Номер провадження № 22-ц/785/2138/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення
факту прийняття спадщини, визнання
права власності на частку в спадковому
майні та визнання заповіту нікчемним,

встановила:

05 грудня 2012 року до суду
звернулася ОСОБА_3 з вище зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 17
листопада 1992 року її бабуся ОСОБА_5 та
дідусь ОСОБА_6, перебуваючи у шлюбі,
залишили заповіти на випадок своєї
смерті кожен на свою частку квартири
АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), на
позивачку ОСОБА_3 (а.с. 8-9).

Також пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла бабуся ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2
року помер дідусь ОСОБА_6 Позивачка на
час відкриття спадщини була
неповнолітньою, їй було 12 років, тому
оформленням документів займатися не
могла, а її батьки вважали, що фактично
прийняли спадщину неповнолітньої
доньки, як законні представники,
оскільки прийняли речі після смерті
бабусі і постійно приймали участь в
утриманні квартири та дачі, тому, що
дідусь був пенсійного віку і його
пенсії не вистачало на підтримання
квартири в житловому стані та сплати
комунальних платежів.

Крім того зазначила, що 29 жовтня 2009 року
ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_4 відповідно
до свідоцтва про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1, реєстровий номер 09. (а.с. 34)

ІНФОРМАЦІЯ_2 року дідусь ОСОБА_6
помер, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серії НОМЕР_2 від 15.08.2012 року,
актовий запис № 4682 (а.с 6). На час його
смерті позивачці було 29 років.

Після смерті ОСОБА_6, позивачка
дізналася, що 15.05.2008 року він склав
новий заповіт, відповідно до якого
передав все своє майно відповідачці
ОСОБА_4, у тому числі і частку спірної
квартири, яка йому не належала,
реєстровий номер 3-1744 (а.с. 37).

Посилаючись на зазначені
обставини, позивачка просила суд
визнати за нею факт прийняття спадщини
за заповітом від 17.11.1992 року після
смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року, на частку спірної квартири; право
власності на частку спірної квартири,
котра належала її дідусю ОСОБА_6;
визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6,
згідно якого він заповів усе своє майно
ОСОБА_4

Відповідачка та її представник
заперечували проти задоволення
позовних вимог, з посиланням на те, що
батьки позивачки належним чином не
оформили документи на прийняття
спадщини у відповідний строк, а тому
втратили право на її прийняття. В той же
час дідусь позивачки ОСОБА_6 здійснив
всі необхідні дії для прийняття
спадщини, а саме: був зареєстрований в
спірній квартирі, проживав в ній,
сплачував всі комунальні послуги,
робив необхідний ремонт та інше. Таким
чином, ОСОБА_6 мав право скласти новий
заповіт, який відмінював раніше
складений.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 грудня 2013 року у
задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 було
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_8 просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у
повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що після
смерті бабусі позивачки - ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ніхто, окрім
її чоловіка - дідуся ОСОБА_6 не прийняв
спадщини на ? частку спірної квартири, у
зв'язку з чим він став власником всієї
квартири. Зазначені обставини давали
підстави ОСОБА_6 для складання нового
заповіту на ім'я своєї нової дружини -
відповідачки по справі ОСОБА_4, яка в
свою чергу прийняла спадщину. Крім того
цим заповітом ОСОБА_6 позбавив спадщини
свого сина - батька позивачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_9

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 з 06
липня 1952 року по день її смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За час шлюбу вони
придбали у власність спірну квартиру,
що підтверджується договором
купівлі-продажу від 12.02.1992 року (а.с.10).

17 листопада 1992 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
склали заповіти на випадок своєї
смерті, кожен на свою частку спірної
квартири на ім'я позивачки ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла бабуся
позивачки ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 від
13.10.1995 року, актовий запис № 9546.

При цьому, у спірній квартирі ані
батьки позивачки, ані сама позивачка не
проживали. Згідно довідки КП ЖКС
«Черьомушки» № 657/13 від 04.02.2013 року
батько позивачки ОСОБА_9, 1957 р. н. та
позивачка ОСОБА_3 у спірній квартирі не
зареєстровані з 1988 року по теперішній
час (а.с.132).

У спірній квартирі проживав та був
зареєстрований лише ОСОБА_6, який
відповідно до п. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР)
як спадкоємець першої черги прийняв
спадщину, оскільки фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер дідусь
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
серії НОМЕР_2 від 15.08.2012 року, актовий
запис № 4682. На день смерті діда
позивачці виповнилося 29 років.

Відповідно до п. 1 постанови №7 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 року відносини спадкування
регулюються правилами ЦК України 2003
року, якщо спадщина відкрилася не
раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття
спадщини до зазначеної дати
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила ЦК УРСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом. У разі, коли спадщина, яка
відкрилася до набрання чинності ЦК і
строк на її прийняття не закінчився до
01 січня 2004 року, спадкові відносини
регулюються цим Кодексом.

За правилами ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини (в редакції від 18.06.1963 р., яка
діяла до 04.02.1994 р., тобто на момент
виникнення спірних правовідносин).
Згідно п. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном (в редакції
від 18.06.1963 р., яка діяла до 04.02.1994 р., тобто
на момент виникнення спірних
правовідносин).

Позивачка ОСОБА_3 була неповнолітньою
дитиною, на час відкриття спадщини їй
виповнилося 12 років, тому оформленням
спадщини не займалась. Її батьки з
відповідними заявами до нотаріальної
контори не зверталися.

Після досягнення повноліття позивачка
ОСОБА_3 також не зверталась до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, а тому вважається
такою, що не прийняла спадщини після
смерті бабусі ОСОБА_5

Що стосується доводів позивачки ОСОБА_3
про те, що вона фактично прийняла
спадщину, з посиланням на те, що речі,
які належали ОСОБА_5, її батьки
перевезли до своєї квартири (а.с. 165-169),
то суд першої інстанції обгрунтовано
виходив із того, що достовірних
документальних доказів та
безсумнівних тверджень свідків, що ці
речі: шафа, телевізор, обручка належали
саме ОСОБА_5 і що ці речі були прийняті в
якості спадщини, матеріали справи не
містять.

Також не знайшли свого підтвердження
доводи позивачки про те, що її батьки
фактично прийняли спадщину як законні
представники, так як постійно приймали
участь в утриманні квартири та дачі, з
посиланням на те, що дідусь був
пенсійного віку і його пенсії не
вистачало на підтримання квартири в
житловому стані та сплати комунальних
платежів.

Про той факт, що ані батьки позивачки,
ані вона сама не прийняли спадщини, не
приймали участі в утриманні дідуся та
його помешкання свідчить також той
факт, що дідусь позивачки заповітом,
складеним на ім'я відповідачки
позбавив спадщини свого сина - батька
позивачки ОСОБА_9(а.с.38).

Крім того, згідно квитанцій про оплату
комунальних послуг, вони підписані
ОСОБА_6, він як учасник війни сплачував
50% вартості наданих послуг (а.с. 134- 140).
Згідно договору-замовлення на
поховання похованням померлого
займалася відповідач ОСОБА_4 (а. с. 141), з
якою 24 жовтня 2009 року ОСОБА_6
зареєстрував шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1 від 24 жовтня 2009 року, реєстровий
номер 09.

Таким чином, матеріали справи не
містять жодних безспірних доказів
того, що позивачка ОСОБА_3 прийняла
спадщину після смерті своєї бабусі
ОСОБА_5 При цьому суд обгрунтовано
виходив із того, що за життя ОСОБА_6
спору відносно спадкового майна не
було. Батьки позивачки ОСОБА_3, а також
сама позивачка, коли стала
повнолітньою (з 2001 року) цього питання
не порушували протягом одинадцяти
років.

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити, що у разі
прийняття спадщини позивачкою ОСОБА_3,
вона могла отримати у спадщину лише 1/3
частину спірної квартири, а не 1/2,
оскільки у відповідності до ст. 535 ЦК
УРСР її дідусь ОСОБА_6 мав право на
отримання у спадщину в якості
обов'язкової частки не менше 2/3 частин
тієї частки спірного будинку, яка
належала б йому у разі відсутності
заповіту після смерті дружини - ОСОБА_5,
тобто не менше 2/3 частині від 1/4 частини
спірного будинку.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 грудня 2013 залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко