Справа №485/29/14-ц 11.03.2014 11.03.2014 11.03.2014
Провадження №22-ц/784/732/14
Суддя по 1 інстанції: Кішковська З.А.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

11 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Шпонарській О.Ю.,

за участю представників відповідача -
ПП «СеОл-агро» - Крісанова С.Л.,
Козирєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

представника позивачки ОСОБА_4 -

ОСОБА_5

на рішення Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 31 січня
2014 року

у справі за

позовом

ОСОБА_4 до приватного підприємства
«СеОл-агро» про стягнення
заборгованості по орендній платі,

встановила :

У січні 2014 року ОСОБА_4 (до
реєстрації шлюбу ОСОБА_4, діючи через
свого представника, звернулася з
позовом до приватного підприємства
«СеОл-агро» (далі-Підприємство) про
стягнення 3 037,78 грн. заборгованості по
орендній платі.

Позов обґрунтовано тим, що 2
січня 2011 року позивачка уклала з
відповідачем два договори оренди
належних їй земельних ділянок, площею
2,24 га та 1,81 га, для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які розташовані на території
Баратівської сільської ради
Снігурівського району, про що в
Державному реєстрі земель вчинено
відповідні записи 29 березня 2012 року.

Договори оренди землі укладені
строком на 10 років, за його умовами
відповідач зобов'язався сплачувати
орендну плату у грошовій, натуральній
або відробітковій формі за згодою
сторін, але не менше 3 % від вартості
земельної ділянки, у строк не пізніше
1 листопада кожного року.

Посилаючись на те, що за 2012 -2013 роки їй
не доплачена орендна плата в сумі 3
037,78 грн., виходячи із нової грошової
оцінки земельних ділянок та з
урахуванням 0,2 % пені за кожен день
прострочення недоплаченої суми в
межах 1 року.

Заперечуючи проти позову, представник
відповідача посилався на належне
виконання договірних зобов'язань та
безпідставність позовних вимог.

Рішенням Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 31 січня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

В апеляційній скарзі представник
позивачки, посилаючись на незаконність
та необґрунтованість судового рішення,
просив його скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні
вимоги.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, дослідивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються законом (ч. 8 ст. 93 ЗК
України).

Таким спеціальним законом, що регулює
орендні земельні відносини та підлягає
застосуванню до спірних правовідносин
є Закон України від 2 жовтня 2003 року
«Про оренду землі» (далі -Закон).

Договір оренди землі укладається у
письмовій формі і за бажанням однієї із
сторін може бути посвідчений
нотаріально. Він підлягає державній
реєстрації і після цього набирає
чинності (ст.ст.14, 18, 20 Закону).

Відповідно до ст. 13 Закону за договором
оренди землі орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону орендна
плата, її розмір, форма платежу, строк і
порядок виплати є суттєвими умовами
договору оренди землі.

Статтями 24, 25 Закону передбачені права
та обов'язки орендодавця та орендаря,
зокрема, орендодавець зобов'язаний
своєчасно вносити орендну плату в
розмірі та строки обумовлені
договором.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_4, яка після реєстрації шлюбу
9 січня 2007 року прийняла прізвище
ОСОБА_4, є власником двох земельних
ділянок, загальною площею 4,05 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Баратівської сільської ради
Снігурівського району, та передані їй
на підставі одного Державного акту на
право приватної власності на землю,
виданого 22 червня 2001 року Баратівською
сільською радою народних депутатів
Снігурівського району (а.с.16).

2 січня 2011 року позивачка уклала з
відповідачем два договори оренди
земельних ділянок, згідно яких
передала у платне користування
відповідача земельну ділянку, площею
1,81 га, вартістю 14 284,16 грн., а також
земельну ділянку, площею 2,24 га,
вартістю 34 757.22 грн. (а.с. 6 -16).

Договори зареєстровані у відділі
Держкомзему Снігурівського району, про
що внесено відповідні записи до
Державного реєстру земель 29 березня 2012
року.

За умовами обох договорів відповідач
зобов'язався сплачувати орендну плату
у грошовій, натуральній або
відробітковій формі по узгодженню
сторін, але не менше 3 % від вартості
земельних ділянок (428 грн. та 1 042 грн.
відповідно, а всього 1470 грн. за дві
ділянки), у строк не пізніше 1
листопада кожного року, але з
відрахуванням із орендної плати
податку на доходи фізичних осіб (пункт
7.7 договору).

Сторони визначили, що у разі невнесення
орендної плати у строки, визначені цим
договором, справляється пеня у розмірі
0,2% несплаченої суми за кожен день
прострочення (п.3.4 договору).

Так, посилаючись на наявність
заборгованості по орендній платі,
позивачка вказувала, що за 2012 та 2013
роки вона отримала по 1 473 грн.
орендної плати за кожен рік, проте,
виходячи із нової загальної грошової
земельної ділянки 86 224,65 грн., яка була
незмінною протягом цих двох років,
вона недоотримала 1 113,74 грн. орендної
плати за кожен рік, тобто всього 2 227,48
грн., із такого розрахунку: 86 224,65 грн. х
3% - 1 473 грн. = 1113,74 грн. х 2 = 2227,48 грн.

До того ж, враховуючи вимоги пункту 3.4
договору, позивачка вважала, що в
межах заборгованості за 1 рік підлягає
застосуванню і 0,2 % пені саме на
прострочену суму 1113,74 грн., тому
загальний розмір заборгованості разом
з пенею становитиме 3 037,78 грн.

При цьому позивачка виходила з того,
що орендна плата повинна автоматично
змінюватися відповідачем в залежності
від нової грошової оцінки земельної
ділянки.

Між тим, умовами договору оренди
такого не передбачено.

Відповідно до пунктів 3.2; 8 договорів
оренди орендна плата може
переглядатися за згодою сторін, а за
відсутності згоди спір вирішується у
судовому порядку.

Позивачка не зверталася до
відповідача з питання перегляду
орендної плати.

Разом з тим, як вбачається із
матеріалів справи та відомостей про
отримання орендної плати, позивачка в
листопаді 2012 та 2013 років отримала
орендну плату по 1 249,50 грн.,
виходячи із орендної плати, зазначеної
у договорах оренди 1 470 грн. (1 042 грн. + 428
грн. = 1470 грн.) за мінусом 15 % (220,50 грн.
податку на доходи фізичних осіб).

За такого, заборгованість по орендній
платі відсутня, тому суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

За такого, доводи апеляційної скарги
про те, що орендар під час виплати
орендної плати зобов'язаний
враховувати нормативно-грошову оцінку
землі на відповідний рік, є
безпідставними.

Крім того, постанова Кабінету
Міністрів України від 31 жовтня 2011 року
№ 1185 «Про внесення змін до Методики
нормативної грошової оцінки земель
сільськогосподарського призначення та
населених пунктів» щодо застосування
відповідних коефіцієнтів для
нормативно-грошової оцінки земель,
призводить до зміни з 1 січня 2012 року
річних сум податкових зобов'язань зі
сплати земельного податку та орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності, а також може
бути підставою для перегляду орендної
плати за земельні ділянки
сільськогосподарського призначення,
укладені з фізичними особами.

Враховуючи викладене, колегія не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваного сторонами рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивачки ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 відхилити, а рішення
Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 31 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий
Судді: