Провадження № 22-ц/779/434/2014
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І.П.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Горблянського
Я.Д., Пнівчук О.В.,

секретарів Петріва Д.Б.,
Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 17 квітня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого
державним нотаріусом Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори 14 травня
2007 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_3

Зазначала, що вона є спадкоємцем майна
ОСОБА_4, на підставі заповіту,
складеного 05 серпня 2003 року, що
посвідчений приватним нотаріусом
Івано-Франківського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за номером №Д1087.

Рішенням Апеляційного суду від 08
листопада 2012 року визнано недійсними
заповіти від 20 жовтня 2004 року та 20
березня 2006 року, якими ОСОБА_4 заповіла
своє майно ОСОБА_3

Посилаючись на те, що у видачі
свідоцтва про право на спадщину після
смерті ОСОБА_4 їй було відмовлено,
оскільки 14 травня 2007 року вже було
видане таке свідоцтво ОСОБА_3, однак,
таке свідоцтво видане на підставі
заповіту, що визнаний судом недійсним,
просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського
міського суду від 17 квітня 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено та визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, посвідченим
Першою Івано-Франківською державною
нотаріальною конторою 12 березня 2006
року за реєстровим №4-496, що видане 14
травня 2007 року за реєстровим №4-1007 на
квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3
Стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати по
справі в розмірі 2 251 грн. 02 коп. на
користь ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на те, що дане рішення є
необґрунтованим і винесене з
порушенням судом норм матеріального і
процесуального права.

Висновок суду про те, що після визнання
недійсними заповітів від 20 жовтня
2004 року та 20 березня 2006 року, якими
ОСОБА_4 заповіла своє майно їй,
залишився дійсним саме заповіт,
складений на користь ОСОБА_2, не
відповідає дійсним обставинам справи,
оскільки він також є недійсним.

Судом не враховано, що на підставі
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 березня 2013
року залишено в силі рішення
Івано-Франківського міського суду від
20 серпня 2012 року, яким визнано
недійсним заповіт ОСОБА_4 від 05 серпня
2003 року, що було складено на користь
позивачки.

Зазначає, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем
покійної ОСОБА_4 і не має жодного
відношення до спадкового майна, а тому
оскаржуване нею свідоцтво на спадщину
не порушує її права та інтереси.

Крім того, всупереч вимог ст. 79 ЦПК
України судом безпідставно стягнуто з
неї судові витрати в сумі 2 251 грн. 02 коп.,
які не були підтверджено письмовими
доказами.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові відмовити
повністю.

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційну
скаргу підтримав з вищенаведених
мотивів.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 апеляційну
скаргу заперечив, посилаючись на її
безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05
серпня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт,
яким заповіла усе своє майно ОСОБА_2

Заповітами від 20 жовтня 2004 року та від 20
березня 2006 року ОСОБА_4 заповіла
належне їй майно ОСОБА_3

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

14 травня 2007 року державним нотаріусом
Першої Івано-Франківської державної
нотаріальної контори на підставі
заповіту за реєстровим №4-496 ОСОБА_3
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на спадкове майно, яке
складається з квартири АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що рішенням
Івано-Франківського міського суду від
20 серпня 2012 року позов ОСОБА_2 та
зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та
визнано недійсними заповіти від 05
серпня 2003 року за реєстровим № Д 1087, від
20 жовтня 2004 року за реєстровим №
4-25 98 та від 20 березня 2006 року за
реєстровим №4-496.

Підставою для визнання недійсними
заповітів послужило те, що на час
укладення заповітів, згідно акту
посмертної судово-психіатричної
експертизи №360 від 24 квітня 2012 року,
спадкодавець ОСОБА_4 страждала стійким
хронічним психічним розладом і за
своїм психічним станом не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Рішенням Апеляційного суду від 08
листопада 2012 року зазначене рішення в
частині визнання недійсним заповіту
ОСОБА_4 від 05 серпня 2003 року скасовано і
в цій частині ухвалено нове рішення,
яким в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 березня 2013
року рішення апеляційного суду
скасовано і залишено в силі рішення
Івано-Франківського міського суду від
20 серпня 2012 року.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 27 постанови № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 року відповідно до
статті 1301 ЦК свідоцтво про право
на спадщину може бути визнано
недійсним не лише тоді, коли особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, але й за інших підстав,
установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, враховуючи, що свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
видано на підставі заповіту, який за
рішенням суду визнаний недійсним, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про задоволення
позову в частині визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України у разі
недійсності заповіту спадкоємець, який
за цим заповітом був позбавлений права
на спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_2 пояснив, що
ОСОБА_4 була тіткою ОСОБА_2 ( сестра її
матері).

А тому не заслуговують на увагу доводи
апелянта про те, що ОСОБА_2 не є
спадкоємцем і оскаржуване нею
свідоцтво на спадщину не порушує її
права та інтереси, оскільки ОСОБА_2, у
зв'язку з недійсністю заповіту на її
користь, одержала право на спадкування
за законом на загальних підставах, а
відтак, мала право на звернення до суду
за захистом своїх прав та інтересів.

Разом з тим, вирішуючи питання про
присудження на користь ОСОБА_2
понесених нею судових витрат, які
складаються з витрат на поштові
повідомлення - 8,30 грн. та квитків
за проїзд на суму 299, 99 грн. суд першої
інстанції не врахував, що виплата сум
сторонам та їх представникам
передбачає відшкодування витрат,
понесених ними у зв'язку з переїздом до
іншого населеного пункту та явкою до
суду, у порядку, передбаченому статтями
85 і 86 ЦПК України.

Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати,
пов'язані з переїздом до іншого
населеного пункту сторін та їх
представників, а також найманням житла,
несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, та її представникові
сплачуються іншою стороною добові (у
разі переїзду до іншого населеного
пункту), а також компенсація за
втрачений заробіток чи відрив від
звичайних занять.

Згідно п. 6 ст. 79 ЦПК України до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи
належать витрати, пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача і такі витрати
підлягають розподілу судом за
правилами ст. 88 ЦПК, а не витрати за
поштові повідомлення.

А тому зазначені вище судові витрати
відшкодуванню не підлягають.

Крім того, суд першої інстанції,
стягуючи 1720 грн. витрат на правову
допомогу, не врахував, що адвокатом
ОСОБА_8 представлена квитанція на суму
1620 грн. - за представництво в суді та
квитанція на 100 грн. - за оформлення
позовної заяви.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що представництво в суді ОСОБА_2
здійснював ОСОБА_7, за довіреністю.

Адвокат ОСОБА_8 згідно журналів
судового засідання приймав участь в
розгляді справи тричі, з яких по двох
судових засідання розгляд справи
відкладався.

Інші витрати адвоката, безпосередньо
пов'язані із наданням правової
допомоги документально не
підтверджені.

А тому колегія суддів приходить до
висновку про стягнення витрат за
представництво в суді в сумі 500 грн.

Таким чином до стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 підлягають понесені нею
судові витрати в сумі 822 грн. 70 коп., які
складаються з оплаченого судового
збору в сумі 108 грн., заяви про
забезпечення позову в сумі 114, 70 грн., 100
грн. за складання позовної заяви та
витрат за представництво в суді в сумі
500 грн.

У зв'язку з цим, рішення суду першої
інстанції в частині стягнення судових
витрат слід змінити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 17 квітня 2013 року в частині
стягнення судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
понесені судові витрати в сумі 822 грн. 70
коп.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ним законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук