Провадження №22-ц/784/689/14
Головуючий у першій інстанції-Гуденко
Категорія 27
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
13 березня 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:
головуючого - Данилової О.О.
суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.,
при секретарі - Богатирьової В.А.,
за участю представника позивача -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
(далі - ПриватБанк)
про стягнення кредитної
У С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2013 року ПриватБанк звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
кредитної заборгованості.
Позивач зазначав, що 9 серпня 2006 року
між банком та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, за умовами якого
відповідачка отримала кредит у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 24% річних ( 2%
на місяць) на суму залишку
заборгованості за кредитом.
Посилаючись на порушення ОСОБА_2
кредитних зобов'язань та утворення
станом на 20 вересня 2013 року
заборгованості у розмірі 13 491, 65 грн. за
тілом кредиту, 31 767, 10 грн. за відсотками,
1 800 грн. комісії та 2 852,94 грн.(500 грн.
фіксована частина та 2 352, 94 процентна
складова) штрафів, банк просив стягнути
49 911, 69 грн. кредитного боргу.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, але подала заяву, в якій
просила відмовити в позові у зв'язку з
закінченням строку позовної давності.
Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі банк просив
рішення скасувати та задовольнити
позов, посилаючись на помилкове
тлумачення судом строку дії договору,
невірне застосування правил
обчислення строків позовної давності
та порушення норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає її такою, що
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
строк позовної давності за кредитом
починає перебіг з часу закінчення дії
платіжної картки, який співпадає з
закінченням строку дії і кредитного
договору, тобто з 9 серпня 2009 року.
Оскільки банк звернувся з позовом поза
межами трирічного строку позовної
давності як стосовно основних вимог,
так і додаткових, позов про стягнення
кредитного боргу задоволенню не
підлягає.

Проте не з усіма висновками суду можна
погодитись, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 526, частин 1
статті 530 ЦК зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час і боржник повинен його
виконати у семиденний строк від дня
пред'явлення.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, в тому числі
сплата неустойки (стаття 611 ЦК).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як "строк дії договору",
так і "строк (термін) виконання
зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК).

Статтею 256 ЦК визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено
відповідачкою, є підставою для відмови
у позові (частина 4 статті 267 ЦК).

Загальна позовна давність встановлена
тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
Позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки - штрафу, пені ( частина 2
статті 258 ЦК).

Частиною 5 статті 261 ЦК передбачено, що
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з частиною 3 статті
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що 9
серпня 2006 року між ПриватБанк та
ОСОБА_2 укладено договір про надання
банківських послуг шляхом
встановлення кредитного ліміту на
платіжну картку Visa Gold зі сплатою 2 % на
місяць на залишок заборгованості (а.с.7
зворот, 57) з кредитним лімітом 15 000 грн.

Складовою укладеної між сторонами
угоди є заява клієнта, Умови та правила
надання банківських послуг (далі
-Умови) та Тарифи банку, про що прямо
зазначено в заяві з підписом
позичальника (а.с.75).

Тарифами банку передбачена для
користувачів кредитних карток класу Gold
оплата за обслуговування карткового
рахунку по 50 грн. щомісячно /600 грн. на
рік/, що є комісією (а.с.35-37, 81).

При цьому правила користування карткою
класу Visa Gold не передбачають умов про
щомісячне погашення використаних
кредитних коштів чи обов'язкового
мінімального щомісячного платежу.

Пунктами 9.2 та 9.11 Умов, діючих на час
укладення договору (а.с.41-43),
передбачено, що картрахунок відкрито
на невизначений строк, а договір діє до
моменту належного виконання сторонами
зобов'язань.

Аналіз умов даного кредитного договору
діє підстава вважати, що до окремих
зобов'язань (повернення кредиту, сплати
відсотків та комісії) сторонами
встановлені різні правила.
Зобов'язання про повернення кредиту
(пункт 6.5 Умов) строком не обумовлені, а
зобов'язання щодо сплати відсотків та
комісії мають щомісячний характер.

Отже, встановивши строк дії договору
(пункт 9.11 Умов), сторони не визначили
конкретного строку повернення
використаного кредиту, але встановили
строки виконання боржницею окремих
зобов'язань (оплату процентів та
комісії) як обов'язкових щомісячних
платежів.

Оскільки відповідно до частини 2 статті
530 ЦК обов'язок ОСОБА_2 повернути
використаний кредит виникає з моменту
вимоги банку, якою є, в тому числі, і
звернення з позовом до суду, то позовна
давність до цих вимог не може вважатись
такою, що сплинула.

За розрахунком ПриватБанку, наданим
суду апеляційної інстанції,
використаний та неповернутий на час
звернення до суду поточний кредит
складає 13491,65 грн.(а.с. 85-88).

Заперечень щодо розміру кредиту
відповідачка не надавала.

При цьому колегія суддів не може
прийняти до уваги попередній
розрахунок позивача (а.с.4-6), в якому
зазначена щомісячна заборгованість за
тілом кредиту з 1 квітня 2010 року.

Як зазначалось вище таких умов
кредитний договір не містить, а цей
розрахунок суперечить витягу з
особового рахунку ОСОБА_2 (а.с.45-56).

Не можуть бути прийняті до уваги і
посилання ОСОБА_2 на те, що строк дії
кредитного договору сплинув у серпні
2008 року зі спливом строку дії картки
(а.с.31). Платіжна карта є лише
спеціальним платіжним засобом (пункт
1.11 Умов) та автоматично продовжується
банком на новий строк (пункт 3 Правил
користування платіжною картою а.с. 43).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
відповідно до статей 1049, 1054 ЦК з
відповідачки підлягає стягненню 13491, 65
грн. кредиту.

Крім того, судом також встановлено, що
ОСОБА_2 порушувала зобов'язання щодо
щомісячної сплати процентів за
користування кредитних коштів та
комісії.

Останній платіж відповідачка
здійснила у травні 2008 року (а.с.51).

Отже, право Приватбанку на отримання
щомісячних платежів вважається
порушеним з моменту недотримання
кожного щомісячного платежу, а відтак
і початок перебігу позовної давності
за кожний черговий платіж починається
з моменту порушення строку його
погашення.

Така правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року (справа № 6-116 цс 13) і є
обов'язковою для застосуванням судами
України.

Умови (а.с.41-44) не передбачають
домовленостей щодо збільшення строку
позовної давності, а тому до вимог про
стягнення заборгованості по кредиту та
процентів має застосовуватись
загальний строк - три роки.

Звернувшись до суду 15 жовтня 2013 року
(а.с.18, 19, 84), позивач має право на
стягнення тих платежів, строк внесення
яких настав після 15 жовтня 2010 року.

За розрахунком, наданим позивачем суду
апеляційної інстанції, заборгованість
за період з 15 жовтня 2010 року по 20
вересня 2013 року складає: за процентами
- 9642,03 грн., за комісією - 350 грн. (а.с.85-88).

Вирішуючи питання про стягнення
штрафу, колегія суддів виходить з того,
що пунктом 5.10 Умов (розділ «Правила
користування платіжною картою»)
передбачено, що у разі порушення
позичальником грошових зобов'язань
більш ніж на 30 днів, він сплачує штраф в
розмірі 500 грн. та 5% від суми позову (
а.с.44).

Виходячи з аналізу частини 2 статті 549
ЦК, штраф є відповідальністю, яка
залежить лише від суми невиконаного
або неналежно виконаного зобов'язання
й у часі визначається з настанням
однієї з подій як невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.
Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

За змістом цього зобов'язання
нарахування процентної (розрахункової)
частини штрафу пов'язане не з певною
подією кредитних правовідносин
(прострочення платежів), а з фактом
звернення з позовом, що не відповідає
сутності штрафу як способу
забезпечення виконання зобов'язання.

Отже, колегія суддів вважає
обгрунтованим лише штраф в розмірі
фіксованої частини - 500 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з
ОСОБА_2 на користь ПриватБанку підлягає
стягненню 13 491, 65 грн. тіла кредиту, а
також 9642,03 грн. процентів, 350 грн.
комісії, 500 грн. штрафу, а всього 23 983,68
грн.

Оскільки суд першої інстанції
помилково ототожнив строк дії
платіжної картки зі строком дії
договору та строком повернення
кредиту, а також строком сплати інших
щомісячних платежів, та невірно
визначив порядок обчислення строку
позовної давності, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відповідно до статті 88 ЦПК ОСОБА_2 має
відшкодувати банку 359,75 ( 239,84 + 119,91) грн.
судових витрат.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 20 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» за
кредитним договором від 9 серпня 2006
року 23 983,68 грн. кредитного боргу станом
на 20 вересня 2013 року, в тому числі 13 491, 65
грн. тіла кредиту, 9642,03 грн. процентів,
350 грн. комісії та 500 грн. штрафу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 359,75 грн.
судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді