АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1196/14 Справа № 2-838/12
Головуючий у 1 й інстанції -
Савченко В. О. Доповідач -
Калиновський А.Б.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегiя суддiв Судовоi
палати з цивiльних справ апеляцiйного
суду Днiпропетровськоi областi в складi:

Головуючого судді:
Калиновського А.Б.

Суддів : Гайдук
В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі :
Півненко С.Ю.

Розглянула у відкритому судовому
засiданнi в місті Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська від 28 січня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення суми
заборгованості та пені по договору
позички,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4 і посилався
на те, що 02.03.2011 року між ним та
відповідачем укладено договір позики,
за яким він передав останньому 30000 грн.,
а той зобов'язався повертати позику
щомісячно рівними частинами по 15000 грн.,
починаючи з 01.04.2011 року не пізніше
п'ятого числа поточного місяця і
остаточно її повернути до 01.05.2011 року.
На підтвердження отримання грошових
коштів позичальником підписана
розписка від 02.03.2011 року, що є
невід*ємним додатком до договору
позики.

Оскільки свої зобов'язання за
договором позики відповідач не
виконав, позивач просив стягнути з
нього на свою користь суму боргу за
договором позики в сумі 30000 грн. та пеню,
передбачену договором в розмірі 59250
грн. за період з 01.05.2011 року по червень
2012 року.

Рішенням Баглійського районного
суду м. Дніпродзержинська від 28 січня
2013 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми
заборгованості та пені по договору
позики відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд виходив з того, що договір
позики і розписка не можуть служити
достатніми доказами для ухвалення
рішення на користь позивача, оскільки
договір позики і особливо розписка не
були написані самим відповідачем і
навіть немає доказів, що відповідач
читав розписку і договір позики та
отримав іх копії.

Оскільки ж розписка і договір позики
були частково надруковані і частково
заповненні від руки не відповідачем і
не позивачем, що безспірно встановлено
в ході розгляду справи, то і
волевиявлення на написання розписки
виходило не від позивача і тим більше
не від відповідача.

З такими висновками суду погодитись не
можна.

Статтею 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення
договору позики га його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, обов'язкової умови
написання розписки власноручно
позичальником, або заповнення договору
позики, будь якою стороною, законом не
передбачено.

Згідно ст. 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як видно з м матеріалів справи,
договір позики був укладений у
добровільному порядку, підписаний
сторонами, що свідчить про те, що
сторони досягли домовленості з усіх
істотних умов договору і він
відповідає волевиявленню сторін. Даний
договір є діючим, оскільки, жодна із
сторін не зверталася до суду з позовом
про визнання його недійсним.

Також суд в рішенні вказує, що при
оцінці договору позики і розписки як
доказів по справі, він враховує також,
те, що в них є багато помилок,
виправлень та інших недоліків. Так, в
договорі позики вказано, що він нібито
складений в м. Києві, хоча безспірно
встановлено, що в м. Дніпропетровську.
Місце реєстрації відповідача ОСОБА_4 в
договорі позики та в розписці вказане
п.Кринички, хоча насправді він
зареєстрований в м. Дніпродзержинську.
Виправлення в п. 11 договору позики
місяця «грудня» на «травень» ніяк не
оговорено в договорі позики.

Це підтверджує, що відповідач ОСОБА_4
при підписанні договору позики і
розписки їх не читав, хто-небуть в голос
їх також не читав і копії договору
позики і розписки або ж, як вказано в
договорі позики, «автентичного
примірника» не отримував.

З матеріалів справи вбачається, що
дійсно, в договорі позики і розписці є
граматичні помилки, та виправлення,
такі як: пункт 11 договору позики
закреслено слово «грудня» і зверху
надписано «травень», але дане
виправлення не є спірним питанням,
оскільки оцінюючи докази в сукупності
(в п.5 та п.11 договору позики вказано, що
позичальник зобов'язаний повернути всю
суму позики до 01.05.2011 р., в розписці
вказано, що на виконання умов
зазначеного вище договору відповідач
зобов'язувався повернути вказану суму
позики до 01 травня 2011 р.), з чого можна
зробити висновок, що дати не суперечать
одна одній і дане виправлення не
суперечить умовам договору.

В договорі позики вказано, що
місцем укладення договору є м. Київ, але
сторони судового процесу не
суперечать, що договір був укладений у
м. Дніпропетровськ, і дана граматична
помилки не є істотною умовою договору і
не може впливати на права і обов'язки по
виконанню умов договору сторонами.

В договорі позики і в розписці,
особою, що заповняла договір зроблена
помилка, щодо місця реєстрації
відповідача, а саме вказано місце
реєстрації п.Кринички. Але дана помилка
не може звільнити сторони від взятих на
себе обов'язків по договору позики,
оскільки за ним і за розпискою можна
чітко ідентифікувати сторони по імені,
ідентифікаційному номеру, паспортним
даним. Крім того, відповідач не
заперечує, що підписи на договорі
позики і розписці він поставив
власноруч.

Вирішуючи спір, суд зазначені
обставини справи та вимоги закону не
врахував та помилково дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову ОСОБА_2

Згідно ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або ж таку
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Даний договір є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику, (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник не повернув суму позики,
він зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до вимог ст. 625 ЦК України,
тобто на вимогу кредитора боржник
повинен сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми,
якщо інший процент не встановлений
договором або законом.

З матеріалів справи видно, що 02
березня 2011 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
було укладено договір позики, за
умовами якого позикодавець передає
позичальнику у власність грошові кошти
в сумі 30000 грн. у день його підписання, а
позичальник розпочне повернення
позики з 01 квітня 2011 року і повертатиме
її щомісячно рівними частинами по 15000
грн. не пізніше 5 числа поточного місяця
і поверне остаточно всю суму до 01.05.2011
року.

Підтвердженням отримання
грошових коштів позичальником є його
розписка від 02 березня 2011 року, що є
невід*ємним додатком до договору
позики.

Згідно п.6 Договору позики, в разі
прострочення повернення чергової
частини позики, позикодавець має право
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, а також
нарахування пені в розмірі 0,5% від
несплаченої суми за кожний день
прострочення.

Враховуючи викладене, а також те,
що відповідач не виконав умови
договору позики, колегiя суддiв вважає
за необхідне рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким стягнути з
відповідача на користь позивача суму
боргу за договором позики в розмірі 30000
грн., пеню в розмірі 59250 грн. за період з
01.05.2011 року по червень 2012 року та
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1158,25 грн. (а.с.2, 81).

Доводи відповідача про те, що
гроші за договором позики він не
отримував є безпідставними і
спростовуються матеріалами справи, а
посилання на свідчення свідків на
підтвердження зазначеного факту,
відповідно до ст. 1051 ЦК України, є
неналежним доказом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК
України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляцiйну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Баглійського районного
суду м. Дніпродзержинська від 28 січня
2013 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в
розмірі 30000 грн., пеню в розмірі 59250 грн.
та витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1158,25 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Суддi: