АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі: Круглик В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 04 листопада 2013 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до
комунального підприємства виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) «Київкінофільм» про
визнання незаконним звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся у суд з
позовом до комунального підприємства
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) «Київкінофільм» (надалі
- КП ВО КМР (КМДА) «Київкінофільм») про
визнання незаконним звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

З урахуванням уточнень до позову, свої
вимоги обґрунтовував тим, що з 18 січня
2011 р. перебував у трудових стосунках з
ВО КМР (КМДА) «Київкінофільм» на посаді
юрисконсульта й 14 серпня 2012р. під
тиском та примусом директора
підприємства він подав заяву про
звільнення за власним бажанням з 31
серпня 2012 р. й того ж дня було видано
відповідний наказ.

Окрім цього, зазначав, що до його
фактичного звільнення він захворів й з
27 серпня 2012 р. по 07 грудня 2012р. перебував
на листах непрацездатності, а також
повідомив заступника головного
бухгалтера про відкликання раніше
поданої заяви.

10 грудня 2012 р. він звернувся до
відповідача про скасування звільнення
та поновлення на колишній посаді,
однак отримав відмову у зв'язку з
призначенням на цю посаду іншого
працівника.

Вважав його звільнення незаконним, а
діями відповідача йому завдано
моральної шкоди, в сумі 5 000грн.

Просив визнати його звільнення з
посади юрисконсульта КП ВО КМР (КМДА)
«Київкінофільм» з 31 серпня 2012 р. та
наказ №151-к від 14 серпня 2012 р.
незаконними, поновити його на займаній
посаді з 31 серпня 2012 р., стягнути з
підприємства середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 23 635 грн. та 5
000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 04 листопада 2013 р. в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Колегія суддів, заслухавши позивача,
який підтримав апеляційну скаргу,
представника відповідача, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню частково, з
огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, з 18 січня 2011 р.
ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках
з КП ВО КМР (КМДА) «Київкінофільм» на
посаді юрисконсульта.

14 серпня 2012 р. ОСОБА_1 звернувся до
адміністрації підприємства з заявою
про звільнення з займаної посади на
підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, за
власним бажанням, з 31 серпня 2012 р. /а.с.5/

Відповідно до наказу директора
підприємства №151-к від 14 серпня 2012 р.
ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 серпня
2012 р. у відповідності до вимог ч.1 ст.38
КЗпП України. З наказом позивача було
ознайомлено цього ж дня, про що
свідчить його власноручний підпис.
/а.с.11/

Ухвалюючи рішення, районний суд
визнав звільнення ОСОБА_1 з роботи
таким, що відбулося з дотриманням норм
трудового законодавства, на підставі
поданої ним у добровільному порядку
заяви, при звільненні він отримав
розрахунок, а протягом встановленого
законом строку заяву не відкликав.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1
про звільнення з роботи не з власної
волі й написання відповідної заяви
під тиском директора підприємства
носять голослівний характер, остільки
матеріалами справи не підтверджені.

Не доведено матеріалами справи й
посилання апеляційної скарги про
відкликання позивачем заяви про
звільнення.

ОСОБА_1 твердив про відповідне
повідомлення про це у телефонному
режимі заступника головного
бухгалтера підприємства ОСОБА_2, проте
допитана судом у якості свідка ОСОБА_2
спростувала такі пояснення й вказала,
що дійсно позивач їй телефонував, проте
повідомив лише про перебування на
листку непрацездатності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що відповідач, оплативши листки
непрацездатності, фактично скасував
його звільнення з роботи -безпідставні.

Позивача звільнено з роботи не за
ініціативою адміністрації, а за
власним бажанням, у відповідності до
положень ст.38 КЗпП України, яка не
містить заборони розірвання трудового
договору в період тимчасової
непрацездатності.

Встановлено, що наказ про звільнення
ОСОБА_1 з роботи з 31 серпня 2012р.
адміністрацією відповідача видано 14
серпня 2012р., й 21 серпня 2012р. з ним
проведено остаточний розрахунок.

Матеріали справи свідчать, що 27 серпня
2012р. позивач захворів й комунальне
підприємство у відповідності до вимог
ст. 4 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
правомірно вчинило дії по оплаті
періоду його непрацездатності.

Так, з положень ч.4 згаданого Закону
убачається, що право на матеріальне
забезпечення у зв'язку з тимчасовою
втратою непрацездатності виникає у
особи з настанням страхового випадку в
період роботи /включаючи і час
випробування та день звільнення/.

З урахуванням викладеного та
матеріалів справи, у їх сукупності,
районний суд обґрунтовано встановив
відсутність у справі доказів, які б
свідчили про порушення трудових прав
ОСОБА_1 під час звільнення.

Разом з тим, відмовляючи у позові з
підстав його недоведеності, суд першої
інстанції одночасно виходив з того, що
позивач пропустив строк звернення у
суд з позовом за захистом своїх прав
без поважних причин. тобто припустився
взаємовиключних висновків.

При цьому, районний суд не врахував
керівні роз'яснення, які містяться у п.4
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів»,встановлені статтями
228, 223 КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін… Якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Остільки при пропуску
місячного і тримісячного строку може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а всі обставини
справи, права і обов'язки сторін.

Отже, встановивши незаконність вимог
ОСОБА_1, суд відмовив у задоволенні
позову і за його необґрунтованістю і
за пропущенням строку звернення до
суду з цим позовом, що є
взаємовиключними підставами.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку, що така підстава
відмови у позові, як пропущення строку
звернення до суду, підлягає виключенню
із мотивувальної частини рішення суду.

З урахуванням викладеного,
мотивувальна частина рішення суду
першої інстанції в частині правового
обґрунтування підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 04 листопада 2013 року змінити в
частині правового обґрунтування.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/335/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/442/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
БушаН.Д.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.