Провадження №2/521/1100/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

за секретаря -
Бобрешова Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1,
Державну реєстраційну службу України
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ПАТ «Дельта Банк» до
ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

В обґрунтування позову повноважний
представник сторони позивача вказує,
що 30 серпня 2007 року між АКІБ
«Укрсиббанк» - з однієї сторони, та
ОСОБА_1 - з іншої сторони, був укладений
договір про надання споживчого кредиту
№0, відповідно до умов якого банк
надає позичальникові кредит у розмірі
120000,00 доларів США строком до 30 серпня 2028
року під 12,5% річних з погашенням
кредиту та процентів за користування
кредитом щомісячно згідно із
відповідним графіком, а останній в свою
чергу - зобов'язується повернути кредит
та сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, що встановлені кредитним
договором.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
сторонами був укладений договір
іпотеки.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк»
та ПАТ «УкрСиббанк» - правонаступником
АКІБ «Укрсиббанк» - був укладений
договір купівлі-продажу прав вимог за
кредитами, в силу якого ПАТ
«УкрСиббанк» відступило на користь ПАТ
«Дельта Банк» право вимоги до
боржників з повернення заборгованості
за низкою кредитних договорів, в тому
числі - кредитного договору з ОСОБА_1

Однак як зазначає представник
позивача, не зважаючи на взяті на себе
зобов'язання, ОСОБА_1, в порушення умов
укладеного договору суму кредиту не
повертає та проценти не сплачує, у
зв'язку з чим банк звернувся з даним
позовом до суду, заявляючи вимоги про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зобов'язання Державної
реєстраційної служби України
здійснити державну реєстрацію права
власності на іпотечне майно за ПАТ
«Дельта Банк», припинення права
власності ОСОБА_1 на іпотечне майно,
припинення права користування
житловим приміщенням всіх мешканців,
виселення зі спірної квартири ОСОБА_1
та всіх інших мешканців, стягнення
судових витрат.

Представник ПАТ «Дельта Банк» у
відкрите судове засідання не з'явився,
банк повідомлявся судом про розгляд
даної цивільної справи, причини неявки
представника суду не відомі, але від
особи надійшла заява про підтримання
позову та розгляд справи за
відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК
України.

Відповідач ОСОБА_1 у відкрите судове
засідання не з'явився, повідомлявся
судом про розгляд даної цивільної
справи, причини неявки суду не відомі.

Представник Державної реєстраційної
служби України у відкрите судове
засідання не з'явився, служба
повідомлялась судом про розгляд даної
цивільної справи, причини неявки
представника суду не відомі, але від
особи надійшли заперечення проти
позову.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін, дослідивши
відповідний позов, письмові докази,
представлені суду, надавши
правовідносинам, що виникли між
сторонами належну правову оцінку,
проаналізувавши відповідні
арифметичні розрахунки, суд приходить
до висновку про існування законних
підстав для часткового задоволення
заявленого позову - виходячи з
наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 30 серпня 2007 року між
АКІБ «Укрсиббанк» - з однієї сторони, та
ОСОБА_1 - з іншої сторони, був укладений
договір про надання споживчого кредиту
№0, відповідно до умов якого банк
надає позичальникові кредит у розмірі
120000,00 доларів США строком до 30 серпня 2028
року під 12,5% річних з погашенням
кредиту та процентів за користування
кредитом щомісячно згідно із
відповідним графіком, а останній в свою
чергу - зобов'язується повернути кредит
та сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, що встановлені кредитним
договором.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 30 серпня 2007
року між АКІБ «Укрсиббанк» - з однієї
сторони, та ОСОБА_1 - з іншої сторони, був
укладений договір іпотеки, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_2,
під реєстровим №4142, відповідно до умов
якого ОСОБА_1 передає в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1, вартість якої
визначена та погоджена сторонами на
рівні 757957,00 гривень.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк»
та ПАТ «УкрСиббанк» - правонаступником
АКІБ «Укрсиббанк» - був укладений
договір купівлі-продажу прав вимог за
кредитами, в силу якого ПАТ
«УкрСиббанк» відступило на користь ПАТ
«Дельта Банк» право вимоги до
боржників з повернення заборгованості
за низкою кредитних договорів, в тому
числі - кредитного договору з ОСОБА_1

Проте як свідчив представник позивача,
в порушення вимог кредитного договору,
відповідач ОСОБА_1 умови договору не
виконує, кредит не повертає, проценти
не сплачує.

Надаючи виниклим між сторонами по
справі належну правову оцінку, судом
досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК
України, за якою зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. При
цьому, зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629
ЦК України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2
ЦК України, кредитний договір
укладається у письмовій формі.

Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК
України, судом звернуто увагу на
наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

З урахуванням даних норм закону та на
підставі встановлених фактів по справі
суд прийшов до висновку, що між
сторонами виникли кредитні
правовідносини, що підтверджується
змістом кредитного договору та
договору забезпечення. Однак
відповідач ОСОБА_1 не виконує
відповідного грошового зобов'язання.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Дійсно, згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Виходячи з положень кредитного
договору, боржник ОСОБА_1 отримав
визначену суму кредитних коштів в
користування до 30 серпня 2028 року. Однак
як погодили сторони в кредитному
договорі, кредитор має право вимагати
дострокового повернення кредиту у разі
неналежного виконання договору (розділ
6 договору).

В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд приходить
до обґрунтованого висновку, що
позичальник ОСОБА_1 прострочив
виконання зобов'язання з повернення
суми кредиту та процентів за
правочином.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК
України, виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Матеріали справи свідчать, що належне
виконання позичальником грошового
зобов'язання за кредитним договором
було забезпечено неустойкою, іпотекою.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі
недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі ця сума
погашає вимоги кредитора у такій
черговості, якщо інше не встановлено
договором: 1) у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; 2) у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; 3) у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

Тобто, зважаючи на таку регламентацію
виниклих між сторонами по справі
правовідносин й виходячи із умов
кредитного договору, суд прийшов до
наступного висновку.

Заявляючи та обґрунтовуючи позовні
вимоги, сторона позивача виходить з
розрахунку заборгованості по
кредитному договору станом на 26 червня
2013 року, за яким загальна сума боргу
ОСОБА_1 становить 1292572,02 гривень.

Ураховуючи викладене, стороною
позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
заявлено вимогу про звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі укладеного між сторонами
іпотечного договору.

В силу ст. 589 ч.ч.1,2 ЦК України, у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Разом з тим, як регламентує ст. 590 ч.ч.1,2
ЦК України, звернення стягнення на
предмет застави здійснюється за
рішенням суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. У разі
порушення провадження у справі про
відновлення платоспроможності
іпотекодавця або визнання його
банкрутом або при ліквідації юридичної
особи - іпотекодавця іпотекодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет іпотеки незалежно від настання
строку виконання основного
зобов'язання, якщо іпотекодержатель і
правонаступник іпотекодавця не
досягнуть згоди про інше. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя. Звернення
стягнення на майно, що є предметом
іпотеки і належить державному чи
комунальному підприємству або
підприємству, більш як 50 відсотків
акцій (часток, паїв) якого перебуває у
державній власності, здійснюється на
підставі рішення суду. Якщо предметом
іпотеки є два або більше об'єкти
нерухомого майна, стягнення
звертається в обсязі, необхідному для
повного задоволення вимог
іпотекодержателя. Якщо предметом
іпотеки є об'єкти, які належать різним
особам, та задоволення отримується за
рахунок частини переданого в іпотеку
майна, ті іпотекодавці, на майно яких
було звернено стягнення, мають право на
пропорційне відшкодування від
іпотекодавців, на майно яких не
зверталось стягнення, і набувають прав
іпотекодержателя на частину майна, на
яку не було звернено стягнення, для
забезпечення такого відшкодування.

Враховуючи викладене та з огляду на те,
що рішення суду не має бути ілюзорним, а
повинно бути таким, що виконується, суд
вбачає обґрунтованим звернути
стягнення на предмет іпотеки внаслідок
порушення основного грошового
зобов'язання.

Разом з тим, представник ПАТ «Дельта
Банк» просив суд зобов'язати Державну
реєстраційну службу України здійснити
державну реєстрацію права власності на
іпотечне майно за ПАТ «Дельта Банк»,
припинити право власності ОСОБА_1 на
іпотечне майно, припинити право
користування житловим приміщенням
всіх мешканців, виселити зі спірної
квартири ОСОБА_1 та всіх інших
мешканців.

Але суд не може погодитись із
обґрунтованістю вимог сторони. Порядок
здійснення реєстрації майнових прав
чітко регламентований Законом України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» та
вимоги про зобов'язання реєстраційної
служби вчинити дії, пов'язані із
реєстрацією прав позивача на спірне
майно суд вбачає передчасними.

Звертаючись до суду з даним позовом,
стороною позивача в якості відповідача
визначено лише ОСОБА_1, однак ПАТ
«Дельта Банк» ставить питання про
позбавлення права користування і
виселення мешканців спірної квартири
без персоніфікації таких осіб. Суд
виходить з того, що рішення суду не може
стосуватись невизначеного кола осіб і
ним можуть встановлюватися певні права
та обов'язки лише відносно осіб, які
беруть участь у справі в належному
процесуальному статусі.

Як зобов'язує процесуальний закон, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням особи, виключно в межах
заявлених вимог та не вправі на власний
розсуд виходи за рамки цих вимог чи
змінювати осіб, до яких такі вимоги
заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).

Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Однак
як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відтак, в процесі розгляду справи суд
прийшов до висновку про часткове
задоволення даного позову.

Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Але якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Таким чином суд вважає обґрунтованим
стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Дельта Банк » суму оплаченого
судового збору у розмірі 3441,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на
праві власності, вартість якої
визначена та погоджена сторонами на
рівні 757957,00 гривень - в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_1 за
договором про надання споживчого
кредиту №0 від 30 серпня 2007 року,
що станом на 26 червня 2013 року становить
1292572,02 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Дельта Банк» суму оплаченого судового
збору - у розмірі 3441,00 гривень.

В задоволенні інших вимог ПАТ «Дельта
Банк» до ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: