Номер провадження № 22-ц/785/2048/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,

- Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 20 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 в особі правонаступника ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 - «Про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
витребування квартири у останнього
власника», -

ВСТАНОВИЛА:

26.09.2003 року ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним, по
якому просила визнати недійсним
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 29.11.2000 року між ОСОБА_5, який
діяв від імені позивача, та ОСОБА_7,
посилаючись на зловмисну домовленість
ОСОБА_5 з покупцем ОСОБА_7

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27.09.2007 року позов ОСОБА_4
задоволений.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 12.09.2008 року вказане рішення
суду від 27.09.2007 року скасовано за
нововиявленими обставинами, справа
призначена до розгляду в загальному
порядку.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 15.06.2010 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 21.06.2012 року рішення
районного суду від 15.06.2010 року залишено
без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, його
правонаступником є мати - ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06.02.2013 року
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15.06.2010 року та ухвала
апеляційного суду Одеської області від
21.06.2012 року скасовані, справа передана
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_4
уточнила позовні вимоги та склад
відповідачів, у зв'язку з чим просила
суд визнати недійсним нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 29.11.2000 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, витребувати
вказану квартиру від останнього
власника ОСОБА_8 у власність позивача.

В позові посилалась на те, що
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу спірної квартири від
29.11.2000 року був укладений між ОСОБА_4 в
особі її довіреної особи - ОСОБА_5 та
покупцем ОСОБА_7 внаслідок зловмисної
угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, тому є
недійсний відповідно до ст.. 57 ЦК УРСР (
в редакції 1963 року). Також, позивач
зазначила, що спірна квартира була
самовільно переобладнана в нежитлове
приміщення - офіс, тому ОСОБА_4 як
власник квартири не мала, права
продавати спірне приміщення як
квартиру, а вказаний договір не
відповідає вимогам закону і має бути
визнаний недійсним відповідно до ст. 48
ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та просила
витребувати у останнього власника
відповідно до ст. 388 ЦК України (в
редакції 2003 року).

Представник позивача позов підтримав,
просив його задовольнити у повному
обсязі.

Залучена до участі у справі як
правонаступник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 до суду не з'явилася, була
сповіщена належним чином. Звернулася
до суду з заявою про розгляд справи у її
відсутності. Також у заяві зазначила,
що позовні вимоги визнає у повному
обсязі, але будь-яких пояснень щодо
мотивів визнання позову не зазначила.

Представник відповідача ОСОБА_7
заперечував у задоволенні позову,
надав до справи письмові пояснення з
врахуванням висновків ВСС України.
Наполягав на відсутності підстав для
визнання спірної угоди недійсною
виходячи з обставин справи у їх
хронології та змісту наявних письмових
документів. Послався на спростування
позиції позивача наявними у матеріалах
справи доказами. Заперечував
доведеності обставин будь-якої
домовленості ОСОБА_7 з ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_8
заперечував у задоволенні позову,
надав до справи письмові пояснення.
Вказав на недоведеність доводів
позивача та безпідставність позову.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 20.11.2013 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

05.12.2013 року ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить скасувати рішення районного
суду, ухвалити у справі нове рішення
про задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також на
незаконність рішення районного суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
позивачем не доведено вибуття спірної
квартири з її власності поза її волі та
з порушенням закону.

Судом встановлені такі обставини у
справі.

Предметом спору є двохкімнатна
квартира АДРЕСА_1 загальною площею 48,8
кв.м., житловою - 30 кв.м.

Згідно договору дарування від 4 січня
1995 року ОСОБА_9, подарувала ОСОБА_10
зазначену квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 25 вересня 2000 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 22 травня 2001 року
та ухвалою Верховного Суду України від
26 жовтня 2001 року, зазначений договір
дарування спірної квартири визнано
недійсним. Визнано дійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений 4
січня 1995 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4,
визнано за останньою право власності
на квартиру.

Згідно обставин наведеної справи,
представником ОСОБА_4 відповідно до
доручення від 10.11.1994 року виступав
ОСОБА_5

22 листопада 2000 року ОСОБА_4 довіреністю
уповноважила ОСОБА_5 представляти її
інтереси у всіх державних і
громадських організаціях з питань
продажу її нерухомості - квартири
АДРЕСА_1.

29 листопада 2000 року ОСОБА_5, діючи від
імені ОСОБА_4, уклав із ОСОБА_7 договір
купівлі-продажу спірної квартири.

Звертаючись до районного суду із
позовом про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним
тільки 29.09.2003 року, ОСОБА_4 зазначила, що
ОСОБА_5 оформив квартиру на їх
сумісного знайомого ОСОБА_7

ОСОБА_5, надавши власноруч суду 24.12.2003
року пояснення на позов ОСОБА_4, визнав
позов та одночасно зазначив, що спірна
квартира (яка була переобладнана в
офіс) ОСОБА_4 тримала для реалізації
благодійної програми, яку мав
запровадити народний депутат України
ОСОБА_3 З цією метою ОСОБА_4 особисто
приїжджала до Києва та зустрічалась з
ОСОБА_3 У подальшому програма не була
підтримана у Кабінеті міністрів
України, тому ОСОБА_4 вирішила продати
приміщення ( а.с. 20, том 1-й).

Таким чином, із наведених конкретних
обставин укладання договору
купівлі-продажу квартири вбачається,
що ОСОБА_4 як і її представнику ОСОБА_5
було відомо про можливість та
необхідність відчуження спірного
приміщення.

Відповідно, видана позивачем
довіреність на ім'я ОСОБА_5 не містить
ніяких обмежень щодо вибору повіреним
покупців квартири визначення ціни
продажу квартири та інших істотних
умов договору купівлі-продажу
квартири.

Відповідно до ст. 57 ЦК УРСР 1963 року
угода, укладена внаслідок обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжкихз
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Верховний Суд України в Постанові № 3
від 28 квітня 1978 року роз'яснив судам, що
при вирішені позовів зазначеної
категорії, слід мати на увазі, що такі
вимоги можуть бути задоволені при
доведеності фактів, у тому числі
зловмисної домовленості
представників сторін угоди ( п.12
постанови).

Зловмисна домовленість полягає в
умисних діях представника, тобто він
усвідомлює, що вичняє угоду (правочин)
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
довірителя наслідків та бажає (або
свідомо допускає) їх настання. Тобто,
головне, що вона має місце і направлена
на шкоду інтересам довірителя.

Однак, обставинами даної справи,
поясненнями сторін та наданими
доказами не доведено існування
зловмисної домовленості (угоди) ОСОБА_5
і ОСОБА_7, до чого обґрунтовано прийшов
і районний суд.

Районним судом та колегією суддів
прийнято до уваги, що 23.05.2013 року ОСОБА_4
у порядку ст. 31 ЦПК України уточнила
позовні вимоги та доповнила вимогою
про визнання правочину недійсним і з
підстав ч.1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року - що
угода не відповідає вимогам закону.

Позивач при цьому посилалась на ті
обставини, що згідно дозволу Жовтневої
райради народних депутатів м. Одеси у
1996 році вона реконструювала квартиру
під офіс, однак у подальшому цю
реконструкцію остаточно не оформила,
тому на час продажу квартири у 2000 році,
такого об'єкту продажу як квартира не
існувало у розумінні ст. 6 ЖК України.
Отже, вказана угода не відповідала
вимогам ст.ст. 224, 225, 228 ЦК УРСР, оскільки
вона не мала права вказане нежитлове
приміщення.

Районний суд обґрунтовано вважав, що
виходячи з принципу диспозитивності
цивільного судочинства, визначеному
ст.11 ЦПК України, угода (правочин) може
бути визнана недійсною лише з однієї
правової підстави, але дослідив спірні
правовідносини, виходячи з обсягу
заявлених вимог.

Відповідно до отриманої районним судом
із Одеського МБТІ інформації від 312.07.2013
року, відомості про виведення спірної
квартири із житлового фонду не має ( а.с.
19, том 2-й).

Також, відповідно до інформаційної
довідки з Реєстру прав власності на
нерухоме майно від 31.07.2013 року ОСОБА_8
14.08.2012 року була придбана згідно
договору купівлі-продажу саме квартира
( а.с.21, том 2-й).

Отже, районний суд правильно зазначив,
що на час укладання спірної угоди
статус предмету договору
купівлі-продажу у встановленому
законом порядку не змінювався,
квартира з житлового фонду не
виводилась, а наявний уу справі
технічний паспорт не є належним
доказом зміни статусу квартири на
нежитлове приміщення - офісу.

Виходячи з наведеного, районний суд
обґрунтовано прийшов до висновку, що
спірна квартира вибула з власності
ОСОБА_4 з її власної волі та відома,
протилежне суд визнав не доведеним
позивачем, що виключає можливість
витребування майна від ОСОБА_8 на
підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України 2003 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що позивачем по справі не
були надані належні допустимі докази
на підтвердження доводів та позовних
вимог.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача не є доведеними
та підтвердженими, у зв'язку з чим не
підлягають задоволенню.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 20 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

19.03.2014 року
м. Одеса