Справа № 363/3779/13-ц Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/544/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

20 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

та секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 25 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Лютізької сільської ради
Вишгородського району Київської
області про визнання права на спадкове
майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся із
вказаним позов та просив визнати за ним
право власності у порядку спадкування
за заповітом на житловий будинок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач є єдиним спадкоємцем за
заповітом після смерті його матері
ОСОБА_2 і, що він прийняв спадщину в
установленому законом порядку.
Зазначає, що спадкове майно
складається з житлового будинку з
надвірними будівлями, розташованого по
АДРЕСА_1, та земельної ділянки під цим
будинком. Оскільки у нього відсутні
правовстановлюючі документи на
спірний будинок, то державним
нотаріусом було відмовлено йому у
видачі свідоцтва про право власності
на спадщину за заповітом на житловий
будинок. Зазначає, що належність
спірного будинку його матері
підтверджується технічним паспортом,
будинковою книгою та довідкою витягом
з погосподарської книги, а тому просить
визнати за ним право власності на
спадковий будинок.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 25 листопада
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції не
відповідає вищезазначеним вимогам
закону.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати позивача- ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1 від 14.06.2013 року.

Спадкоємцями померлої є позивач
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до
заповіту, посвідченого секретарем
Лютізької сільської ради
Вишгородського району Київської
області Філоненко К.П. 15.02.2000 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 55.

З копії спадкової справи № 527/2012 до
майна померлої ОСОБА_2 вбачається, що
тільки позивач звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини та 03 вересня 2013
року отримав свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на земельну
ділянку площею 0,0880 га за адресою в
АДРЕСА_1 (а.с. 52).

Листом від 03.09.2013 року державним
нотаріусом було роз'яснено позивачу
про те, що видати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на житловий
будинок АДРЕСА_1 не є можливим, оскільки
відсутні правовстановлюючі документи
на цей житловий будинок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не надано доказів щодо
реєстрації спірного будинку за
померлою та не доведено порушення його
прав та інтересів.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Статті 1216, 1218 ЦК передбачають, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися до
нотаріуса за видачею свідоцтва про
право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2007
року «Про судову практику у справах
про спадкування» свідоцтво про право
на спадщину видається за письмовою
заявою спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, установленому
цивільним законодавством. За наявності
умов для одержання в нотаріальній
конторі свідоцтва про право на
спадщину вимоги про визнання права на
спадщину судовому розглядові не
підлягають. У разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи,
державний нотаріус відмовив позивачу у
видачі свідоцтва про права на спадщину
за заповітом на житловий будинок, в
зв'язку з відсутністю у нього відсутні
правовстановлюючих документів на
будинок, а тому його права підлягають
захисту у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01
липня 2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Як вбачається з технічного паспорта
на садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1, виготовленого 20.03.2013
року КП «Вишгородське бюро технічної
інвентаризації» вказаний житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами побудовано ще у 1973 року (а.с.
6-10).

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди на час
закінчення будівництва спірного
житлового будинку (1950 рік) регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, затвердженою 31 січня
1966 року, яка втратила чинність на
підставі наказу Держжитлокомунгоспу
від 13 грудня 1995 року №56.

Згідно з п. 6 Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української PCP, затвердженої
Міністерством комунального
господарства Української РСР 31
січня 1966 року (була чинною до 13
грудня 1995 року), не підлягають
реєстрації будинки і домоволодіння, що
розташовані в сільських населених
пунктах, які адміністративно
підпорядковані містам або селищам
міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на
житловий будинок, споруди та
належність цього майна особі
визначаються законодавством, чинним на
час набуття права власності.
Законодавством, яке діє на час
відкриття спадщини, врегульовано
питання спадкування цього майна, а не
його належність спадкодавцю.

Отже, при вирішенні спору про визнання
права власності на спадкове майно суду
слід керуватися законодавством, яке
регулювало виникнення права власності
у самого спадкодавця на момент
закінчення будівництва будинків, а
також положеннями ЦК Української РСР
1963 року, Законом України «Про
власність», Законом України «Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве і регіональне самоврядування в
Україні», постановою Кабінету
Міністрів Української РСР від 11
березня 1985 року № 105 «Про порядок
обліку житлового фонду в Українській
РСР».

Відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР № 45/5
від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР № 1/5
від 19 січня 1976 року, підтвердженням
належності будинку може служити
відповідна довідка виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, в якій, крім підтвердження
належності жилого будинку (частини
будинку) відчужувачу на підставі
запису в погосподарській книзі,
повинно бути також зазначено: дані про
склад будинку; розмір загальної жилої
площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням
належності жилого будинку (його
частини) певній особі є запис в
погосподарських книгах, ведення яких
на той час передбачалось наказами
Центрального статистичного управління
СРСР і було обов'язковим. Виникнення
права власності на жилі будинки,
споруди в сільській місцевості не
залежало від державної реєстрації
цього права чи від прийняття його до
експлуатації.

Згідно довідки Лютізької сільської
ради Вишгородського району Київської
області №614 від 18 вересня 2013 року мати
позивача - ОСОБА_2 постійно проживала та
була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 28.12.1965
року по день смерті (а.с. 21).

Рішенням виконавчого комітету
Лютізької сільської ради народних
депутатів Вишгородського району
Київської області № 7 від 29.01.1996 року
надано дозвіл на оформлення права
власності за гр. ОСОБА_2, яка на той
значилася головою господарства по
погосподарській книзі сільської Ради
та зобов'язано бюро технічної
інвентаризації провести реєстрацію
вказаного житлового будинку і видати
останній свідоцтво про право власності
на житловий будинок (а.с. 25).

Однак, суд першої інстанції
вищевказаного не врахував, не дослідив
надані позивачем докази на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, в порушення ст. 213 ЦПК
України не звернув увагу на те, що у
позивача відсутні умови для одержання
в нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину на будинок через
неможливість отримати оригінали
правовстановлюючих документів, а тому
рішення суду необхідно скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог.

Також зі спадкової справи ОСОБА_2 №
527/2012 вбачається, що єдиним спадкоємцем
померлої є позивач - ОСОБА_1

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення позову,
оскільки на день смерті ОСОБА_2 її право
власності на спірний будинок було
набуто у порядку передбаченому діючим
на той час законодавством, а тому даний
житловий будинок входить до складу
спадщини за заповітом, яастину якої вже
прийняв позивач.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню на підставі ст.309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 25 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 як спадщину за
заповітом після смерті матері ОСОБА_2,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: