УХВАЛА

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 3 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне
товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
за кредитним договором, укладеним 7
серпня 2006 року між ПАТ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній
отримав кредит у розмірі 2 165 грн 90 коп.
зі сплатою 12 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом до 7 серпня
2007 року. Свої зобов'язання за кредитним
договором у повному обсязі ОСОБА_3 не
виконав, утворилася заборгованість
станом на 1 лютого 2013 року у розмірі
27 578 грн 74 коп., яку позивач
просив стягнути з позичальника.

Рішенням Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від
3 червня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5
вересня 2013 року, у задоволенні позову
ПАТ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що банк пропустив строк позовної
давності, який застосовується
незалежно від наявності заяви
відповідача.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що за
кредитним договором, укладеним 7 серпня
2006 року між ПАТ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній
отримав кредит у розмірі 2 165
грн 90 коп. зі сплатою 12 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом до 7
серпня 2007 року. Свої зобов'язання за
кредитним договором у повному обсязі
ОСОБА_3 не виконав, утворилася
заборгованість.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
послалися на п. 7 ч. 11
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з яким позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності сторони у
спорі. При цьому апеляційний суд
послався на п. 31 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеній в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року
№ 6-126цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
дійшли передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від
3 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 5 вересня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко