Справа № 2/408/25/14
Провадження № 22ц/782/439/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року, березня місяця, 03-го дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області у складі :
головуючого судді: Яресько А.В., суддів:
Луганської В.М., Маляренко І.Б.., при
секретарі: Веселові С.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Луганську апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Біловодського
районного суду Луганської області від
13 січня 2014 року у цивільній справі за
позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального
закладу «Біловодська центральна
районна лікарня», третьої особи -
головного лікаря Комунального закладу
«Біловодська центральна районна
лікарня» про зобов'язання відповідача
терміново надати щорічну відпустку на
оздоровлення та виплатити компенсацію,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із позовною заявою у
якій просила суд винести рішення, яким
зобов'язати Комунальний заклад
«Біловодська центральна районна
лікарня» терміново надати їй щорічну
оплачувану відпустку із виплатою
допомоги на оздоровлення, залучити до
участі в розгляді справи головного
лікаря Комунального закладу
«Біловодська центральна районна
лікарня» Чередниченко Г.О.

Рішенням Біловодського районного суду
Луганської області від 13 січня 2014 року
у задоволені позовних вимог гр. ОСОБА_1
було повністю відмовлено.

Позивачка не погодилась із винесеним
рішенням суду та подала на нього
апеляційну скаргу, у якій просила
апеляційну скаргу задовольнити,
посилаючись на припущені судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
Біловодського районного суду
Луганської області від 13 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги
щодо зобов'язання відповідача
терміново надати щорічну відпустку на
оздоровлення та виплати компенсації у
повному обсязі.

Вислухавши доповідача, апелянта,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до наступних
висновків.

Так, статтею 213 ЦПК є встановленим,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив із
того, що на момент винесення судового
рішення позивачка вже не перебувала у
трудових відносинах із відповідачем,
адже наказом від 10 січня 2014 року №18 по
КЗ «Біловодська районна центральна
лікарня» було вже звільнено позивачку
з роботи з 10.01.2014 року. Суд встановив, що
з огляду на звільнення позивачки є
недоцільним надавати аналіз доводів та
доказів сторін у справі відповідно
вищевказаного предмета позовних вимог
- про зобов'язання відповідача
терміново надати щорічну відпустку на
оздоровлення та виплатити компенсацію
- з причин відсутності зміни позовних
вимог чи відмови від позову зі сторони
представника позивачки у справі гр.
ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду, адже до них він дійшов
із належним дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Так, відповідно до правил ст. 11 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до правил ЦПК,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Позивачем було заявлено позовні вимоги
про надання їй щорічної відпустки з
виплатою допомоги на оздоровлення -
інших позовних вимог заявлено не було,
вони не змінювались протягом розгляду
справи по суті. Статтею 74 КЗпП є
передбачено, що щорічні відпустки
можуть бути надані лише громадянам, які
перебувають у трудових відносинах з
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи.
Між тим, з огляду на те, що відповідачем
було видано наказ №18 від 10 січня 2014
року про звільнення позивачки з 10.01.2014
року з займаної нею посади - то станом
на день винесення оскаржуваного
судового рішення вона не може
вважатись такою, що перебуває у
трудових відносинах із відповідачем,
вимога про виплату допомоги на
оздоровлення є такою, що випливає з
вимоги про надання відпустки, є тісно
із нею пов'язаною та не може з огляду на
її зміст розглядатись окремо, адже
вимоги про стягнення компенсації за
невикористану відпустку через
звільнення до суду ще не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
адже позовні вимоги були заявлені саме
щодо надання відпустки, наказ №18 від 10
січня 2014 року не був на той час
оскарженим чи скасованим, мав юридичну
силу, адже був виданий у межах
компетенції та повноважень
роботодавця. Колегія суддів не може
взяти до уваги доводи апеляції щодо
незаконності наказу про звільнення,
визнання незаконними дій по порушенню
трудових прав позивачки - адже такі
вимоги не були заявлені у суді першої
інстанції, а ст. 303 ЦПК є визначеним, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції не тільки у в
межах доводів апеляційної скарги, але й
і у межах вимог, що були заявлені у суді
першої інстанції.

Отже, колегія суддів бере до уваги те,
що суд першої інстанції розглянув
позовні вимоги саме у тих межах, у яких
вони були фактично заявлені -
встановлені судом факти є
підтвердженими наявними у справі
доказами. При оцінці цих доказів суд
належним чином дотримався правил
оцінки доказів, не припустив таких
порушень при застосуванні
матеріальних та процесуальних норм, що
давали б підстави для скасування чи
зміни рішення. Апелянт не є позбавленою
права звернутись до суду із окремими
позовними вимогами щодо визнання
незаконними дій роботодавця щодо
порушення ним норм трудового
законодавства про відпустки, визнання
незаконним наказів про звільнення,
стягнення компенсацій при звільненні
тощо.

З огляду на викладене вище та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду
Луганської області від 13 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:________________
Судді:________________________