АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2668/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_5, третя особа -
Комунальне підприємство «Управління
житлового господарства» Дарницького
району м. Києва про вселення, усунення
перешкод у користуванні власністю,
встановлення конкретного порядку
користування жилим приміщенням та
укладення окремого договору найму
жилого приміщення,

встановила:

У жовтні 2013 року позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до
ОСОБА_2 особисто та в інтересах
малолітньої ОСОБА_5 про вселення,
усунення перешкод у користуванні
власністю, встановлення конкретного
порядку користування жилим
приміщенням та укладання окремого
договору найму жилого приміщення.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим,
що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 09.11.2012 року
шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу
сторони мають двох дітей: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 18.07.2013 року за ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1. Спірна
квартира складається з трьох
ізольованих кімнат, жилою площею 41,80
кв.м. Починаючи з червня 2009 року
позивачі змушені були переїхати жити
за місцем проживання батьків ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_2. Останнім часом
неодноразово намагалися отримати
ключі від спірної квартири, але
відповідач відмовляла. На даний час
доступу до квартири позивачі не мають.

Враховуючи вищевикладене, позивач
ОСОБА_4 з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог, просить
встановити конкретний порядок
користування жилим приміщенням,
виділивши йому кімнату, площею 17,20 кв.м.,
а ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 кімнату
площею 12,30 кв.м. та кімнату площею 12,30
кв.м. Місця загального користування
залишити в спільному користуванні та
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод у користуванні жилим
приміщенням. Крім того, просив
зобов'язати КП «Дирекція замовника з
управління житловим господарством
Дарницького району міста Києва»
укласти договір найму жилого
приміщення.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 18.12.2013 року провадження у
справі за позовом ОСОБА_3 про вселення,
усунення перешкод у користуванні
власністю, встановлення конкретного
порядку користування жилим
приміщенням та укладання окремого
договору найму жилого приміщення -
закрито у зв'язку з відмовою ОСОБА_3 від
позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 18.12.2013 року провадження у
справі за позовом ОСОБА_4 в частині
позовних вимог про вселення - закрито.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Визначено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, яким виділено в
користування ОСОБА_4 кімнату площею 17,2
кв.м., а ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5
кімнату площею 12,3 кв.м. та кімнату
площею 12,3 кв.м., залишено у спільному
користуванні місця загального
користування.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в
якій просять скасувати рішення суду в
частині визначення порядку
користування квартирою та ухвалити
нове, яким визначити порядок
користування квартирою АДРЕСА_1,
виділивши в користування ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 кімнату, площею 17,20 кв.м., ОСОБА_2
-кімнату площею 12,30 кв.м., малолітній
ОСОБА_5 - кімнату площею 12,30 кв.м.,
залишити у спільному користуванні
місця загального користування.

В апеляційній скарзі посилались на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне
встановлення обставин, що мають
значення для справи.

Вказували, що відповідно до уточненої
позовної заяви ОСОБА_4 третьою особою
зазначено ОСОБА_3, який є сином сторін,
зареєстрований та проживає в спірній
квартирі. Однак, суд першої інстанції
не залучив його до участі у справі, тим
самим позбавивши його права захищати
свої інтереси в суді. Крім того, судом
взагалі не з'ясовувалось питання щодо
залучення ОСОБА_3 до участі в справі в
якості третьої особи. Також, суд не
надавав належної правової оцінки щодо
права користування ОСОБА_4 приміщенням,
в якому він зареєстрований та проживає.
Вказували, що суд першої інстанції
фактично позбавив ОСОБА_3 права
користування спірною квартирою.

В судовому засіданні апелянти
підтримали апеляційну скаргу та
просили задовольнити; позивач вважав
доводи апеляційної скарги
безпідставними та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_4 перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2 з 21.10.1994 року. Рішенням
Дарницького районного суду м. Києва від
09.11.2012 року шлюб між сторонами
розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей:
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 18.07.2013 року за ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Згідно з довідкою форми № 3 у спірній
квартирі зареєстровані сторони та їх
діти : ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 в частині усунення перешкод в
користуванні квартирою, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач є
співвласником квартири АДРЕСА_1, однак
внаслідок протиправної поведінки
відповідача, яка чинить перешкоди
позивачу у користуванні зазначеною
квартирою, позивач позбавлений
можливості користуватись власним
житлом.

Рішення суду в цій частині
сторонами не оскаржувалось,
обов'язкових підстав для скасування
рішення не вбачається, а тому колегія
суддів рішення у цій частині не
перевіряє.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 в частині встановлення порядку
користування квартирою, суд першої
інстанції виходив з того, що для
усунення спорів та конфліктів між
співвласниками можливо встановити
порядок користування спільною
власністю, виділивши позивачу у
користування кімнату, площею 17,2 кв.м., а
відповідачу ОСОБА_2 та малолітній
ОСОБА_5 - дві кімнати площею по 12,3 кв.м.
кожна. При цьому суд вважав, що
встановлення такого порядку не порушує
права власності кожної із сторін,
оскільки такий порядок не призведе до
істотного погіршення житлових умов
сторін та не порушить їх житлові права.

