Суддя: Лук'янова О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2014 року Центрально-Міський
районний суд міста Горлівки Донецької
області у складі:

головуючого судді - Лук'янової О.В.

при секретарі - Туболець К.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Горлівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення
порушеного права та відшкодування
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
поновлення порушеного права та
відшкодування шкоди, в якому просить
суд ухвалити рішення, яким підтвердити
правовідносини за договором доручення
про отримання товару у боржників
ОСОБА_1, зазначених в розписці № 5 від
26.12.1995 року; підтвердити шкоду, нанесену
родиною ОСОБА_2 за обставинами від
30.11.2007 року; стягнути окремо з ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 2000 гривень в рахунок
відшкодування збитків після їх
вирахування; прийняти заходи до родини
ОСОБА_2 по зупиненню зловживання своїм
правом; встановити прострочений час
кредитора ОСОБА_4 з травня 2013 року за ст.
545 ЦК України та прийняти рішення про
затримку виконання зобов'язання
боржником на визначений судом час;
визначити порушення черговості
погашення вимог за грошовим
зобов'язанням в порядку надходження
виконавчих листів. Свої позовні вимоги
позивач мотивував тим, що написана ним
розписка від 26.12.1995 року насправді
відповідно до положень ст. 1000 ЦК
України є договором доручення, а не
договором позики, оскільки за її
змістом він довірив родині ОСОБА_2, як
повіреним у випадку непогашення ним
особисто боргу перед ОСОБА_2, вимагати
виконання його боргу боржниками
ОСОБА_1, зазначеними у розписці. Також
неправомірними діями родини ОСОБА_2, що
виразилися у необґрунтованому їх
зверненні до суду з належним чином не
оформленою позовною заявою про
стягнення з нього суми боргу за
вказаною розпискою, а в подальшому
поданням додаткових позовних заяв,
неодноразові їх неявки в судові
засідання, зловживання ними своїми
правами та не повернення йому в порядку
ст. 545 ЦПК України оригіналу розписки
порушені його право на свободу та
недоторканість і спричинено йому
матеріальну шкоду в розмірі 2000 гривень.

Позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні наполягав на задоволенні
його позовних вимог, мотивуючи їх
аналогічно викладеному в його позовній
заяві.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 в
судове засідання не з'явилися, надавши
суду письмові заяви з клопотанням про
розгляд справи без їхньої участі, проти
задоволення позовних вимогах
заперечують повністю.

Суд, заслухавши пояснення
позивача, дослідивши матеріали справи
та оцінивши їх у сукупності, дійшов до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог позивача в повному
обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

В ході дослідження матеріалів
цивільної справи № 2-163/08 (2-7044/05, 2-438/06,
2-3171/07) встановлено, що ОСОБА_4 01.12.2005 року
звернувся до Центрально-Міського
районного суду міста Горлівки
Донецької області з позовною заявою до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики (розпискою від 26.12.1995
року) та 26 червня 2006 року по справі було
ухвалено рішення про задоволення
позовних вимог позивача, яке Ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 23.05.2007 року було скасоване та справу
направлено на новий судовий розгляд до
того ж суду. В ході нового судового
розгляду позивач уточнював свої
позовні вимоги шляхом подання
додаткових заяв від 24.10.2007 року та від
30.11.2007 року, а 29 травня 2008 року судом
було ухвалено рішення, яким позовні
вимоги позивача були задоволені та з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 була стягнена
сума боргу за договором позики в
розмірі 29100 гривень, яке Ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 22.10.2008 року було залишено без змін.

Отже, рішення Центрально-Міського
районного суду міста Горлівки
Донецької області від 29.05.2008 року про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
суми боргу за договором позики -
розпискою від 26.12.1995 року в розмірі 29100
гривень набрало законної сили.

Статтею 14 ЦПК України встановлено
обов'язковість судових рішень, що
набрали законної сили.

Саме вищевказаним рішенням суду,
яке набрало законної сили, визначено
природу оспорюваної позивачем
розписки від 26.12.1995 року, яка відповідно
до рішення суду є договором позики, а
не договором доручення, як вважає
позивач.

При цьому, звертаючись до суду з
позовом про стягнення суми боргу та в
подальшому уточнюючи свої позовні
вимоги ОСОБА_4 реалізовував надане йому
Цивільним процесуальним
законодавством України право
звернення до суду з метою захисту свого
порушеного права.

Так, відповідно до положень ст. 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Отже, звернення ОСОБА_4 до суду з
позовом про захист свого порушеного
права, а в подальшому уточнення ним
своїх позовних вимог відповідно до
положень ст. 31 ЦПК України, жодним чином
не обмежує право позивача на свободу та
особисту недоторканість і не може бути
розцінено судом як зловживанням своїми
правами.

Окрім того, рішення
Центрально-Міського районного суду
міста Горлівки Донецької області від
29.05.2008 року було предметом перегляду
судом апеляційної інстанції, а
відповідно до положень ч. 3 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є обв'язковою
підставою для скасування рішення, чого
відповідно до Ухвали Апеляційного суду
Донецької області від 22.10.2008 року
встановлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
чи юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної чи юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно абз. 1 п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992
року із змінами, внесеними згідно з
Постановами Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 08.07.1994 року, № 11 від
30.09.1994 року, № 15 від 25.05.1998 року, № 9 від
24.10.2003 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» розглядаючи
позови про відшкодування шкоди, суди
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

При цьому, позивачем не доведено
наявності винних неправомірних дій
відповідачів, внаслідок яких позивач
отримав матеріальні збитки - майнову
шкоду, рівно як не доведено і наявність
такої шкоди, які відповідно до положень
ст. 1166 ЦК України є обов'язковими
підставами відповідальності за
завдану майнову шкоду.

В ході дослідження матеріалів
цивільної справи 2-158/11 (2-3813/09, 2-527/10)
встановлено, що ОСОБА_4 06.07.2009 року
звернувся до Центрально-Міського
районного суду міста Горлівки
Донецької області з позовом до ОСОБА_1
про стягнення процентів за договором
позики (розписка від 26.12.1995 року), за
яким 27.02.2012 року судом було ухвалено
рішення про часткове задоволення
позовних вимог позивача та стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 проценти за
користування коштами в період з 01.07.2006
року по 25.03.2010 року в розмірі 27981
гривень, яке Ухвалою Апеляційного суду
Донецької області від 17.05.2012 року в
частині визначення суми за
користування позикою було змінено та
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
проценти за користування грошовими
коштами за період з 01.07.2006 року по 25.03.2010
року в розмірі 20850 гривень, яка ніким
оскаржена не була та набрала законної
сили.

Згідно наявної в матеріалах справи
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження від 18.07.2012 року
за виконавчим листом № 2-158/2011 виданим
06.06.2012 року Центрально-Міським районним
судом міста Горлівки Донецької області
про стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 процентів за користування
коштами в період з 01.07.2006 року по 25.03.2010
року у розмірі 20850 гривень було
відкрите виконавче провадження /а.с. 62/.

Відповідно до наявних в
матеріалах справи даних Управління
Пенсійного Фонду України в
Центрально-Міському районі міста
Горлівки з пенсії ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 згідно рішення суду та на
підставі виконавчого листа № 2-163 від
30.10.2008 року, з 01.02.2009 року проводиться
утримання боргу /а.с. 75-77/.

Отже, виконання вказаних рішень
суду від 29.05.2008 року та від 25.03.2010 року
відбувається в примусовому порядку на
підставі Закону України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до положень ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження» виконавче провадження
підлягає закінченню у випадку
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим документом
та про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить відповідну вмотивовану
постанову.

Тобто, в даному випадку положення
ст. 545 ЦК України щодо повернення
кредитором, що прийняв виконання
зобов'язання, боргового документу
боржнику та настання прострочення
кредитора, не можуть бути застосовані,
оскільки виконання зобов'язання
здійснюється в примусовому порядку на
підставі Закону України «Про виконавче
провадження», а підтвердженням
виконання зобов'язання за рішенням
суду, яке відбувається в примусовому
порядку, має бути постанова державного
виконавця про завершення виконавчого
провадження на підставі фактичного
виконання в повному обсязі рішення
суду.

Статтею 44 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
черговість задоволення вимог
стягувачів, яка визначається саме
державним виконавцем між стягувачами в
порядку черговості.

Відповідно до положень ст. 383 ЦПК
України сторони виконавчого
провадження мають право звернутися до
суду із скаргою, якщо вважають, що
рішеннями, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Отже, законодавцем визначено
відповідний порядок оскарження дій або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Отже, з урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що позивачем в
цій частині позовних вимог не вірно
обраний спосіб захисту його прав та
інтересів.

З урахуванням наведеного, судом
не встановлено підстав для задоволення
позовних вимог позивача, а отже, у
задоволенні позову слід відмовити
повністю.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 3, 4, 10-11, 14, 57-60, 88, 212-217 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення
порушеного права та відшкодування
шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О. В.
Лук'янова