АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №646/2070/13-ц
Провадження№ 22-ц /790/1601/14
Головуючий 1 інст. -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 10 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - ОСОБА_3, про поділ
спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

11 березня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом. Після
неодноразового уточнення позовних
вимог просив:

- розподілити спільне майно, яке
складається з автомобілю Mitsubishi Lanser, 2008
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 вартістю 52 000 грн.,
земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 вартістю 33 200 грн.,
морозильної камери вартістю 10 196 грн. та
двох телевізорів загальною вартістю 10
000 грн., а всього на суму 105 396 грн.;

- виділити ОСОБА_1 у власність
морозильну камеру, два телевізори, 1/2
частину грошових коштів від продажу
земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, в сумі 16 600 грн., 1/2
частину грошових коштів від продажу
автомобілю Mitsubishi Lanser, 2008 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
в сумі 26 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на його
користь матеріальну компенсацію
різниці вартості спільного майна
подружжя в розмірі 52 698 грн.

Посилався на те, що з 06 серпня 1994 року по
17 січня 2012 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.
У період шлюбу за спільні грошові кошти
подружжям було придбано спірне майно.
Згоди щодо добровільного поділу майна
сторони не дійшли. Після розірвання
шлюбу ОСОБА_1 за його згодою продала
спірну земельну ділянку, проте
грошових коштів від продажу цієї
ділянки він не отримував. Крім того,
після розірвання шлюбу відповідачкою
без його згоди було продано автомобіль
Mitsubishi Lanser, коштів від продажу
автомобілю він також не отримував.
Морозильна камера та один з
телевізорів знаходяться у
користуванні відповідачки і він не
заперечує, щоб вони залишилися в неї із
стягненням половини вартості цього
майна. Маленький телевізор вартістю 4000
грн. позивач у 2010 році подарував своєму
старшому синові на день народження,
тому не заперечував проти його
вилучення з спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала,
пославшись на наступне: кошти від
продажу земельної ділянки вони з
позивачем поділили порівну і кожний з
них витратив свою частину на власний
розсуд; продаж автомобілю Mitsubishi Lanser
було нею здійснено без згоди позивача,
оскілки автомобіль придбаний на кошти,
які їй подарували батьки та є її
особистою власністю; місцезнаходження
спірних морозильної камери та
телевізору їй невідоме, вона ними не
користується. Крім того, акцентувала
увагу на тому, що на її утриманні
перебуває двоє неповолітніх дітей, які
за станом здоров'я потребують
постійного лікування.

Третя особа участі в судовому
засідання не приймала, надала письмову
заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 10 січня 2014 року
позов задоволено частково. Суд вирішив:
розподілити майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, та
виділити у приватну власність ОСОБА_1
морозильну камеру вартістю 10 196 грн.,
телевізор Panasonik вартістю 6000 грн., 2/3
частини грошових коштів від продажу
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 22 133 грн. 33
коп., 2/3 частини грошових коштів за
продаж автомобілю Mitsubishi Lancer, 2008 року
випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 в розмірі 33 666 грн. 67 коп.;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
матеріальну компенсацію вартості
спільного майна подружжя в розмірі 33 798
грн. 67 коп.

На це рішення ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення районного суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити у повному обсязі.

При цьому посилається на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи; неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції
не оскаржив.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представники апеляційну скаргу
підтримали. ОСОБА_2 та його представник
апеляційну скаргу вважали
необгрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції - відповідно до вимог ч.1 ст.303
ЦПК України - у межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, а рішення суду
першої інстанції змінити.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини / навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо/ самостійного заробітку / доходу/.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до вимог чч. 2, 3 цієї статті
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. За рішенням суду частка
майна дружини, чоловіка може бути
збільшена, якщо з нею, ним проживають
діти, за умови, що розмір аліментів, які
вони одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування ( ч.ч.1, 3
ст. 70 СК).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі з 06
серпня 1994 року по 17 січня 2012 року. Від
шлюбу сторони мають двох неповнолітніх
дітей, які після розлучення сторін
проживають з матір'ю. /а.с.6,59-60/. На
утримання дітей рішенням
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 08 лютого 2013 року з позивача
на користь відповідачки стягнуто
аліменти в розмірі по 1200 грн. на місяць
/а.с.85-87/. Діти страждають на хронічні та
тяжкі захворювання, у зв'язку із чим
неодноразово проходили курси
стаціонарного та амбулаторного
лікування, перебувають на
диспансерному обліку в медичних
закладах / а. с. 62-65, 69- 82/.

В період шлюбу сторонами було придбано
майно, яке є спірним: земельна ділянка
площею 0,1500 га, кадастровий номер
:00:001:0028, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 /а.с.84/, автомобіль Mitsubishi Lanser 1.6
Comfort, 2008 року випуску, сірого кольору,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
/а.с.39/, морозильна камера Vestfrost /а.с. 44-45/,
а також телевізор Panasonik.

04 травня 2012 року ОСОБА_1, за попередньою
згодою ОСОБА_2, була відчужена придбана
у шлюбі з позивачем земельна ділянка за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки за 33 200 грн., які вона отримала
особисто від покупця до підписання
договору /а.с.84/.

09 липня 2013 року ОСОБА_1, без відома
ОСОБА_2, здійснила продаж придбаного
сторонами в період шлюбу автомобіля
Mitsubishi Lanser ОСОБА_3 за 52 000 грн. /а. с.105/.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення 1/3 частини вартості спірної
земельної ділянки, суд першої
інстанції обгрунтовано виходив з того,
що ця земельна ділянка є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу
земельної ділянки особисто отримала
від покупця кошти в сумі 33 200 грн. та не
надала суду належних, допустимих
доказів на підтвердження того, що
частину цих коштів вона передала
співвласнику майна - ОСОБА_2.

Судова колегія з таким висновком
погоджується.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що ОСОБА_2 перед підписанням згоди
на продаж спірної земельної ділянки
отримав належну йому грошову суму, є
безпідставними та висновків суду не
спростовують. Жодних доказів на
підтвердження цієї обставини
матеріали справи не містять, не надано
таких доказів і суду апеляційної
інстанції.

Приймаючи рішення про стягнення з
ОСОБА_1 1/3 частини вартості спірного
автомобіля, суд першої інстанції
правильно виходив із презумпції
виникнення права спільної сумісної
власності подружжя, що відповідає
положенням ч.1 ст.60, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 73 СК
України та зазначив, що відповідачка
самостійно, без згоди на то ОСОБА_2
здійснила продаж придбаного в період
шлюбу автомобілю, отримавши від
продажу грошові кошти в сумі 52 000 грн.
При цьому ОСОБА_1 не надала належних та
допустимих доказів (ст.ст.58-60 ЦПК
України) на підтвердження своїх
заперечень стосовно того, що спірний
автомобіль є її особистою власністю і
розподілу не підлягає.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, наданим сторонами
доказам дана належна правова оцінка
(ст. 212 ЦПК України), вірно застосовані
норми права.

Так, згідно з п.2, п.3 ч.1 ст. 57 СК України
визначено перелік майна, що є
особистою власністю дружини,
чоловіка, зокрема: майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування, або набуте за
кошти, які належали їй, йому, особисто.

Посилання ОСОБА_1 на те, що автомобіль
придбаний за кошти ОСОБА_4 та є її
особистою власністю не знайшли свого
об'єктивного підтвердження. Письмових
доказів на підтвердження цієї
обставини не надано ні суду першої ні
суду апеляційної інстанції, а
посилання ОСОБА_1 на те, що ці обставини
можуть бути підтверджені показами
свідків, не грунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині не заслуговують на увагу
носять суб'єктивний характер, та
зводяться лише до переоцінки доказів
по справі, та непогодженням з їх
оцінкою.

При цьому, судова колегія звертає увагу
на ту обставину, що суд першої
інстанції при ухваленні оскаржуваного
рішення врахував той факт, що разом з
ОСОБА_1 проживають двоє неповнолітніх
дітей, які за станом здоров'я
потребують постійного лікування і
відповідно до ч.3 ст.70 СК України,
відступив від засад рівності часток у
спільному майні подружжя, зменшивши
частку позивача до 1/3.

Ухвалюючи рішення про виділення в
користування відповідачки морозильної
камери вартістю 10 196 грн., телевізора
Panasonik вартістю 6000 грн. та стягуючи з
ОСОБА_1 на користь позивача 1/3 частину
їх вартості, що становить 5 398 грн. 67 коп.,
суд неповно з'ясував обставини, що
мають значення для справи. Рішення суду
в цій частині не можна визнати законним
та обгрунтованим.

У постанові від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» (п.п.22-25)
Пленум Верховного Суду України
роз'яснив наступне.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

За змістом ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підству
своїх вимог та заперечень.

У даному випадку саме позивач повинен
довести, що спірні морозильна камера та
телевізор є наявними та надати докази
на підтвердження дійсної вартості
спірного майна на час розгляду справи.

Натомість, жодних доказів на
підтвердження того, що зазначене майно
знаходиться в користуванні ОСОБА_1, яка
цей факт заперечує, чи третіх осіб,
матеріали справи не містять. Правом на
заявлення клопотання про забезпечення
доказів, позивач не скористався.

Крім того, не надано суду і доказів на
підтвердження дійсної вартості
спірного рухомого майна на час
розгляду справи. Висновок суду першої
інстанції, який грунтується на даних
ПриватБанку (а.с.44,45), що вартість
морозильної камери складає 10196 грн., з
огляду на зазначене вище, не можна
визнати привильним. Докази на
підтвердження дійсної вартості
спірного телевізору позивачем суду
також не надані.

За таких обставин, підстав для
задоволення позову в частині поділу
спірних морозильної камери та
телевізора, судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п.2 ч. 1 ст. 307, п.1-4
ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 10 січня 2014 року
змінити.

Абзаци другий та третій резолютивної
частини рішення викласти в такій
редакції.

В порядку поділу спільного майна
подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 компенсацію 1/3 частини вартості
автомобілю Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в
розмірі 17 333 грн. та 1/3 частини вартості
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді