У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Максимчук З.М.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,
з участю представника позивача ОСОБА_1
та відповідача ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Рокитнівського районного суду
від 23 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О
В И Л А :

17 вересня 2013 року ОСОБА_4
звернувся в Рокитнівський районний суд
з позовною заявою, в якій вказав, що 08
серпня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було
укладено договір позики, відповідно до
якого останній отримав в позику 350 000
грн., які зобов'язувався повернути до 30
грудня 2012 року.

При цьому, ОСОБА_2 зобов'язувався
сплачувати йому щомісячно проценти за
користування вказаними грошовими
коштами, в розмірі 7% від суми позики.

Крім того, цим же договором було
передбачено, що у разі неповернення
позичальником позики у встановлений
строк, той має сплатити пеню, у розмірі
0.2% за кожний день прострочення
виконання зобов'язання.

Так як ОСОБА_2 отримував в позику
грошові кошти як фізична особа та в
інтересах своєї сім'ї, в той же день у
приватного нотаріуса була оформлена
згода дружини ОСОБА_2 ОСОБА_3 на
отримання її чоловіком в позику
вищевказаних грошових коштів.

Факт передачі грошових коштів
підтверджується розпискою ОСОБА_2 від
08.08.2012 року.

________________________________________________________________________
___________

Провадження № 22-ц/787/334/2014
Головуючий у 1 інстанції : Денисюк
М.В.

Доповідач : Григоренко
М.П.

В зв'язку із тим, що відповідач ОСОБА_2
свої зобов'язання за договором позики
взагалі не виконав, тому позивач просив
суд стягнути із подружжя ОСОБА_2 в
солідарному порядку на його користь
борг за договором позики, що
складається із : 350000 грн. - сума позики;
122000 грн. - проценти за користування
позикою; 238832 грн. - пеня; 472 грн. -
інфляційні витрати; 9815,03 грн. - 3% річних
від простроченої суми, всього 721119,03
грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Рокитнівського районного
суду від 23 грудня 2013 року позов ОСОБА_4
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
солідарному порядку на користь ОСОБА_4
заборгованість по договору позики в
сумі 350 000 грн., проценти за користування
позикою в сумі 122000 грн., пеню в сумі 238832
грн., інфляційні витрати в сумі 472 грн.,
три відсотки річних в сумі 9815, 03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 3555 грн. 71 коп.

ОСОБА_2 від сплати судового збору
звільнено на підставі п.9 ст.5 Закону
України „Про судовий збір".

В поданій на рішення суду
апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
покликаються на його незаконність,
через порушення судом першої інстанції
норм матеріального права, а також
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції
безпідставно задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі, так як
грошові кошти ОСОБА_2 брав у позику не в
інтересах сім'ї, а для ведення із
позивачем спільного бізнесу, а тому
ОСОБА_3 не є належним відповідачем по
даній справі.

Свої зобов'язання по договору позики
ОСОБА_2 виконував належним чином,
оскільки щомісячно сплачував позивачу
проценти за користування запозиченими
грошовими коштами, що підтверджується
відповідними квитанціями, але ОСОБА_4
відмовився надавати письмові розписки
з даного приводу.

Із цих підстав просять оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на
користь позивача 350000 грн. за договором
позики від 08 серпня 2012 року, а в решті
позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

В ході апеляційного розгляду справи
відповідач ОСОБА_2 підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Представник позивача просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі,
суд першої інстанції виходив із того,
що наявними у справі доказами доведено
факт невиконання ОСОБА_2 взятих на себе
зобов'язань за договором позики від 08
серпня 2012 року.

Стягуючи заборгованість за договором
позики у солідарному порядку із ОСОБА_2
та ОСОБА_3, суд першої інстанції
керувався положеннями частини 4 статті
65 СК України, оскільки по справі
встановлено, що договір позики ОСОБА_2
укладав в інтересах сім'ї, а тому
створює обов'язки і для другого з
подружжя.

Надаючи оцінку наданим відповідачем
ОСОБА_2 квитанціям про перерахування
грошових коштів позивачу, суд першої
інстанції вказав, що дані квитанції не
є тими доказами, які безперечно
вказують на те, що ці грошові кошти були
перераховані саме на виконання ОСОБА_2
своїх зобов'язань за договором позики
від 08 серпня 2012 року.

Дані висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи, наявним у справі доказам та
ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги також не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Зміст заяви ОСОБА_3 про надання згоди
своєму чоловікові на отримання від
позивача в позику грошових коштів, в
сумі 350000 грн., безперечно вказує на те,
що отримуючи вказані грошові кошти в
позику, ОСОБА_2 діяв в інтересах своєї
сім'ї і при цьому відповідачу ОСОБА_3
приватним нотаріусом також було
роз'яснено положення статей 60-65 СК
України.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вказані
грошові кошти він отримував як фізична
особа - підприємець для ведення
спільного бізнесу із позивачем є
голослівними, так як не
підтверджуються жодними належними
доказами.

Укладеним договором позики було прямо
передбачено, що факт повернення позики
та процентів ОСОБА_2 має бути
підтверджено розпискою Позикодавця,
але будь-яких письмових розписок з
даного приводу відповідачі не надали і
суд першої інстанції вірно вказав, що
наявні у справі квитанції безперечно
не вказують на те, що грошові кошти за
цими квитанціями були перераховані
саме на виконання ОСОБА_2 своїх
зобов'язань за договором позики від 08
серпня 2012 року.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення Рокитнівського районного суду
від 23 грудня 2013 року підлягає
залишенню без змін, як ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рокитнівського районного суду
від 23 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
ухвалу апеляційного суду та рішення
суду першої інстанції до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Максимчук З.М.

Рожин Ю.М.