Однак колегія суддів не може
погодитись у повному обсязі з даними
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони зроблені з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Частиною 1 ст. 213 ЦПК України
встановлено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Статтею 356 ЦК України
встановлено, що власність двох чи
більше осіб із визначенням часток
кожного із них у праві власності є
спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Пленум Верховного Суду України в п. 14
Постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про
судову практику в справах за позовами
про захист права приватної власності»
роз'яснив, що в разі неможливості
поділу в натурі квартири, яка є
спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Судом першої інстанції
правильно встановлено, що
співвласниками квартири АДРЕСА_1 є
сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
оскільки рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 18.07.2013 року
було здійснено розподіл майна подружжя
і за кожною із сторін визнано право
власності на Ѕ частину вказаної
квартири. Також суд дійшов правильного
висновку, що для усунення спорів та
конфліктів між співвласниками
необхідно встановити порядок
користування спірною квартирою і
встановлення такого порядку є
можливим, виходячи із кількості
житлових кімнат квартири.

Однак, оскаржуване рішення суду
не містить обґрунтованих висновків
щодо виділення у користування
малолітній ОСОБА_5, яка не є
співвласником квартири, кімнати,
площею 12,3 кв.м.

Відповідно до ст. 176 СК України,
батьки зобов'язані передати у
користування дитини майно, яке має
забезпечити її виховання і розвиток.
Права батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюються законом.

Разом з тим, частиною ч. 1 ст. 405 ЦК
України визначено, що члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Враховуючи вимоги вказаних норм
матеріального права, вбачається, що
самостійного права на користування
квартирою малолітня ОСОБА_5 та апелянт
ОСОБА_3 не мають, їх право користування
є похідним від права власності
позивача та відповідача. Порядок
користування житлом, що належить на
праві спільної часткової власності
сторонам ОСОБА_4 та ОСОБА_2, може бути
визначений лише між ними як
співвласниками.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 що
невиділенням йому в користування
конкретної кімнати порушені його
житлові права, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки житлове
приміщення, яке він має право займати,
має бути визначене співвласниками
квартири, тобто його батьками.

Відповідно до даних технічного
паспорту, жила площа спірної квартири
складає 41,8 кв.м., тому на ідеальну
частку у праві власності на квартиру
кожної із сторін ( 1/2) припадає: 41,8 кв.м. :
2 = 20,9 кв.м. житлової площі.

Враховуючи, що площа кімнати, яку
позивач просить виділити йому в
користування - 17,2 кв.м., є меншою за
площу, що припадає на його частку у
праві власності на квартиру, а жила
кімната, яка б відповідала вказаній
частці, у квартирі відсутня, то
виділення йому в користування кімнати
площею 17,2 кв. м., а відповідачу - двох
кімнат, площею по 12,3 кв.м. кожна, - не
порушуватиме права позивача та
відповідача, адже квартира
залишається у спільній частковій
власності сторін. Оскільки частки
співвласників у спірній квартирі є
ідеальними, то кожному з них належить
не частка у спільному майні, а частка у
праві власності на це майно, тобто
право кожного із співвласників
поширюється на квартиру в цілому, а не
на певну її частину.

Враховуючи відсутність взаємної згоди
сторін на здійснення права спільної
часткової власності та неможливість у
добровільному порядку встановити
порядок володіння і користування
спільним майном, а також право позивача
на судовий захист, встановлення
судовим рішенням порядку користування
квартирою не суперечитиме положенням
ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про необхідність застосування
положень ст. 64, 65 ЖК України колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
зазначені норми Житлового кодексу
України регулюють правовідносини щодо
користування жилими приміщеннями
державного і громадського житлового
фонду, тоді як спірна квартира
перебуває у спільній частковій
власності сторін, і спірні
правовідносини регулюються нормами
Цивільного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування рішення суду в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування
квартирою та ухвалення в цій частині
нового рішення, яким слід виділити у
користування позивачу житлову кімнату,
площею 17,2 кв.м., а відповідачу - дві
кімнати, площею 12, 3 кв.м. кожна. Місця
загального користування: кухню,
коридор, ванну кімнату, вбиральню - слід
залишити в спільному користуванні
сторін. В іншій частині рішення
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
- задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року - скасувати
в частині вирішення позовних вимог про
встановлення порядку користування
квартирою та ухвалити в цій частині
нове рішення наступного змісту:

Визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, яким:

- виділити в користування ОСОБА_4
кімнату, жилою площею 17,2 кв.м.,

- виділити в користування ОСОБА_2 дві
кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,3 кв.м.

Місця загального користування - кухню,
ванну кімнату, вбиральню, коридор -
залишити у спільному користуванні
сторін.

В іншій частині рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 24 грудня 2013
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: