Провадження № 2/161/739/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

05 березня 2014 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області в
складі: головуючого - судді Пушкарчук
В.П.,

при секретарі - Акайомовій Т.В.,

з участю: представника позивача -
адвоката ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката
ОСОБА_3,

спеціаліста-судово-психіатричного
експерта Волинської обласної

психіатричної лікарні № 1 м.
Луцька - Прокопюк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса
ОСОБА_5 про визнання недійсним
заповіту,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися в суд з позовом до
відповідач про визнання недійсним
заповіту, мотивуючи свій позов тим, що
мати позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_8 і батько
ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 29.10.1994 по 22.06.2009 року.

В шлюбі народилося двоє дітей: позивач
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

24.01.2010 року ОСОБА_9 одружився з
відповідачем ОСОБА_2 В шлюбі з нею
народився син.

ІНФОРМАЦІЯ_3 після тривалої тяжкої
хвороби ОСОБА_9 помер.

За два дні до смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9
вчинив заповіт на користь дружини
ОСОБА_2

За змістом заповіту житловий будинок і
земельна ділянка по АДРЕСА_1 в разі
смерті заповідача залишається його
дружині.

Позивачі ОСОБА_6, дочка покійного, і
ОСОБА_7, мати покійного, не згідні з
таким заповітом, просять визнати його
недійсним з тих підстав, що останні
півроку ОСОБА_9 тяжко хворів і
практично весь час перебував на
лікуванні.

За декілька тижнів до смерті ОСОБА_9
мучила нестерпна біль і ніякі
медикаменти, в тому числі сильні
обезболюючі йому не допомагали. Він
страждав як фізично так і психологічно.
Незважаючи на фізичний стан він
розумів безвихідність ситуації.

Всі останні дні життя біля ОСОБА_9 були
присутні його родичі та колеги,
підтримували його, матеріально
допомагали. Ніхто з присутніх у
хворого не бачили у його будинку
нотаріуса, а тому позивачі стверджують,
що мають сумнів у тому, що заповіт
дійсно посвідчувався за адресою
проживання сім'ї ОСОБА_9 у АДРЕСА_1.

Крім того, психологічний і психічний
стан покійного дає підстави вважати, що
на момент вчинення заповіту ОСОБА_9 не
розумів зміст вчиненого документу, не
міг правильно і критично оцінити свої
дії і керувати ними. В останній час у
нього почастішали випадки не
сприйняття реальних подій і фактів.
Така поведінка і стан ОСОБА_9
спостерігалися і коли виникала
необхідність у підписанні фінансових і
інших документів, пов'язаних з роботою
покійного на посаді директора ПП «
Геліос - С». Він не вчиняв ніяких
підписів і відмовлявся це робити, не
обґрунтовуючи свою поведінку належним
чином.

Позивачі вказували також, що
відповідно до виписки з медичної карти
стаціонарного хворого у ОСОБА_9
діагностували крім основного діагнозу,
енцефалопатію, при якій дистрофічно
змінюються тканини головного мозку

Ніхто з родичів, крім дружини,
відповідача по справі, не наполягав на
виписці хворого з лікарні. Позивачі
стверджують, що відповідач спонукала
чоловіка до складання заповіту на її
користь, використовуючи його
безпорадний стан.

Покликаючись на вищенаведене просили
визнати заповіт від 19.08.2013 року,
складений ОСОБА_9, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5 за
реєстровим № 306, недійсним.

Позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні
позов підтримала з наведених підстав
та просила його задовольнити.
Додатково пояснила, що батько під час
хвороби наполягав на тому, щоб вона,
будучи неповнолітньою, була для нього
донором по пересадці печінки, що також
свідчить про невідповідність його дій
дійсним обставинам справи і викликає
сумнів у тому, що він склав заповіт
перебуваючи при здоровому розумі та
ясній пам'яті, розумів значення своїх
дій та їх правові наслідки.

Представник позивача позов підтримав.

Представник позивача ОСОБА_7, матері
покійного, ОСОБА_11 подала заяву про
розгляд справи у її відсутності.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнала та заперечувала проти його
задоволення. Пояснила, що проживала з
покійним у зареєстрованому шлюбі. Сім'я
від першого шлюбу ОСОБА_9 за їхньою
взаємною згодою проживала в окремому
будинку, який чоловік допомагав
побудувати.

ОСОБА_9 був при добрій пам'яті і розумів
свої вчинки до останнього дня, вона
займалась його лікуванням, він хотів
залишити їй будинок, у якому вони
проживали, і склав у її користь заповіт,
оскільки, як зазначено вище, він
забезпечив житлом і першу свою сім'ю.

Представник відповідача позову не
визнав і підтримав пояснення
відповідачки.

Заслухавши пояснення сторін та осіб
які брали участь у справі, дослідивши
письмові та інші зібрані у справі
докази, суд прийшов до висновку, що
позов до задоволення не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу
України, правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Розгляд справи проводився в
присутності судово-психіатричного
експерта Волинської обласної
психіатричної лікарні № 1 м. Луцька
Прокопюк Л. П.

З усних пояснень сторін видно, що за
весь час після розірвання шлюбу з
ОСОБА_8 між ними та їхнім батьком та
чоловіком складалися стосунки
взаємної поваги та нормальних відносин
в побуті, відсутності сімейних,
побутових, чи будь-яких інших
конфліктів. Діти від різних шлюбів
дружили. Достовірність наведеного
ствердила і свідок ОСОБА_8, з якою
ОСОБА_9 перебував у шлюбі до 2009 року.

Свідок ОСОБА_12, яка лікувала і
спостерігала ОСОБА_9 перед смертю, в
судовому засіданні ствердила, що
хворий дійсно хворів на тяжку хворобу -
цироз печінки, терпів фізичний і
моральний біль, але до останнього часу
був при здоровому розумі і керував
своїми діями.

Покази інших свідків суд до уваги не
приймає, відноситься до них критично,
оскільки вони зводилися лише до однієї
обставини, яка на їх думку дає їм
підстави вважати, що ОСОБА_9 в момент
складання заповіту не розумів значення
своїх дій, а саме, що покійний просив
неповнолітню дочку бути для нього
донором по пересадці печінки.

Судом досліджено і медичну
документацію хворого ОСОБА_9 - медичні
карти стаціонарного хворого за №/№ 4146,
10495-514, 12570/615 за час лікування з 14.07.2013
року по 17.07.2013 року, з 14.08.2013 по 16.08.2013
року, з 20.08.2013 по 21.08.2013 року, з яких
вбачається, що ОСОБА_9 хворів на цироз
печінки, печінково-клітинною
недостатністю, синдромом портальної
гіпертензії, асцитом, варикозом вен
стравоходу.

Суд не приймає до уваги виписку з
історії хвороби № 41416, яка була
приєднана представником позивача
ОСОБА_1 до клопотання про призначення
експертизи в судовому засідання 20.02.2014
року, в якій зазначено крім інших
діагнозів «інтоксикаційну
енцефалопатію», оскільки в
представлених на вимогу суду медичних
картах стаціонарного хворого така
виписка відсутня і такий діагноз на
думку судово-психіатричного експерта
Прокопюк Л.П. ніякими ні медичними
документами, ні показами свідків не
підтверджений. А тому, згідно ст. 59 ЦПК
України суд не бере до уваги даний
доказ, оскільки одержаний
представником позивача з порушенням
порядку, встановленого законом.

Позивачами заявлено суду клопотання
про призначення посмертної судової
психіатричнї експертизи для вирішення
питання чи усвідомлював ОСОБА_9
значення своїх дій та чи спроможний він
був усвідомлювати значення своєї
поведінки та чи міг керувати своїми
діями в момент складання заповіту.

Заслухавши пояснення сторін, покази
свідків, думку судово-психіатричного
експерта Волинської обласної
психіатричної лікарні № 1 м. Луцька
Прокопюк Л.П., яка вказала на
відсутність будь-яких психічних
розладів хворого, які б давали підстави
для сумнівів у його здатності розуміти
значення своїх дій та керувати ними,
суд прийшов до висновку про
безпідставність призначення
експертизи, оскільки ОСОБА_9 в момент
підписання заповіту дійсно був тяжко
хворий, але міг самостійно виразити
своє волевиявлення та керувати своїми
діями.

В позовній заяві позивачі просили
призначати судову почеркознавчу
експертизу заповіту та книги
реєстрації нотаріальних дій.

Відповідач ОСОБА_5, нотаріус, яка
посвідчувала заповіт, пояснила, що
дійсно заповіт посвідчувався за місцем
проживання заповідача у зв'язку з його
хворобою, але значення статей
Цивільного кодексу України, які
обов'язкові для роз'яснення, вона йому
роз'яснювала. Усі її дії при
посвідченні заповіту вчинені згідно з
вимогами Закону «Про нотаріат» та ЦК
України.

Заслухавши пояснення нотаріуса в
судовому засіданні позивачі не
наполягали на проведенні судової
почеркознавчої експертизи заповіту та
книги реєстрації нотаріальних дій.

Проаналізувавши вищенаведене в
сукупності суд прийшов до висновку, що
нотаріусом посвідчено заповіт згідно
вимог Закону України «Про нотаріат»,
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.

Нотаріусом при посвідченні заповіту
перевірено, чи не містить заповіт
розпоряджень, що суперечать чинному
законодавству, і відповідно п. 161 цієї є
Інструкції нотаріусом при посвідченні
заповіту роз'яснено заповідачу зміст
статті 1241 Цивільного кодексу України
про право на обов'язкову частку у
спадщині.

Згідно ст. 1234 Цивільного кодексу
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Як односторонній
акт, заповіт має відповідати загальним
умовам укладення угод. Зокрема, згідно
ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 1234
Цивільного кодексу України право на
заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю.

Про те, що на волевиявлення ОСОБА_9 при
складенні заповіту чинився будь-який
вплив з боку відповідачки, внаслідок
чого його волю було ослаблено і
укладення заповіту не відповідало його
намірам, в судовому засіданні не
здобуто жодних доказів, а тому суд
прийшов до висновку, що в момент
укладення угоди ОСОБА_9 розумів
значення своїх дій та керував ними,
його волевиявлення було вільним і
відповідало його внутрішній волі, а
тому позов до задоволення не підлягає.

Згідно ст.ст. 84, 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Судові витрати слід
залишити за позивачами.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 80, 84, 215, 218, п. 5
ч. 1 ст. 214 ЦПК України, ст.ст. 225, ч. 2 ст. 1257
ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_2, приватного нотаріуса ОСОБА_5
про визнання недійсним заповіту
відмовити із-за безпідставності.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
В.П.
Пушкарчук