки місце проживання
дитини визначено за місцем проживання
матері. На думку позивача, судом не
зазначено, які саме права буде
порушено у разі задоволення позову, не
враховано життєвих обставин щодо
необхідності продажу спірної квартири,
яка знаходиться на п'ятому поверсі, та
каліцтва члена сім'ї, який проживає в
ній.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення учасників судового розгляду,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з ухваленням нового рішення про
задоволення позову з підстав,
передбачених п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції послався на те, що
малолітній ОСОБА_10 не має права
самостійно обирати місце проживання,
його реєстрація здійснена за місцем
проживання батька, а тому він не
втратив право на користування житлом.

Такі висновки суду не
відповідають встановленим обставинам.

По справі встановлено, що ОСОБА_11
і ОСОБА_7 перебувають у зареєстрованому
шлюбі. Від шлюбу мають дитину - сина
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 р народження, який
зареєстрований за місцем проживання
батька, але фактично проживає разом з
матір'ю за іншою адресою. Законний
представник неповнолітнього ОСОБА_7 у
судовому засіданні підтвердила, що
вона не проживає разом з чоловіком з 2008
р. і дитина дійсно проживає разом з нею
за адресою АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_7
підтвердила те, що при припиненні
спільного проживання з чоловіком вони
визначились, що чин проживатиме разом з
матір'ю. Відповідно до відмітки у
паспорті ОСОБА_7 її місце проживання
зареєстроване 12 березня 2014 р. за
адресою АДРЕСА_1. Частиною 1 ст. 160
Сімейного кодексу України встановлено,
що місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків. Місце проживання
ОСОБА_10 визначене за згодою батьків
саме з матір'ю, за місцем реєстрації
дитина не проживає понад один рік, а
проживає з матір'ю за іншою адресою.
Наведені обставини, відповідно до ст. 405
ЦК України, є підставою для визнання
неповнолітнього ОСОБА_10 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням. Права дитини у цьому
випадку не будуть порушеними, оскільки
батьки визначили місце проживання
дитини відповідно до норм Сімейного
Кодексу України.

Крім того, з даних свідоцтва про
право власності від 24 квітня 1998 р.
встановлено, що квартира АДРЕСА_2
належить на праві власності ОСОБА_6,
ОСОБА_9 і ОСОБА_11 у рівних частках (а.с. 6,
10). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Потреба позивача і третіх осіб
розпорядитися своїм майном у даному
випадку виникла у зв'язку з
необхідністю забезпечити належні
умови життя одному із співвласників
квартири, а саме ОСОБА_11 - інваліду 1
групи, який не має можливості
самостійно пересуватись і потребує
постійного стороннього догляду, що
підтверджується довідкою МСЕК,
дослідженою у судовому засіданні
апеляційного суду та довідками
лікувального закладу (а.с. 13-14).
Обмеження власників розпоряджатись
належним їм об'єктом права власності
можливе лише у порядку та спосіб,
визначені законами України. Реєстрація
місця проживання неповнолітнього, який
фактично забезпечений житлом за іншою
адресою за згодою батьків, у житловому
приміщенні, яке належить на праві
власності позивачеві та третім особам,
обмежує власників у праві
розпорядження власністю.

Враховуючи наведені вище
обставини у сукупності, апеляційний
суд вважає, що позов ОСОБА_9 є
обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.1 , 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 405 ЦК України,
апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 11 лютого 2014 року
скасувати.

Позов ОСОБА_9 задовольнити

Визнати ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким,
що втратив право на користування
квартирою АДРЕСА_2.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:Судді: