Справа № 403/9919/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року Бабушкінський
районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді
Шевцової Т.В.

при секретарі - Мар'єнко
К.В.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Охременко
А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду
м.Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «Надра», третя особа ОСОБА_4 про
визнання кредитного договору,
додаткових договорів та договору
поруки недійсними, зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом та уточнивши
позовні вимоги просив визнати
недійсним з моменту укладення
Кредитний договір №2Э07/840-К/1309-АП від 22
серпня 2007 року, укладений між ним та
Публічним акціонерним товариством
«Комерційний банк «Надра» внаслідок
омани з боку відповідача; визнати
недійсною з моменту укладення
додаткову угоду №1 від 22 серпня 2007 року,
укладену на виконання кредитного
договору № 8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007 року;
визнати недійсним з моменту укладення
договір поруки від 22 серпня 2007 року,
укладений між Публічним акціонерним
товариством «Комерційний банк «Надра»
та ОСОБА_4; зобов'язати Публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра» повернути йому збитки у
сумі 9 595,96 грн.; зобов'язати Публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра» прийняти від нього
залишок коштів за кредитним
зобов'язанням згідно Кредитного
договору № 8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007р у
сумі 20 024,4581 грн.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що він є споживачем
фінансових послуг ПАТ КБ «Надра» на
підставі Закону України «Про захист
прав споживачів» та відповідно до
рішення Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. 22
серпня 2007 року між ним та Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Надра» було укладено кредитний
договір автопакет №8/2007/840-К/1309-АП.
Зазначений договір укладений
сторонами із визначенням його змісту
на основі стандартної форми,
запропонованої Банком для будь-яких
клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до
умов Кредитного договору №
8/2007/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007 року Банк
надав йому у тимчасове користування на
умовах забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошові кошти
- кредит у сумі 11 485 (одинадцять тисяч
чотириста вісімдесят п'ять) доларів США
15 центів зі сплатою за користування
кредитом у розмірі 13,9 відсотків річних.
Кредитні кошти надані йому на строк з 22
серпня 2007 року по 20 серпня 2012 року з
щомісячним погашенням кредитних
зобов'язань у сумі 267 доларів США 70
центів. Відповідно до п. 1.1.3.2 кредитного
договору комісія за розрахунки склала
2% від суми кредиту і відрахована
Банком із суми кредитних коштів при їх
видачі. Відповідно до п 1.1.2. кредитного
договору визначено цілю надання
кредитних коштів - на придбання
автотранспортного засобу та витрати,
пов'язані з державною реєстрацією
транспортного засобу. Головною вимогою
для надання кредиту була сплата
позичальником за автотранспортний
засіб власних коштів не менше, ніж 10%
від ціни автотранспортного засобу.

Відповідно до п.3.1.1. в якості
забезпечення виконання позичальником
зобов'язань щодо погашення кредиту, він
передав в заставу банку автомобіль
марки ВАЗ 21154, ЛЕГКОВИЙ-СЕДАН-В, номер
шасі (кузова) НОМЕР_2, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1. 22 січня 2007
року він уклав з Банком Додаткову угоду
№1, за якою передбачено умови
проведення договірного списання
рахунок погашення кредитної
заборгованості по договору №
8/2007/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007 року.

Також у забезпечення виконання
боргових зобов'язань за кредитним
договором №2Э07/Я40-КУ1309-АП від 22 серпня
2007 року, між Публічним акціонерним
товариством «Комерційний банк «Надра»
та його дружиною ОСОБА_4 22 серпня 2007
року було укладено Договір поруки
№2007/840-К/1309-АП, згідно якого вона
зобов'язалася солідарно відповідати
перед банком у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання його
кредитних зобов'язань. Окрім цього, при
оформленні кредиту він вимушений був
понести додаткові витрати у зв'язку із
укладенням договору з рекомендованою
Банком страховою компанією.

Нормами статті 21 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
статей 7 та 55 Закону України «Про
Національний банк України» визначено,
що державне регулювання ринку
банківських послуг здійснюється
Національним банком України. Форми
регулювання та межі повноважень
Національного банку України при
здійсненні, функцій банківського
регулювання та нагляду визначені
статтею 66 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», відповідно до
якої Національний банк України
здійснює наглядову діяльність за
банками у формі адміністративного та
індикативного регулювання.
Адміністративне регулювання
передбачає, зокрема, встановлення
Національним банком України вимог та
обмежень щодо діяльності банків.

З метою захисту прав споживачів під час
укладення договорів про надання
споживчих кредитів, запобігання
завданню споживачам моральної чи
матеріальної шкоди через надання
свідомо недостовірної чи неповної
інформації, відповідно до пункту 4
статті Закону України «Про
Національний банк України», статей 47, 49
та 56 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» постановою Правління
Національного банку України від 10
травня 2007 р. N 168 затверджені «Правила
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту»,
зареєстровані в Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 р. за N 541/13808.

Відповідно до п.1.2 вказаних правил,
останні регулюють порядок надання
банками споживачу повної, необхідної,
доступної, достовірної своєчасної
інформації про сукупну вартість
споживчого кредиту (кредиту на поточні
потреби, кредиту в інвестиційну
діяльність, іпотечного кредиту) з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
(у тому числі наданого у формі
кредитної лінії, овердрафту за
картковим рахунком тощо) і мають бути
визначені споживачем згідно з вимогами
законодавства України та/або
кредитного договору про надання
споживчого кредиту. За п. 1.3. банки
зобов'язані забезпечувати виконання
цих Правил: у разі поширення інформації
про послуги з надання кредитів
споживачам; під час укладення
кредитних договорів зі споживачами; у
разі усних чи письмових звернень
споживачів. 2.1. Банки зобов'язані перед
укладенням кредитного договору надати
споживачу в письмовій формі інформацію
про умови кредитування, а також
орієнтовну сукупну вартість кредиту,
зазначивши таке: б) умови кредитування,
зокрема: можливу суму кредиту; строк, на
який кредит може бути одержаний; мету,
для якої кредит може бути використаний;
форми та види його забезпечення;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки (фіксована, плаваюча
тощо); переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування; в)
орієнтовну сукупну вартість кредиту з
урахуванням: процентної ставки за
кредитом, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту (у тому числі на
користь третіх осіб -страховиків,
оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів
тощо); варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги; можливості та
умов дострокового повернення кредиту.

Відповідно до п. 2.2. Правил, інформація
про платежі споживача, які зазначені в
пункті 2.1 цієї глави, надасться з
обов'язковим зазначенням бази їх
розрахунку (зазначається сума, на
підставі якої робиться розрахунок,
зокрема сума наданого кредиту, сума
непогашеного кредиту, фіксована сума
тощо). Згідно п. 2.3 у разі, якщо окремі
умови кредитування діятимуть протягом
не всього строку користування
кредитом, банки мають обов'язково
ознайомити споживача з умовами, а також
зі строком, протягом якого діятимуть
такі умови, та з порядком інформування
споживача про їх зміну. Банки
зобов'язані отримати письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення з вищенаведеною
інформацією.

Згідно п.3.1 банки зобов'язані в
кредитному договорі або додатку до
нього надавати детальний розпис
сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, зазначивши таке: значення
процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; перелік,
розмір і базу розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно-обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо; перелік і
розмір інших фінансових зобов'язань
споживача, які виникають на користь
третіх осіб згідно з вимогами
законодавства України та/або умовами
кредитного договору (страхові платежі
під час страхування предмета застави,
життя та працездатності споживача,
розмір зборів до Пенсійного фонду
України, комісії під час
купівлі-продажу іноземної валюти для
погашення кредиту та процентів за
користування ніш, біржові збори,
послуги реєстраторів, нотаріусів,
інших осіб тощо).

Відповідно до п.3.2 кредитний договір
має містити графік платежів (згідно зі
строковістю, зазначеною у договорі, -
щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі
сум погашення основного боргу, сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань споживача
за кожним платіжним періодом з
рахуванням даних, передбачених у
додатку до цих Правил. У графіку
платежів має бути докладно розписана
сукупна вартість кредиту за кожним
платіжним періодом. Банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначати сукупну
вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг та інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту, а також зазначити
її в процентному значенні та в
грошовому виразі у валюті платежу за
кредитним договором, у вигляді: а)
реальної процентної ставки (у
процентах річних), яка точно дисконтує
всі майбутні грошові платежі споживача
за кредитом до чистої суми виданого
кредиту. Розрахунок значення реальної
процентної ставки здійснюється з
використанням ... формули; б)
абсолютного значення подорожчання
кредиту (у грошовому виразі),
розрахунок якого здійснюється шляхом
підсумовування всіх платежів (проценти
за користування кредитом, усі платежі
за супутні послуги, пов'язані з
наданням кредиту, його обслуговуванням
і погашенням), здійснених споживачем як
на користь банку, так і на користь
третіх осіб під час отримання,
обслуговування та погашення кредиту.

За п.3.5 банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначити: вид і предмет
кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інших
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплатити за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням; правило,
за яким змінюється процентна ставка за
кредитом, якщо договором про надання
кредиту передбачається можливість
зміни процентної ставки за кредитом
залежно від зміни облікової ставки
Національного банку або в інших
випадках. Банки мають право змінювати
процентну ставку за кредитом лише в
разі настання

події, не залежної від волі сторін
договору, яка має безпосередній вплив
на вартість кредитних

ресурсів банку. Банки не мають права
змінювати процентну ставку за кредитом
у зв'язку з волевиявленням однієї із
сторін (зміни кредитної політики
банку).

Відповідно до п. 3.6 банки не мають права
встановлювати платежі, які споживач
має сплатити на користь банку за дії,
які банк здійснює на власну користь
(ведення справи, договору, облік
заборгованості споживача тощо), або за
дії, які споживач здійснює на користь
банку (прийняття платежу від споживача
тощо) або що їх вчиняє банк або споживач
з метою встановлення, зміни або
припинення правовідносин (укладення
кредитного договору, унесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо). Якщо умовами
кредитного договору передбачено або
допускається використання кількох
альтернативних варіантів надання
банківських послуг, які є супутніми до
кредитної операції (зокрема погашення
заборгованості готівковими коштами до
банку або шляхом безготівкового
розрахунку), банк зобов'язаний надати
клієнту вичерпну інформацію про
вартість кожного з альтернативних
варіантів надання послуг. У разі
надання кредиту в іноземній валюті
банки зобов'язані під час укладення
кредитного договору: попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за кредитним
договором несе споживач; надати
інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та центами за користування
ним.

Вважає, що кредитний договір
№8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007р., не містить
додатків, а текст кредитного договору
не містить детального розпису сукупної
вартості кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача, з
наведенням зокрема значення
процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; переліку,
розміру і базу розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно-обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо, що не
відповідає вимогам п. 3.1 Постанови НБУ
від 10 травня 2007 року N 168 про
затвердження «Правила надання банками
країни інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту».

Також, кредитний договір не містить
графіку платежів у розрізі погашення
основного боргу, сплати процентів за
користування кредитом, вартості всіх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача за кожним
платіжним періодом, з урахуванням
даних, передбачених у додатку до
Правил, відсутні докладний розпис
сукупної вартості кредиту за кожним
платіжним періодом, що не відповідає
вимогам п. 3.2 зазначеної Постанови.

Відповідно до Листа Національного
банку України від 16.07.2007 №40-117/2093-6134 «Про
окремі питання практичного
застосування Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту»: «Стосовно встановленого
Правилами порядку розрахунку реальної
процентної ставки зазначаємо, що за
своєю математичною сутністю цей
порядок не відрізняється від порядку
розрахунку ефективної ставки відсотка,
вимога щодо застосування якої банками
встановлена Правилами бухгалтерського
обліку доходів і витрат банків України,
затвердженими постановою Правління
Національного банку України від 18.06.2003
N255, зареєстрованою в Міністерстві
юстиції України 11.07.2003 за№83/7904 (зі
змінами). У відповідності до вимог
пункту 3.2 глави 3 Розділу II Правил
бухгалтерського обліку доходів і
витрат банків України «для розрахунку
ефективної ставки відсотка
визначаються потоки грошових коштів з
урахуванням усіх умов договору за
фінансовим інструментом, у тому числі
включаються всі комісії та інші
сплачені або отримані сторонами суми,
що є невід'ємною частиною доходу
(витрат) фінансового інструменту».

Річна процентна ставка, що встановлена
в кредитному договорі №8/2007/840-К/1309-АП
від 22.08.2007р. становить 13,9%, а
розрахункове визначена ефективна
ставка відсотку становить 15,68%, що на 1,78%
(15,68-13,9) більш ніж в зазначеному
Кредитному договорі №8/2007/840-К/1309-АП від
22.08.2007р.; реальна ставка відсотку
становить 18,93%, що на 5,06% (18,93-13,9) більш
ніж в зазначеному Кредитному договорі
№ 8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007р. Таким чином,
реальна (ефективна) ставка кредиту не
відповідає річній процентній ставці,
що встановлена в кредитному договорі
№8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007р.

Згідно із додатком до Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту передбачено
наявність додатку до договору
кредитування у формі таблиці, в якій
має міститься: дата платежу; сума
платежу за розрахунковий період, в тому
числі: погашення основної суми кредиту;
проценти за користуванням кредиту;
платежі за надані супутні послуги на
користь банку, в тому числі:
обслуговування кредитної
заборгованості, розрахунково-касове
обслуговування, інші послуги банку (
валютно-обмінні операції, юридичне
оформлення тощо); платежі за надані
супутні послуги на користь третіх осіб,
пов'язані з: страхуванням, іншими
послугами (біржові збори, послуги
реєстраторів тощо); реальна процентна
ставка, %; абсолютне значення
подорожчання кредиту.

В кредитному договорі №8/2007/840-К/1309-АП
від 22.08.2007р., відсутнє посилання на
наявність будь яких додатків, графік
платежів з наведенням детального
розпису сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, з наведенням зокрема
значення процентної ставки також
відсутній.

В тексті кредитного договору
№8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007р. наведено
розмір річних відсотків надання
кредиту (13,9%), та розмір комісії за
обслуговування (2,0% при видачі кредиту),
проте щомісячний розрахунок процентів
не наведено, що не дає можливості
визначити в якій сумі розраховані
проценти за користування кредитом,
також не приведено вартість супутніх
послуг, а саме: розрахунково-касове
обслуговування, інші послуги банку та
на користь третіх осіб, а також
відсутній розрахунок реальної
процентної ставка та абсолютного
значення подорожчання кредиту, що не
відповідає вимогам постанови
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 р. №168 «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», а розрахункове визначена
реальна (ефективна) ставка кредиту 18,93%
- не відповідає річній процентній
ставці, що встановлена в кредитному
договорі №8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007р.

У зв'язку з цим, вважає, що Публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра» як фінансова установа, що
спеціалізується з надання фінансових
послуг, на стадії підписання
Кредитного договору №8/2007/840-К/1309-АП від
22.08.2007р. скористався тим, що споживачу
фінансових послуг ОСОБА_1 бракує знань,
необхідних для здійснення правильного
вибору фінансової послуги та оцінки
кредитних документів, переслідував
корисливі мотиви і ввів позичальника в
оману.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 1 ст. 228 ЦК України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина. А відповідно п. 2
цієї ж статті, правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 236 ЦК України
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту вчинення.

Відповідно до приписів частиною 2
статті 548 Цивільного кодексу України
недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину, щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Отже Договір поруки до кредитного
договору № 2Э07/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007
року як договір забезпечення виконання
боргових зобов'язань, укладений між
Публічним акціонерним товариством
«Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4
повинен бути визнаний судом також
недійсним.

Згідно пункту 2 статті 230 Цивільного
Кодексу України про правові наслідки
вчинення правочину під впливом обману
сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину. За
приписами пункту 2 статті 216 Цивільного
Кодексу України якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Винною стороною в недійсності
правочину є Публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк «Надра»,
оскільки Банк скористався
непоінформованістю позичальника
-споживача фінансових послуг. Тобто
банком власноруч були закладені у
Кредитний договір невідповідності
діючому законодавству України та не
надано позичальнику повну і достовірну
інформацію про фінансовий продукт.

Відповідно до висновків
судово-економічної експертизи ОСОБА_1
сплачено згідно квитанції 370 від
22.08.2007р. суму 3537,98 грн. (страхова сума по
кредитному договору №8/2007/-К-1309-АП
договір страхування №7111137 від 22.08.2007р.);
згідно квитанції від 22.08.2007р. суму
100,0грн. («комісійні доходи по авто
пакету»; «комісія за реєстр»); згідно
квитанції від 22.08.2007р. суму 1160,0грн.
(«комісійні доходи по авто пакету»;
«комісія за видачу готівки»). Фактично
він при отриманні кредитних коштів
сплатив на адресу банку комісійну
винагороду та страховій компанії 4 797,98
грн. Отже, відповідно пункту 2 статті 230
Цивільного Кодексу України Банк
повинен відшкодувати йому збитки у
розмірі 9 595,96 грн.

Відповідно до висновків
судово-економічної експертизи він
отримав від Банку 11 485,15 доларів США
(еквівалент 58 000,01 грн.) та на час
проведення судово-економічної
експертизи погасив боргові
зобов'язання на суму 8 978, 96 Доларів США,
залишок складає 2506,19 доларів США.

Вважає, що банк зобов'язаний прийняти
від нього залишок за Кредитним
договором № 2Э07/840-К/1309-ЛП від 22 серпня
2007 року у сумі 20 024,4581 гривень.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позовні вимоги з урахуванням
уточнень підтримали, посилаючись на
обставини, викладені в позові. На
питання суду позивач пояснив, що вважає
порушення його прав з боку відповідача
почалось з моменту значного підвищення
курсу долару США, що сталось внаслідок
всесвітньої фінансової кризи. У зв'язку
з тим, що валютою кредитного договору
визначено долар США, а розмір
щомісячного внеску - 267 доларів США, він
був вимушений щомісячно звертатись до
відділення банку з метою обміну
національної валюти, щоб погашати
кредит. Проте, на сьогоднішній день,
його фінансовий стан не дозволяє йому
виконувати зобов'язання за кредитним
договором, тому він був вимушений
вдатись до послуг адвоката, та згодом
подати позов до суду з метою
оскарження кредитного договору. Увесь
час дії кредитного договору він не
ухиляється від виконання зобов'язання
та не має наміру ухилятись й надалі,
проте умови договору вважає
несправедливими, оскільки не може їх
виконати через зміну курсу долару США.
Намагаючись вирішити спір в досудовому
порядку, він неодноразово звертався до
відділення банку, аби кредитор звернув
стягнення на предмет застави, проте всі
його заяви залишились без відповіді.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на їх безпідставність, та
зазначила, що висновок експертизи не
має обов'язкового характеру для суду,
окрім того, взагалі відхиляє його як
доказ, оскільки експертом не враховано
залучення банком зовнішніх ресурсів на
момент видачі кредиту позичальнику,
через що висновки експерта не
відповідають дійсності. Окрім того,
зазначила, що позивач не належно
виконує зобов'язання за кредитним
договором, у зв'язку з чим, банком
надсилались вимоги про погашення
заборгованості, які були проігноровані
ним, тому Індустріальним районним
судом м.Дніпропетровська
розглядається цивільна справа за
позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, причини неявки суду не
повідомила, з клопотаннями про
відкладення розгляду справи до суду не
зверталась.

Заслухавши думку осіб, які приймали
участь у розгляді справи, вислухавши
свідка, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази у сукупності з нормами
чинного законодавства України, суд
дійшов висновку, про відмову в
задоволенні позовних вимог виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, 22 серпня 2007 року
між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1
(позичальником), ОСОБА_4 (поручителем)
укладено договір «авто пакет»
№8/2007/840-К/1309-АП, за умовами якого банком
видано позивачу кредитні кошти в сумі
11485,15 доларів США на придбання
автотранспортного засобу, за умови
сплати 13,9% річних та 2% від суми кредиту
в якості комісії, яка сплачується
одноразово при видачі кредитних
коштів. Строк повернення кредиту -
20.08.2012 року. Крім того, в забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором виступила застава
автомобіля ВАЗ 21154, 2007 року випуску, д/н
НОМЕР_1, який належить на праві
власності ОСОБА_1 та порука ОСОБА_4 про
повне та належне виконання ОСОБА_1
зобов'язань, що витікають з договору
авто пакет №8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007
року, яка оформлена укладенням
окремого правочину 22.08.20007 року.
Кредитний договір та договір поруки
підписані сторонами, отже останні
погодились на умови, ним визначені,
прийнявши на себе зобов'язання.

В судовому засіданні встановлено та
матеріалами справ підтверджено, що
позивачем придбано автомобіль ВАЗ 21154,
2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 за отриманні
кредитні кошти від відповідача та з
урахуванням власних грошових коштів в
розмір 10% від вартості автомобілю, який
і було передано в заставу банку. Факт
повного та належного виконання
зобов'язання банком умов кредитного
договору позивачем не спростовується
та підтверджується заявою про видачу
готівки №242 від 22.08.2007 року.

Крім того, п.2.2.1 кредитного договору від
22.07.2007 року визначено розмір
щомісячного платежу, який складається
з частки на повернення кредиту та
нарахованих відсотків, який дорівнює
267,70 доларів США.

Саме про такий розмір щомісячного
платежу, внесення якого у визначений в
договорі строк свідчить про належне
виконання позичальником прийнятих на
себе зобов'язань, був обізнаний
позивач, про що і зазначив у позові та
своїх усних поясненнях суду підчас
розгляду справи по суті. Розмір кредиту
та відсоткова ставка, разом зі строком
повернення кредитних коштів, є
істотними умовами кредитного договору,
які визначені сторонами за
двостороннім погодженням, саме
внаслідок таких умов кредитування
позивачем, який мав свободу укладення
договору з будь-ким (вибору
контрагента), було обрано фінансовою
установою-кредитором відповідача ПАТ
КБ «Надра». Як зазначив сам позивач, на
момент укладення кредитного договору
його умови повністю задовольняли
вимоги позивача та відповідали його
можливостям, крім того, решта
фінансових установ пропонували
надання кредиту на тотожних умовах,
тому не існувало великої різниці між
вибором фінансової установи.

Позивач в судовому засіданні пояснив,
що дійсною підставою позову є його
фінансова неспроможність, оскільки
отримавши кредитні кошти у валюті -
доларах США, не в змозі виконувати
зобов'язання через значне подорожчання
валюти. Як пояснив позивач, свої
зобов'язання за кредитним договором
він виконав би у повному обсязі, і до
суду не позивався, за умови незмінності
курсу долару США до гривні.

Усі посилання позивача щодо введення
його в оману банком відносно істотних
умов договору обумовлені проведеною
судовою експертизою щодо розміру
реальної відсоткової ставки та
викладені ним в уточненій позовній
заяві.

Кредитний договір, відповідно до ст.1054
ЦК України, являє собою правочин,
укладений між двома або більше особами,
відповідно до умов якого банк або інша
фінансова особа зобов'язується надати
грошові кошти позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї з сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно ч.2 ст.548 ЦК України недійсне
зобов'язання не підлягає забезпеченню,
недійсність основного зобов'язання
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України,
позивач повинен довести за допомогою
належних та допустимих доказів, з
урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК
України, зазначені ним обставини.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відносини між позичальником і банком
регулюються кредитним договором, яким
чітко визначено розмір щомісячного
платежу, сплачувати який погодився
позивач, підписуючи кредитний договір.

Наявність умислу в діях банківських
працівників, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману позивач не
довів належними доказами.

Позивач, маючи за загальними правилами
цивільних відносин свободу вибору
контрагенту та предмету договору,
отримуючи кредит у фінансовій установі
мав змогу обрати вид нарахування
відсотків у диференційованій ставці
або ж рівними частками, що є
ануїтентним платежем. В даному випадку
сторонами кредитного договору
встановлено повернення кредиту саме в
рівних частках в розмірі 267,70 доларів
США.

Аналізуючи встановлені судом
фактичні обставини в контексті
наведених норм цивільного
законодавства, суд приходить до
висновку, що при укладанні кредитного
договору між сторонами були дотримані
всі передбачені діючим законодавством
істотні умови договору, які обумовлені
їх згодою, як узгоджені сторонами, так і
ними прийняті, а також дотримані вимоги
щодо форми договору.

Окрім того, на момент укладення
спірного договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, їх волевиявлення
відповідало їхній внутрішній волі,
було вільним, що підтверджується
власноручними підписами учасників
правочину та печаткою фінансової
установи. Крім того, позивач підписав
оспорюваний ним договір особисто, чим
відповідно засвідчив та підтвердив
факт надання йому повної інформації
про умови кредитування банку.

Дії позичальника з оскарження
кредитного договору свідчать не тільки
про посягання на моральні засади
суспільства, які передбачають
добросовісне здійснення прав та
виконання взятих на себе обов'язків, а і
про намагання перекласти
відповідальність за свою
неспроможність й далі виконувати умови
кредитного договору на банк, який
вчасно та належним чином виконав свої
обов'язки за вказаним договором.

Оцінюючи дослідженні судом
докази в їх сукупності, їх належність,
допустимість та достатність, суд
вважає, в задоволенні позовних вимог
слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий
збір слід віднести за рахунок держави.

Згідно з ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи,
належать витрати, пов'язані із
залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз.

Позивачем понесені судові витрати по
справі у вигляді сплати вартості
судово-економічної експертизи, проте
зазначені відшкодуванню не підлягають,
оскільки у позові відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок
держави.

Судові витрати по справі не
відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через Бабушкінський
районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя /підпис/
Т.В.Шевцова

З оригіналом згідно

Суддя Бабушкінського районного суду

м.Дніпропетровська
Т.В.Шевцова