АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
інстанції - Мороз В.П.
Справа № 22-ц/774/2362/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 23 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про усунення від права на
спадкування, -

В С Т
А Н О В И Л А :

10 січня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із зазначеним позовом, за яким
просила усунути ОСОБА_1 від права на
спадкування після смерті його рідного
сина ОСОБА_3, визнати за нею право на
спадкування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1
після смерті сина ОСОБА_3, судові
витрати покласти на відповідача. В
обґрунтування свого позову посилалась
на те, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
по справі, від шлюбу вони мали
спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19
січня 1998 року сторонами було отримано
свідоцтво про право власності на житло,
видане виконкомом міської Ради
народних депутатів, згідно якого
квартира, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
спільної власності громадянці ОСОБА_2
та членам її сім'ї, а саме: ОСОБА_1,
ОСОБА_3. Квартира до її приватизації
перейшла їй від бабусі - ОСОБА_5,
внаслідок обміну її однокімнатної
квартири за адресою: АДРЕСА_3, у якій
мешкала позивач разом із відповідачем.
ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок ДТП помер
ОСОБА_3. Під час перебування сина в
лікарні вона витратила певні кошти на
лікування сина, в той час як відповідач
не приймав участі у цих витратах. Після
його смерті відкрилась спадщина на
частку нерухомого майна у вигляді
квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим
сторони звернулись до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після смерті сина. Сторонам
було відмовлено оскільки не визначено
частки в майні, що є спільною сумісною
власністю співвласників. В зв'язку з
тим, що відповідач ухилявся від надання
допомоги на утримання сина просила
позов задовольнити.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 23 грудня
2013 року ухвалено: позовні вимоги
задовольнити; усунути ОСОБА_1 від права
на спадкування після смерті його
рідного сина - ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_2 - право
на спадкування 1/3 частки АДРЕСА_1 після
смерті сина - ОСОБА_3; стягнути судовий
збір з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в
розмірі 114,71 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення по справі, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі, від цього шлюбу
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3. 19
січня 1998 року сторонами було отримано
свідоцтво про право власності на житло,
видане виконкомом міської Ради
народних депутатів, згідно якого
квартира, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
спільної власності громадянці ОСОБА_2
та членам її сім'ї, а саме: ОСОБА_1,
ОСОБА_3. Зазначена квартира не була
сторонами придбана у період спільного
шлюбу, а перейшла у спільну власність у
порядку приватизації державного
житлового фонду, про що свідчить
розпорядження органу приватизації від
19.01.1998 року. Квартира до її приватизації
перейшла позивачці від її бабусі -
ОСОБА_5, внаслідок обміну її
однокімнатної квартири за адресою:
АДРЕСА_3, у якій мешкала позивачка з
відповідачем. 23 червня 2005 року шлюб між
сторонами було розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу. Внаслідок розірвання
шлюбу, відповідно до свідоцтва серії
НОМЕР_1 від 23 червня 2006 року, прізвище
«ОСОБА_2» було змінено на «ОСОБА_2».
ІНФОРМАЦІЯ_2 син сторін ОСОБА_3 помер,
про що в книзі реєстрації смертей 21
червня 2007 року зроблено відповідний
актовий запис № 946 та видано свідоцтво
про смерть серії НОМЕР_2. Після смерті
сина відкрилася спадщина на частку
нерухомого майна у вигляді АДРЕСА_1, у
зв'язку з чим сторони звернулися до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті сина.
Однак їм було відмовлено, оскільки не
визначено частки в майні, що є спільною
сумісною власністю співвласників.
Рішенням Індустріального районного
суду від 09.11.2012 року припинено спільну
сумісну власність в квартирі АДРЕСА_1
між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначено частки в
спільному майні в квартирі АДРЕСА_1 між
ОСОБА_2 - 1/3 частини квартири, ОСОБА_1 - 1/3
частини квартири та ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 - 1/3 частини квартири.

Задовольняючи позовні вимоги,
районний суд виходив з того, що 01 жовтня
2009 року Індустріальним районним судом
м. Дніпропетровська по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
відшкодування додаткових витрат на
дитину встановлено, що ОСОБА_1, як
батько дитини, участі у придбанні
медикаментів та на організацію,
проведення поховання не приймав.
Вказане рішення підтверджує факт, що
ОСОБА_1 не має права спадкування
частини квартири АДРЕСА_1, так як
ухилявся від виконання обов'язків щодо
утримання спадкодавця, а також щодо
своїх батьківських обов'язків. При
цьому суд керувався ст.61, ч.3 ст.1224 ЦК
України.

Проте погодитись з висновками суду
першої інстанції не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи, неповно суд з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене
судом рішення не відповідає.

Суд узагалі належним чином не з'ясував
характер та суть заявлених вимог,
норми права, якими вони регулюються; не
зазначив, чи мали місце обставини,
якими позивач обґрунтовувала свої
вимоги; не дав належної правової оцінки
зібраним доказам.

Не ґрунтуються на вимогах закону
висновки суду щодо задоволення
позовних вимог.

В рішенні суду першої інстанції
відсутня мотивація щодо задоволення
позову в частині визнання за позивачем
права на спадкування після смерті сина
ОСОБА_3

Посилаючись, як на підставу
задоволення позову про усунення
відповідача від права на спадкування
після смерті сина ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2, на рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 01 жовтня 2009 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про відшкодування додаткових витрат на
дитину, суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що вказане рішення не має
законної сили, оскільки скасовано за
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
листопада 2009 року та в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
відшкодування додаткових витрат на
дитину відмовлено і вказане рішення
апеляційного суду набрало законної
сили, оскільки у відкритті касаційного
провадження ОСОБА_2 було відмовлено, що
підтверджується матеріалами справи
(а.с.12,13,93).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1224 ЦК
України - не мають права на спадкування
за законом батьки (усиновлювач) та
повнолітні діти (усиновлені), а також
інші особи, які ухилялись від надання
допомоги спадкодавцеві, який через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми
закону суд, вирішуючи такі справи
згідно з вимогами ст. 214 ЦПК, повинен
установити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично чи
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Отже, ухилення характеризується
умисною формою вини.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 19 червня 2007 року
відкрилася спадщина після смерті
ОСОБА_3 у вигляді 13 частини квартири
АДРЕСА_1, яка йому належала на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 19 січня 1998 року, видане виконкомом
міської Ради народних депутатів згідно
з розпорядженням (наказом) від 19 січня
1998 року № з/348-98 та рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 09 листопада 2012
року про визначення часток у спільній
сумісній власності між співвласниками
(а.с.8,9,18, 70-78 спадкова справа №634/2007
Шостої ДДНК).

Спадкоємцями за законом першої черги
після смерті ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 є сторони у справі, як
батьки спадкодавця. Інших спадкоємців
судом не встановлено.

Позивач і відповідач своєчасно у
встановлений законом термін
звернулися до нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини після
смерті сина ОСОБА_3, що підтверджується
копією спадкової справи № 634/2007 Шостої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори. Свідоцтво про
право на спадщину сторонам не видано.

Колегією суддів установлено, що
предметом судового спору є питання про
усунення особи від права на
спадкування за законом.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не
мають право на спадкування за законом
повнолітні діти, а також інші особи, які
ухилялися від виконання обов'язку щодо
утримання спадкодавця, якщо ця
обставина встановлена судом.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК особа може бути
усунена від права на спадкування за
законом, якщо судом буде встановлено,
що вона ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Як було зазначено вище, суд, вирішуючи
такі справи повинен установити як факт
ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги, так і факт
перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Як убачається з матеріалів справи
спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2
у віці 11 років внаслідок отриманої
травми в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, яка
відбулася 09.06.2007 року. Як зазначає
позивач у своїй позовній заяві, їх син
потрапив у ДТП 09 червня 2007 року та у
результаті отриманих тяжких ушкоджень
голови та тіла, в стані коми третього
ступеню потрапив в Шосту
Дніпропетровську міську клінічну
лікарню, потім його було перевезено до
Дніпропетровської обласної дитячої
клінічної лікарні до відділення
анестезіології та інтенсивної терапії,
де їх син помер. Саме цей період часу, а
саме: з 09.06.2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
позивач визначає, як знаходження
спадкодавця у безпорадному стані,
зумовленому каліцтвом, тому як він не
міг самостійно забезпечити умови свого
життя, потребував стороннього догляду,
допомоги та піклування. Позивач
зазначає, що вона весь час знаходилася
біля сина у лікарні, матеріально
забезпечувала його, опікувалася за ним,
оплачувала його лікування та постійно
здійснювала догляд за ним, надавала
іншу допомогу, забезпечувала належні
умови для життя, харчування.

Судова колегія встановила, що шлюб між
сторонами у справі було розірвано 23
червня 2005 року. З червня 2006 року
відповідач сплачував аліменти на
утримання сина за рішенням суду від 20
червня 2006 року (а.с.42). Позивач
отримувала присуджені аліменти на
утримання сина (а.с.49). З матеріалів
справи вбачається, що з вересня 2004 року
сторони сумісно не проживають, їх син
проживав з позивачем. Між ними склалися
неприємні стосунки. За рішенням суду
від 27 жовтня 2010 року (а.с. 46-47) відповідач
був вселений у спірну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано
позивача ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод у користуванні квартирою.

Позивач не спростувала доводів
відповідача про те, що він не знав про
ДТП та стан дитини після ДТП, та про те,
що позивач не повідомила відповідача
про вказані обставини.

Матеріалами справи не встановлено щодо
звернення матері спадкодавця до
відповідача з проханням про надання
будь-якої допомоги, і сторони ці
обставини не підтверджували.

Матеріалами справи не встановлено
щодо потреби спадкодавця допомоги від
спадкоємця - саме відповідача у справі
за умови отримання її від інших осіб,
зокрема від іншої спадкоємиці -
позивача у справі.

Судова колегія, аналізуючи докази у
справі, відповідно до вимог ст.ст. 64, 57-59
ЦПК України дійшла висновку про те, що
відсутні підстави згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК
України для усунення спадкоємця від
права на спадщину тому, що не доведено
фактів безпорадного стану спадкодавця
з урахуванням його потреби в отриманні
допомоги від батька - відповідача за
умови надання йому допомоги позивачем
та ухилення відповідача від надання
допомоги сину, - у зв'язку з чим лише при
одночасному настанні цих обставин і
доведеності зазначених фактів у їх
сукупності спадкоємець може бути
усунений від права на спадщину.

Позовні вимоги про визнання за
позивачем права на спадкування 13
частини спірної квартири після смерті
сина, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 є
безпідставними у зв'язку з тим, що
доказами у справі не встановлено
підстав для усунення відповідача від
права на спадкування після смерті
сина.

Таким чином, аналізуючи докази у
справі, судова колегія дійшла висновку
про те, що позовні вимоги позивача є
безпідставними, необґрунтованими та
недоведеними, що є підставою для
ухвалення нового рішення про відмову в
позові.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що у зв'язку з відмовою
у задоволенні позову позивачу не
відшкодовуються судові витрати,
понесені нею за розглядом цієї справи,
то у судової колегії не має підстав для
стягнення цих судових витрат на
користь позивача.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309,
ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова
колегія, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 23 грудня
2013 року - скасувати з ухваленням нового
рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1, третя особа: Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про усунення від права на
спадкування.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії