РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2014 року Волноваський
районний суд Донецької області

в складі головуючого - судді
Голуб Т.І.

при секретарі
Фоміних С.В.

за участю представника відповідача
Кузьміна Є.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Волноваха цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю
Сільськогосподарська фірма
"Зерноград" про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

09.01.2014 року позивач звернувся в
суд з даним позовом. Посилався на те, що
між ним та відповідачем 13.12.2012 року був
укладений договір позики грошових
коштів у сумі 8210000 гр., які останній
зобов*язався повернути у строк до 13.12.2013
року. До теперішнього часу борг
відповідачем не повернутий, тому
просить суд стягнути з відповідача на
його користь основний борг у сумі 12210000
гр., що передбачено умовами п. 4.3
договору позики, а також 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов*язання, що складає 366300 гр. (12210000х
3%) та судові витрати.

Позивач в судове засідання не
з*явився, надав письмову заяву, у якій
просить суд розглянути справу у його
відсутність, на задоволенні позову
наполягає.

Представник відповідача позов не
визнав та пояснив, що гроші позивачем
відповідачу не передавались, оскільки
вони не надійшли на розрахунковий
рахунок підприємства, а також відсутня
розписка про передачу грошових коштів.

Вислухавши пояснення
представника відповідача, свідка
ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими онаками, а позичальник
зобов*язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов*язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не
встановлоено договором або законом.
Зобов*язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

В порядку ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов*язання, на вимогу
кредитора зобов*язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором аба законом.

В порядку ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов*язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право осоприти договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
грунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Тобто,
безгрошовість договору може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами.

В абзаці 2 п.1 ст. 218 ЦК України
передбачено, що заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо,- відеозапису та ін.
Доказами. Рішення суду не може
грунтуватись на свідченняї свідків.

Також в ч.2 ст. 59 ЦПК України
зазначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Позивач довів і це вставнолено
судом, що 13.12.2012 року між ним та ТОВ СФ
"Зерноград" у особі директора ОСОБА_3,
який у даному випадку діяв на підставі
ст. 10, п.10.3.2 та п. 10.3.4 Статуту, було
укладено договір позики, відповідно до
якого останній отримав від позивача в
борг 8210000 гр., які зобов*язався
повернути до 13.12.2013 року, а також зобов*
язався, згідно п.1.2 договору, за
користування грошовими коштами
сплатити позивачу відсотки із
розрахунку 50% річних, що складає 12210000
гр. у разі використання повного строку,
вказаного у п. 2.1, використання
грошового займу. В спірному договорі
позики вказано факт отримання
позичальником грошових коштів у момент
його укладення та підписання.

Отже письмова форма договору
позики, у розумінні ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України, внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

У зв*язку з вищевикладеним, суд
вважає, що доводи представника
відповідача у тій частині, що у
позивача відсутній документ, що
підтверджує фактичне передання коштів
та вказані у договорі позики гроші не
надійшли на розрахунковий рахунок
відповідача є незаконними та
необгрунтованими.

Суд не може прийняти до уваги
показання свідка ОСОБА_3, який у
судовому засіданні не заперечував факт
підписання ним договору позики з
позивачем, але грошей не отримував,
оскільки передумав отримувати від
останнього кошти та уклав договір
позики з іншою особою, оскільки вони є
безпідставними та не підтверджуються
певними засобами доказування.

Крім того, відповідач вимоги
про визнання спірного договору позики
недійсним не ставив.

Як вбачається із матеріалів
справи, на час звернення до суду
відповідач не виконав взяті на себе
зобов*язання за договором позики,
грошові кошти позивачу не повернув.

Таким чином, на день звернення
позивача до суду загальна сума боргу
відповідача за договором позики
складає 12210000 гр. (8210000 гр. основного
боргу + 50% річних), які необхідно
стягнути на користь позивача.

Крім того, з відповідача
необхідно стягнути 3% річних від
простроченої суми боргу, що складає 366300
гр. (12210000 гр.х3%).

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
необхідно стягнути судовий збір в сумі
3654 гр., оскільки позовні вимоги
задоволені у повному обсязі.

На підставі ст. ст. 218, 525, 526, 625, 1046,
1048, 1049, 1051 ЦК України, ст. 88 ЦПК України,
керуючись ст.ст.10, 59, 60, 212-214 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
Сільськогосподарська фірма "Зерноград"
про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
Сільськогосподарська фірма "Зерноград"
на користь ОСОБА_2 заборгованість у
розмірі 12576300 гр., а також судовий збір
3654 гр.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області
через Волноваський районний суд
протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя:
28.02.2014