Апеляційний суд Кіровоградської
№ 22-ц/781/295/14 Головуючий у суді І-ї
інстанції Панфілова А.В.
Доповідач Письменний О. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.03.2014 р. колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Письменного О.А.,

суддів: Дуковського О.Л., Пищиди М.М.,

при секретарі: Лазаренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 25 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, за участю третьої особи без
самостійних вимог - реєстраційної
служби Кіровоградського міського
управління юстиції Кіровоградської
області, про усунення перешкод в
здійсненні права власності, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним, -

В с т а н о в и л а :

В червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2 про скасування
арешту, накладеного ухвалою
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23.11.12 року на 19/50 частин
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що
згідно договору дарування від 24.11.2012
року йому на праві особистої власності
належить 19/50 частини будинку по
АДРЕСА_1. 03.12.2012 року вказана частина
будинку була зареєстрована у
державному реєстрі як його приватна
власність.

14 травня 2013 року з витягу, що наданий
реєстраційною службою
Кіровоградського міського управління
юстиції Кіровоградської області,
дізнався про накладення арешту на
вказане майно за ухвалою Кіровського
районного суду від 23.11.2012 року, як на
майно начебто належне ОСОБА_4. Номер
обтяження 878670.

Вважає, що суд, поклавши обтяження на
його майно в обхід існуючого
правопорядку, вийшов за межі наданих
повноважень.

Відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний
позов про визнання недійсним договору
дарування 19/50 частин житлового будинку
з господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1, укладеного 24.11.2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на обґрунтування
якого, зазначила, що 29.10.2012 року
відповідач ОСОБА_4, керуючи автомобілем
«Пежо-405» д/н НОМЕР_3 по вул. Ж.Революції,
допустив зіткнення з належним їй
автомобілем «Тойота Кемрі», д/н НОМЕР_2.
Постановою Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 26.11.2012 року,
залишеною без змін постановою
апеляційного суду Кіровоградської
області 17.12.2012 року, встановлено, що
дана дорожньо-транспортна пригода
сталася з вини ОСОБА_4, якого притягнуто
до адміністративної відповідальності
за ст. 124 КУпАП у виді штрафу в розмірі 350
грн.

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
ДТП.

Ухвалою Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23.11.2012 року було
задоволено заяву ОСОБА_2 про
забезпечення позову та накладено арешт
на 19/50 частин житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями під
АДРЕСА_1, що належали на праві власності
ОСОБА_4

Проте, ОСОБА_4 вже після накладення
арешту судом відчужив спірний будинок
на користь свого сина - ОСОБА_3, згідно
договору дарування від 24.11.2012 року, що
на її думку дає підстави визнати даний
договір недійсним з підстав його
фіктивності в розумінні статей 215, 234 ЦК
України.

Рішенням Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 25 листопада 2013 року
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про
скасування арешту задоволено.
Скасовано арешт, накладений ухвалою
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23.11.12 року на 19/50 частин
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення в справі, яким відмовити в
задоволенні первісного позову і
задовольнити зустрічний позов.

При цьому посилається на незаконність
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, судом не надано належної
оцінки тому, що не відбулося передачі
спірного майна, відповідно, суд залишив
поза увагою, що оспорюваний договір
дарування є фіктивним, оскільки не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а укладений лише
для приховання майна боржника. Крім
вказаного апелянт зазначив про
відсутність посилання суду на правову
норму, яка дозволяє скасувати арешт на
майно, та про неправильне визначення
судом відповідачів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Задовольняючи позов та відмовляючи у
зустрічному позові, суд першої
інстанції, виходив з того, що позивач
ОСОБА_3, уклавши оспорюваний договір
дарування, реалізував своє право
власника на розпорядження майном, а
відповідачкою ОСОБА_2 не обґрунтовано
підстави удаваності правочину.

Крім того, суд першої інстанції у
своєму рішенні зазначив про те, що
станом на час державної реєстрації
права власності (03.12.12 р.) щодо 19/50 частин
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1 у Єдиному реєстрі заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
на момент укладення спірного договору
дарування не було.

Проте, погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судом встановлено, що ухвалою
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23.11.2012 року з метою
забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
ДТП, накладено арешт на 19/50 частин
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1, належний на праві власності
ОСОБА_4

Постановою державного виконавця
відділення державної виконавчої
служби Кіровоградського міського
управління юстиції від 27 листопада 2012
року відмовлено у відкритті
виконавчого провадження за ухвалою
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23.11.2012 року.

24 листопада 2012 року ОСОБА_4 на підставі
договору дарування подарував ОСОБА_3
19/50 частин житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1.

10 грудня 2012 року державним
нотаріальним архівом в
Кіровоградській області в Єдиний
реєстр заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна на підставі ухвали
Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 23.11.2012 року, внесено
запис про обтяження 19/50 частин
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 11 квітня 2012 року на
користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 стягнуто 203 660
грн. 11 коп.

Згідно з п. 1. ч. 1 ст.152 ЦПК України позов
забезпечується накладенням арешту на
майно або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України
ухвала про забезпечення позову
виконується негайно в порядку,
встановленому для виконання судових
рішень.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові № 9 від 06 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, нікчемним.

У п. 18 вказаної постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК України. Це -
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Такими є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження
або незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами (стаття 216 ЦК
України).

Суд може визнати недійсним правочин,
недійсність якого прямо не встановлена
законом, якщо одна із сторін, або
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах встановлених
законом. (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Проте, суд не звернув уваги на те, що
ухвалою Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23.11.2012 року з метою
забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про стягнення щкоди накладено арешт на
19/50 частин житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1, належний на праві власності
ОСОБА_4

Згідно зі ст. 214 ЦПК України визначення
характеру спірних правовідносин, а
також вирішення питання про правову
норму, що підлягає до них застосуванню,
є обов'язком суду під час ухвалення
рішення.

Однак, сама по собі вказівка
відповідачкою у зустрічній позовній
заяві конкретної норми закону не
обмежує суд тільки цією нормою з огляду
на підстави зустрічного позову,
пояснення заявника та доведені нею
обставини.

Суд на зазначені положення закону
уваги не звернув, роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наданих у
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не врахував та
залишив поза увагою порушення принципу
публічності під час укладення договору
дарування.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про задоволення
позову та відмову у зустрічному позові,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, зокрема, не дав належної оцінки
наданим сторонами доказам, не
встановив, які правовідносини виникли
між сторонами та яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи,
рішення суду першої інстанції не можна
вважати законним та обґрунтованим,
тому воно підлягає скасуванню на
підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням
в справі нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, та
задоволенням зустрічного позову
ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 25 листопада 2013 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
за участю третьої особи без
самостійних вимог реєстраційної
служби Кіровоградського міського
управління юстиції Кіровоградської
області про усунення перешкод в
здійсненні права власності відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
19/15 частин житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями під
АДРЕСА_1, укладеного 24.11.2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та скасувати його
державну реєстрацію.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: