У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі ПУДАК О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом Львівського національного
аграрного університету до ОСОБА_1 про
стягнення боргу, за апеляційною
скаргою Львівського національного
аграрного університету на рішення
Воловецького районного суду від 17
грудня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

Львівський національний аграрний
університет 08.11.2013 р. звернувся до суду
із зазначеним позовом до ОСОБА_1
Мотивував тим, що відповідач протягом
2006-2008 рр. на платній основі навчався в
університеті за спеціальністю
«Енергетика сільського господарського
виробництва» і наказом від 07.04.2008 р. №
97/к-с був відрахований з другого курсу
за підсумками заліково-екзаменаційної
сесії 2007-2008 рр. Позивач виконав вимоги
Закону України «Про вищу освіту»,
іншого законодавства щодо надання
платних послуг із навчання, оскільки
відповідно до п. 1 типового договору про
навчання зобов'язався за рахунок
коштів відповідача забезпечити його
навчання за обраною спеціальністю,
зарахував того до ВУЗу. Однак,
відповідач, який згідно із п. 3.1.
договору зобов'язався своєчасно
вносити плату за отримання освіти, це
зобов'язання повною мірою не виконав і
має заборгованість перед
університетом у розмірі 875,00 грн.
Посилаючись на ці обставини, позивач
просив стягнути на його користь з
відповідача заборгованість у розмірі
875,00 грн. та у відшкодування сплаченого
судового збору 229,40 грн.

Рішенням Воловецького районного суду
від 17.12.2013 р. у позові відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив, вважає
його незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, зокрема, що суд першої
інстанції дійшов невірного висновку
про недоведеність позову. Крім того,
апелянт вважає, що звернувся до суду в
межах позовної давності. Водночас,
апелянт ствердив, що не укладав із
відповідачем договору на платне
навчання. Просить рішення скасувати та
задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України у відсутність сторін,
обговоривши доводи сторін, перевіривши
матеріали справи, суд приходить до
такого.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, суд
розглядає цивільну справу в межах
заявлених позивачем вимог, особа
зобов'язана належно довести обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, обов'язок
доказування пред'явлених вимог лежить
на позивачеві і таке не може
ґрунтуватися на припущеннях,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст.ст. 10, 11, 57-61, ст. 303 ч.
1 ЦПК України).

Встановлено, що наказом по Львівському
державному аграрному університету від
07.04.2008 р. № 97/к-с ОСОБА_1 відраховано зі
спеціальності «Енергетика
сільськогосподарського виробництва»,
підстава - підсумки
заліково-екзаменаційної сесії 2007-2008
навчального року, згода деканату (а.с. 4).
У контрольній картці (розрахунку
заборгованості) зафіксовано
нарахування 31.08.2007 р. оплати у розмірі
1750,00 грн. та починаючи з 01.05.2008 р.
заборгованість у розмірі 875,00 грн., при
цьому, інформація у картці про дату та
номер договору, на підставі якого
здійснено нарахування, не заповнена
(а.с. 5). Будь-яких інших доказів на
обґрунтування позову, документальних
даних про підстави та обставини
виникнення спірних правовідносин
позивачем суду не надано.

Пред'являючи вимогу про стягнення
заборгованості за надані платні
освітні послуги, позивач посилався на
те, що виконав усі передбачені
законодавством вимоги щодо надання
послуг, а відповідач не виконав
передбаченого типовим договором
обов'язку своєчасно оплатити отримані
освітні послуги. Відповідач,
заперечуючи позов, зазначав, що
навчався в університеті на заочному
відділенні на платній основі за
указаною спеціальністю, за першу
половину 2007-2008 навчального року
сплатив 875,00 грн., а після відрахування з
університету підстав оплачувати другу
половину навчального року не було, крім
того, вказував на відсутність у
розрахунку боргу посилання на
реквізити договору про надання
освітніх послуг, а також на пропуск
позивачем позовної давності.

Спірні правовідносини регулюються
законодавством про освіту та у
відповідній частині - законодавством
про зобов'язання у редакції, чинній на
час виникнення відповідних юридичних
фактів.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509 ЦК
України, цивільні права та обов'язки
виникають, зокрема, з договорів,
цивільні права особа здійснює, а
обов'язки - виконує у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства, при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
зловживання правом не допускається.

За приписами законодавства про освіту:

розмір плати за весь строк навчання або
за надання додаткових освітніх послуг
встановлюється у договорі, що
укладається між вищим навчальним
закладом та особою, яка навчатиметься,
або юридичною особою, що оплачуватиме
навчання або надання додаткових
освітніх послуг, і не може змінюватися
протягом усього строку навчання;
типовий договір затверджується
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади у галузі
освіти і науки (Закон України «Про вищу
освіту», ст. 64 ч. 6);

підставою для надання конкретного виду
платних послуг за розділом 1 «У сфері
освітньої діяльності» Постанови КМ
України від 20.01.1997 р. № 38 «Про
затвердження переліку платних послуг,
які можуть надаватися державними
навчальними закладами» є договір
(контракт) з фізичною або юридичною
особою, в якому визначається порядок
надання послуги, розмір та терміни
оплати за надану послугу; заява
фізичної особи; у відповідності до
розділу 1 «У сфері освітньої
діяльності» Постанови КМ України від
20.01.1997 р. № 38, платні послуги надаються
державними навчальними закладами за
пунктами, зокрема, 1 (навчання іноземних
і вітчизняних студентів у вищих
навчальних закладах понад державне
замовлення в межах ліцензованого
обсягу прийому (на умовах контракту з
фізичними та юридичними особами)), 2
(здобуття другої вищої освіти, другої
кваліфікації молодшого спеціаліста,
крім випадків, передбачених
законодавством), 3 (післядипломна
освіта понад державне замовлення) - на
умовах контракту (договору) з фізичними
та юридичними особами (п.п. 1.1., 1.3.
Порядку надання платних послуг
державними навчальними закладами,
затвердженого наказом Міносвіти
України, Мінфіну України, Мінекономіки
України від 27.10.1997 р. № 383/239/131
(реєстрація в Мінюсті від 12.12.1997 р. за №
596/2400);

типовий договір про навчання,
підготовку, перепідготовку, підвищення
кваліфікації або про надання
додаткових освітніх послуг
навчальними закладами затверджено
наказом Міносвіти України від 11.03.2002 р.
№ 183 (реєстрація в Мінюсті від 03.04.2002 р.
за № 329/6617).

Таким чином, законодавство передбачало
укладення договору про навчання,
підготовку, перепідготовку, підвищення
кваліфікації або про надання
додаткових освітніх послуг навчальним
закладом як обов'язкову умову навчання
відповідача на платній основі у
Львівському державному аграрному
університеті за спеціальністю
«Енергетика сільськогосподарського
виробництва». Договір є єдиною
належною правовою підставою для
отримання університетом оплати за
надання відповідачу платних освітніх
послуг. Доказів укладення договору у
справі немає, а позивачем в апеляційній
скарзі визнано, що такий із
відповідачем не укладався, що
враховується за правилами ст. 61 ч. 1 ЦПК
України.

За таких обставин, твердження позивача
про дотримання ним положень
законодавства щодо надання
відповідачу платних освітніх послуг
необґрунтовані, а посилання на
дотримання або порушення умов
вищезгаданого Типового договору -
безпідставні. Отже, підстави, що були
покладені позивачем в обґрунтування
позову, не знайшли свого підтвердження,
з цих підстав позов не був доведений.
Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про необґрунтованість та
недоведеність позову по суті, доводи
апеляції цього висновку не
спростовують, а посилання апелянта на
положення частини третьої статті 530 ЦК
України щодо права вимоги виконання у
будь-який час зобов'язання, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, не можуть
бути враховані. Ці положення закону не
стосуються спірних правовідносин, а
недотримання позивачем вимог закону
щодо належного врегулювання із
відповідачем відносин із надання
платних освітніх послуг не може давати
позивачу будь-яких переваг у спорі. У
цьому контексті твердження
відповідача про відсутність підстав
для оплати освітніх послуг за період, у
який вони не надавалися, теж заслуговує
на увагу.

Оскільки факт виникнення
заборгованості відповідача позивач
вважав для себе встановленим
щонайменше з 01.05.2008 р., перебіг позовної
давності почався 02.05.2008 р. і на день
подачі позову (08.11.2013 р.) цей строк сплив
(ст.ст. 253, 257 ЦК України). Відповідач у
суді першої інстанції обґрунтовано
заявив про застосування позовної
давності (ст. 267 ч. 3 ЦК України), суд у
рішенні вірно вказав на сплив позовної
давності. Доказів наявності у позивача
будь-яких перешкод для пред'явлення
вимоги про стягнення боргу у справі
немає, про поновлення строку позовної
давності він питання не ставив. Сплив
позовної давності за умови
обґрунтованості вимог є самостійною
підставою для відмови в позові. Однак,
якщо має місце сплив позовної давності,
але вимоги необґрунтовані та
недоведені, що встановлено судом, у
позові слід відмовити з цих підстав.

Правильно встановивши обставини
справи та зробивши правильні висновки,
за змістом мотивувальної частини
рішення суд не визначив чітко, з яких
саме підстав він відмовив у позові:
внаслідок його необґрунтованості та
недоведеності чи внаслідок пропуску
позивачем строку позовної давності.
Колегія суддів констатує, що у позові
належало відмовити внаслідок його
необґрунтованості та недоведеності, а
сама по собі правильна вказівка суду на
пропуск позивачем строку позовної
давності на законність і
обґрунтованість рішення суду не
впливає, для зміни у зв'язку з цим з
формальних міркувань правильного по
суті і справедливого рішення суду
підстав немає. Насамкінець, з
матеріалів справи вбачається, що
відповідача було відраховано з
Львівського державного аграрного
університету, а з позовом до суду
звернувся Львівський національний
аграрний університет, тоді як доказів
щодо правонаступництва у спірних
правовідносинах відповідної юридичної
особи у справі немає.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію слід відхилити, рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Львівського
національного аграрного університету
відхилити, рішення Воловецького
районного суду від 17 грудня 2013 р. -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді