Справа № 199/505/13- ц
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2013 року
Амур-Нижньодніпровський районний суду
м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді
Якименко Л.Г.

при секретарі
Черпак Ю.В.

розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання договору займу недійсним та
визнання права власності на ? частину
квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права особистої
власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
за нею права власності на ? частину
АДРЕСА_2. В обґрунтуванні своїх
позовних вимог посилалася на те, з
відповідачем вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з 25.04.1992 року.
Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу від 10.09.2008 року, між сторонами
шлюб розірвано, про що зроблено актовий
запис №141 від 22.03.2006 року. В даному шлюбі
у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період шлюбу 19.12.1994 року сторони
придбали спірну квартиру за договором
купівлі-продажу, покупцем за яким
виступив відповідач ОСОБА_2.

Їх сім'я заселилася в дану
квартиру та постійно там проживала,
після припинення між сторонами
подружніх стосунків відповідач став
проживати за іншою адресою. Позивачка
разом з дітьми по теперішній час
проживає в спірній квартирі, у другому
шлюбі у неї народилося іще двоє дітей,
які проживають разом батьками в
АДРЕСА_2.

Позивачка зазначає, що відповідач
неодноразово обіцяв вирішити питання
стосовно переоформлення на неї ?
частини квартири, ніколи не
заперечував проти проживання їх
спільних дітей та її теперішньої сім'ї
в даній квартирі. Після припинення
подружніх стосунків з 2006 року ОСОБА_2 у
квартирі не проживає, позивачка сама
оплачує всі комунальні платежі, ніколи
зі спірної квартири не виселялася та
іншого особистого житла не має.

Оскільки на теперішній час
відповідач оспорює право власності
позивачки на ? частину квартири, як за
подружжям у спільному майні, хоча дана
квартира придбана ними в період шлюбу
за спільні кошти, тому просила суд
поновити їй строк на подачу даного
позову, як пропущеного з поважних
причин через тривале визнання її права
відповідачем, та визнати за нею право
власності на ? частину АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову
заперечував та звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1
посилаючись на відсутність у неї
підстав для визнання права власності
на частину квартири, як за подружжям,
оскільки вказана квартира не є їх
спільно нажитим майном.

Дана квартира хоча і була
придбана в період шлюбу, але за кошти
його рідної сестри ОСОБА_3, які вона
тримала від продажу належної їй
квартири АДРЕСА_1, та надала в борг
відповідачу ОСОБА_2.

В підтвердження даних обставин
було складено дві розписки від 19.12.1994
року: про передачу ОСОБА_3 коштів у сумі
1 000 000 карбованців ОСОБА_2; та про
отримання ОСОБА_2 вказаних грошей від
ОСОБА_3.

Таким чином, оскільки спірна
квартира придбана не за спільні кошти
та не є спільним майном подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тому позивач за
зустрічним позовом просив суд визнати
квартиру АДРЕСА_2 його особистою
власністю та застосувати наслідки
спливу строку позовної давності до
позовних вимог ОСОБА_1.

Позивачка за основним позовом
ОСОБА_1 наполягала на своїх позовних
вимогах та заперечувала проти
зустрічного позову, у зв'язку з чим
доповнила позовні вимоги та просила
визнати недійсним договір займу коштів
у сумі 1 000 000 карбованців, укладений
19.12.1994 року між її колишнім чоловіком
ОСОБА_2 та його сестрою ОСОБА_3, оскільки
про даний договір їй, як дружині, нічого
не було відомо, спірна квартира була
придбана у шлюбі за спільні кошти їх
сім'ї.

у судовому засіданні позивачі як
за основним, так і за зустрічним
позовом, наполягали на своїх позовних
вимогах, проти зустрічного позову
заперечували, надали пояснення,
аналогічні викладеним у своїй позовній
заяві.

Представники підтримували думки
своїх довірителів.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову
ОСОБА_1 заперечувала посилаючись на
його безпідставність та
необґрунтованість та пояснила, що їй на
праві власності належала АДРЕСА_3, яку
вона продала у грудні 1994 року та гроші
від її продажу позичила своєму брату
для придбання ним квартири АДРЕСА_2.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають
частковому задоволенню, а ОСОБА_2 в
позові слід відмовити з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з перебували у
зареєстрованому шлюбі з 25.04.1992 року, в
якому у них народилося двоє дітей:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до свідоцтва
про розірвання шлюбу від 10.09.2008 року,
шлюб між ними розірвано, про що
зроблено актовий запис №141 від 22.03.2006
року.

В період шлюбу, 19.12.1994 року між
продавцями ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
сторони придбали спірну квартиру за
договором купівлі-продажу, покупцем за
яким виступив відповідач ОСОБА_2.

Їх сім'я заселилася в дану
квартиру та постійно там проживала,
після її розпаду відповідач перейшов
проживати до іншої жінки. Позивачка
разом з дітьми по теперішній час
проживає в спірній квартирі, у другому
шлюбі у неї народилося іще двоє дітей,
які проживають разом батьками в
АДРЕСА_2.

Позивачка зазначає, що відповідач
неодноразово обіцяв вирішити питання
стосовно переоформлення на неї ?
частини квартири, ніколи не
заперечував проти проживання їх
спільних дітей та її теперішньої сім'ї
в даній квартирі. В спірній квартирі
після розпаду сім'ї з 2006 року ОСОБА_2 не
проживає, позивачка сама оплачує всі
комунальні платежі, ніколи з квартири
не виселялася та іншого особистого
житла не має.

Оскільки на теперішній час
відповідач оспорює її право власності
на ? частину квартири, як за подружжям у
спільному майні, хоча дана квартира
придбана ними в період шлюбу за спільні
кошти, тому просила суд поновити їй
строк на подачу даного позову, як
пропущеного з поважних причин через
тривале визнання її права
відповідачем, та визнати за нею право
власності на ? частину АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову
заперечував та звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1
посилаючись на відсутність у неї
підстав для визнання права власності
на частину квартири, як за подружжям,
оскільки ця квартира не є їх спільним
майном.

Квартира АДРЕСА_2 хоча і була
придбана в період шлюбу, але за кошти
його рідної сестри ОСОБА_3, які вона
тримала від продажу належної їй
квартири АДРЕСА_1.

В підтвердження даних обставин
було складено дві розписки від 19.12.1994
року: про передачу ОСОБА_3 коштів у сумі
1 000 000 карбованців ОСОБА_2; та про
отримання ОСОБА_2 вказаних грошей від
ОСОБА_3.

Таким чином, оскільки вказана
квартира придбана не за спільні кошти
та не є спільним майном подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тому позивач за
зустрічним позовом просив суд визнати
квартиру АДРЕСА_2 його особистою
власністю та застосувати наслідки
спливу строку позовної давності до
позовних вимог ОСОБА_1.

Позивачка за основним позовом
ОСОБА_1 наполягала на своїх позовних
вимогах та заперечувала проти
зустрічного позову, у зв'язку з чим
доповнила позовні вимоги та просила
визнати недійсним договір займу коштів
у сумі 1 000 000 карбованців, укладений
19.12.1994 року між її колишнім чоловіком
ОСОБА_2 та його сестрою ОСОБА_3, оскільки
про даний договір їй, як дружині, нічого
не було відомо, спірна квартира була
придбана у шлюбі за спільні кошти їх
сім'ї.

у судовому засіданні позивачі як
за основним, так і за зустрічним
позовом, наполягали на своїх позовних
вимогах, проти зустрічних вимог
заперечували, надали пояснення,
аналогічні викладеним у своїх позовних
заявах.

Представники сторін підтримували
думки своїх довірителів.

Відповідачка ОСОБА_3 (до шлюбу
ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_1
заперечувала посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість.
Додатково пояснила, що їй на праві
власності належала АДРЕСА_3, яку вона
продала у грудні 1994 року та гроші від її
продажу позичила своєму брату для
придбання ним квартири АДРЕСА_2.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а
ОСОБА_2 в позові відмовити з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 25.04.1992 року.
Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу від 10.09.2008 року, між сторонами
шлюб розірвано, про що зроблено актовий
запис №141 від 22.03.2006 року. Від даного
шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період шлюбу сторін, 19.12.1994 року
був укладений та нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
АДРЕСА_2, де покупцем зазначений ОСОБА_2
(а.с. 6-7).

Після придбання даної квартири сім'я
сторін заселилася в дану квартиру та
постійно там проживала, а після
припинення між сторонами подружніх
стосунків з 2006 року відповідач став
проживати за іншою адресою, що визнано
сторонами та відповідно до ст.61 ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми по
теперішній час проживає в спірній
квартирі, у другому шлюбі у неї
народилося іще двоє дітей, які також
проживають у даному житловому
приміщенні. Іншого власного житла
позивачка та її діти не мають.

До часу звернення ОСОБА_1 з даним
позовом до суду ОСОБА_2 з вимогами про
її виселення з квартири чи усунення
перешкод у користуванні власністю до
жодних органів, в тому числі і до суду,
не звертався, та не перешкоджав
позивачці з дітьми в проживанні у даній
квартирі, що свідчить про його визнання
даної квартири спільним майном
подружжя та відсутність спорів з
приводу придбання даної квартири їх
сім'єю для сумісного проживання.

Оскільки відповідач не спростовував
право позивачки на дану квартиру, як на
придбане у період шлюбу спільне майно
подружжя, вона постійно проживала у
квартирі та оплачувала усі комунальні
платежі, ніколи з неї не виселялася,
позов поданий лише після оспорювання
відповідачем такого права, тому суд
вважає поновити ОСОБА_1 строк звернення
до суду з даними позовними вимогами.

Відповідно до ст.22 КпШС України (що діяв
на час виникнення даних правовідносин),
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Підстави зустрічного позову ОСОБА_2
про визнання спірної квартири його
особистою власністю з посиланням на
норми СК України та вимоги Постанови
Пленуму Верховного Суду №11 від 21.12.2007
року, безпідставні та не ґрунтуються на
законі, оскільки дані правовідносини
між сторонами регулюються нормами КпШС
України, який діяв на час укладання
договору купівлі-продажу квартири
19.12.1994 року.

Окрім цього, його посилання на те, що
дана квартира хоча і була придбана в
період шлюбу, але за позичені ним кошти
у рідної сестри ОСОБА_3, не знайшли
свого підтвердження в суді та не є
підставою для визнання даної квартири
його особистим майном.

Надані в судовому засіданні
розписки від 19.12.1994 року: про передачу
ОСОБА_3 коштів у сумі 1 000 000 карбованців
ОСОБА_2; та про отримання ОСОБА_2
вказаних грошей від ОСОБА_3, не доводять
того факту, що спірна квартира придбана
саме за кошти, отримані ОСОБА_3 від
продажу належної їй квартири АДРЕСА_1,
оскільки договір купівлі продажу цієї
квартири укладений лише 22.12.1994 року, в
той час як спірна квартира придбана
19.12.1994 року.

На думку суду, в ході розгляду
справи ОСОБА_2 не довів, що квартира
АДРЕСА_2 є його особистою власністю та
придбана хоч і в період шлюбу, але за
кошти, які належали йому особисто, у
зв'язку з чим в задоволенні зустрічного
позову суд вважає йому відмовити.

Враховуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги, що підстави для
визнання спірної квартири особистим
майном будь-кого з подружжя відсутні,
тому суд вважає визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_2, як за подружжям.

В частині позовних вимог про
визнання недійсним договору займу від
19.12.1994 року, укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, суд вважає ОСОБА_1 відмовити
через їх безпідставність та
необґрунтованість, окрім цього, вона не
є стороною цього договору.

Показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_6
та ОСОБА_5 не спростовують висновків
суду та доводять обставини,
встановлені в ході розгляду даної
справи.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2
підлягає стягненню на користь ОСОБА_1
1459 гривень 50 копійок судових витрат.

Керуючись ст.10, 60, 88, 210-215 ЦПК
України, ст.ст. 22, 24, 28 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 поновити строк звернення
до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про визнання договору займу недійсним
та визнання права власності на ?
частину квартири.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про визнання договору займу недійсним
та визнання права власності на ?
частину квартири, - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позову, - відмовити.

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання
права особистої власності на квартиру,
- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1459
гривень 50 копійок судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя