Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/2359/13-ц

13 березня 2014 року
Богородчанський районний суд
Івано-Франківської області

в складі
: головуючого-судді Шишка О.А.,

з участю :
секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
земельного сервітуту,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до
відповідача про встановлення
земельного сервітуту - права проходу та
проїзду через земельну ділянку
відповідача, що розташована на АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 27.01.2014 року до участі у
справі як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача залучено
Гутянську сільську раду.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали та
пояснили, що він є власником земельної
ділянки площею 0,2205 га, яка розташована
на території Гутянської сільської ради
та межує із земельною ділянкою
відповідача. Протягом тривалого часу
для проходу та проїзду до своєї
земельної ділянки зі сторони
центральної вулиці села він
користувався земельною ділянкою
(заїздом) відповідача. Раніше, до 2009
року, з приводу такого користування у
нього не виникало ніяких перешкод,
оскільки попередній власник
домоволодіння, безперешкодно надавав
йому заїзд. Після отримання в 2009 році в
дарунок вказаного домоволодіння,
відповідач почав чинити йому перешкоди
у проїзді через своє подвір'я, а в 2013
році на місці воріт спорудив огорожу й
перестав пускати проїзджати через свою
земельну ділянку. Враховуючи те, що
пройти чи проїхати до центральної
вулиці села він може тільки через заїзд
відповідача, який йому добровільно на
те згоду не дає, просить позов
задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали та
пояснили, що раніше родичі відповідача
добровільно надавали позивачу
можливість користуватися проходом та
проїздом до центральної вулиці села
через своє подвір'я. Однак на даний час
прохід та проїзд через його подвір'я
створює йому значні незручності, а тому
він загородив своє господарство
парканом. Вважають, що позивач може
здійснювати заїзд до своєї земельної
ділянки через земельну ділянку своєї
тещі ОСОБА_3 або через інші земельні
ділянки, які призначенні для
сільськогосподарських потреб, а тому
просять у задоволенні позову
відмовити.

Представник третьої особи - Гутянської
сільської ради, в судовому засіданні
пояснила, що позивач є власником
земельної ділянки, яка раніше належала
матері його дружини ОСОБА_3 Оскільки
заїзду до земельної ділянки позивача з
вулиць села не існує, ОСОБА_3, при поділі
своєї земельної ділянки на дві частини,
погоджувалася на встановлення
відповідного обмеження на своїй
земельній ділянці для проходу та
проїзду до земельної ділянки позивача.
Крім того вказала, що позивач однобоко
підходить до питання встановлення
сервітуту для заїзду до своєї
земельної ділянки та не обгрунтовує
чому не можливо встановити сервітут
щодо інших суміжних земельних ділянок,
які не є подвір'ями жителів села, а
призначенні для ведення сільського
господарства. Оскільки питання заїзду
до земельної ділянки позивача
вирішувалося під час отримання ним
документів власності, то відсутні
підстави для встановлення земельного
сервітуту через земельну ділянку
відповідача.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, показання свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що позов до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що позивач є
власником земельної ділянки площею 0,2205
га, яка розташована на території
Гутянської сільської ради, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю
(а.с.4). Відповідач є власником
домоволодіння на АДРЕСА_1, що
засвідчується витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
(а.с.29). Це домоволодіння межує із
земельною ділянкою позивача.

Протягом тривалого часу для проходу та
проїзду до своєї земельної ділянки зі
сторони однієї з вулиць села позивач
користувався заїздом відповідача, що
сторонами не заперечується. На даний
час питання добровільного доступу до
земельної ділянки позивача між
сторонами не вирішено.

Відповідно до вимог частини 1 статті 98
Земельного кодексу України (далі -
Кодекс) право земельного сервітуту - це
право власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Частиною 2 цієї ж
статті передбачено, що земельні
сервітути можуть бути постійними і
строковими.

Статтею 99 Кодексу передбачено, що
власники або землекористувачі
земельних ділянок можуть вимагати
встановлення такого земельного
сервітуту як право проходу чи проїзду
на транспортному засобі по наявному
шляху.

Частиною 2 статті 100 Кодексу визначено,
що земельний сервітут встановлюється
за домовленістю між власниками
сусідніх земельних ділянок на підставі
договору або за рішенням суду.

Згідно з частиною 4 статті 98 Кодексу
земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

З огляду на вказані норми закону,
беручи до уваги досліджені в судовому
засіданні докази, суд вважає
необґрунтованими твердження позивача
про те, що встановлення сервітуту
можливе виключно щодо земельної
ділянки, якою користується відповідач.

Так, державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку позивача
не містить інформації про те, яким
чином повинен здійснюватися заїзд до
його земельної ділянки. Разом з тим, з
наданої представником Гутянської
сільської ради технічної документації
на виготовлення державного акту ОСОБА_3
(а.с.32) видно, що на її земельній ділянці
встановлені відповідні обмеження для
проходу та проїзду до земельної
ділянки позивача. З таким варіантом
заїзду до своєї земельної ділянки
позивач погоджувався, про що свідчить
його підпис при погодженні меж
земельної ділянки ОСОБА_3

Відповідно до ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлено щодо земельної
ділянки або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб особи, які не
можуть бути задоволені в інший спосіб.

Таким чином, закон вимагає від позивача
надання суду доказів того, що
обслуговування його земельної ділянки
неможливе без обтяження сервітутом
чужої земельної ділянки, зокрема,
відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Статтею 60 цього ж кодексу передбачено,
що докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд вважає,
що позивач не довів того, що
обслуговування його земельної ділянки
неможливе без обтяження сервітутом
саме земельної ділянки, якою
користується відповідач.

За таких обставин суд приходить до
переконання, що у задоволенні позову
слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.401 ЦК
України, ст.ст.98, 99, 100 ЗК України,
керуючись ст.ст.10, 60, 213-215 ЦПК України,
суд,

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову
до ОСОБА_2 про встановлення земельного
сервітуту - права проходу та проїзду на
транспортному засобі по наявному
шляху.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Івано-Франківської області протягом 10
днів з дня проголошення рішення через
суд першої інстанції.

Головуючий
О. А. Шишко