АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Чупікової В.
В.

секретар Кусяк М.Д.

за участю представника відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 21 січня 2014
року,

встановила:

У грудні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до Шевченківського
районного суду м. Чернівці з названим
позовом.

Позивач зазначав, що 30 грудня 2006 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого відповідач отримав кредит у
розмірі 1428 гривень 90 коп. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що відповідач умови
кредитного договору належним чином не
виконує, у зв'язку з чим станом на 26
листопада 2013 року утворилася
заборгованість у сумі 20335 гривень 49
коп., просив стягнути її з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 21 січня 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість у розмірі
12482 гривні 43 коп., з яких 937, 16 грн. -
заборгованість за кредитом, 6437,78 грн. -
заборгованість за відсотками за
користування кредитом, 4036,90 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 570,59 грн. - штраф
(відсоткова складова).

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення.

Посилається на неповне з'ясування
обстави, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду
вказаним вимог не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» є
доведеними, вони заявлені в межах
позовної давності та підлягають
частковому задоволенню.

Проте з таким висновком погодитись не
можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок неповного з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
права, що згідно пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, яким позов
слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що 30 грудня 2006 між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав відповідачу
кредит у розмірі 1428 гривень 90 коп. зі
сплатою 12 % річних з кінцевим терміном
повернення 30 грудня 2008 року.

Сторонами погоджено, що договір
складається з заяви позичальника та
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) (далі - Умови) (а.с.4-8).

Відповідач свої зобов'язання за
вказаним договором не виконує,
внаслідок чого за розрахунком банку
станом 26 листопада 2013 року утворилася
заборгованість у сумі 20335 гривень 49
коп., з яких 937, 16 грн. - заборгованість за
кредитом, 6437,78 грн. - заборгованість за
відсотками за користування кредитом,
440,16 грн. - заборгованість з комісії,
11075,85 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором, 500
грн. - штраф (фіксована частина), 944,55 грн.
- штраф (відсоткова складова).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 610 цього Кодексу
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У ч. 1 ст. 530 ЦК України зазначено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка може неминуче настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України визначено,
що строком договору є час, протягом
якого сторони можуть здійснити свої
права і виконати свої обов'язки
відповідно до договору.

Відповідно до умов договору (заяви
позичальника) погашення
заборгованості здійснюється в
наступному: щомісяця в період сплати,
за який приймається період з « 1» по « 5»
число кожного місяця, позичальник
повинен надавати банку грошові кошти
(щомісячний платіж) у сумі 98 гривень 81
коп. для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, відсотків,
винагороди комісії, а також інших
витрат згідно з Умовами.

Кінцевий термін погашення
заборгованості визначено 30 грудня 2008
року.

Тобто, сторони встановили як строк дії
договору - до моменту виконання
сторонами в повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню до 5
грудня 2008 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд із встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Відповідач допустив неналежне
виконання своїх обов'язків,
передбачених кредитним договором,
оскільки не сплачував кредит та
проценти за його користування
відповідно до умов договору. Останній
платіж ним здійснено 10 жовтня 2007 року
(а.с.11).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 5.5 Умов, які є складовою
частиною кредитного договору,
встановлено 5-ти річну позовну
давність.

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалась або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а,
відтак, і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту, відсотків
та інших платежів повинно
здійснюватись позичальником частинами
до 5 числа кожного місяця, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст.
212-215 ЦПК України зазначене не врахував,
не звернув уваги, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) по 98 гривень 81 коп.

Заперечуючи проти заявлених вимог,
відповідач, зокрема, просив
застосувати наслідки спливу позовної
давності та відмовити у задоволенні
позовних вимог з цих підстав (а.с.24).

З урахування встановленої кредитним
договором 5-ти річної позовної
давності, позовна давність за всіма
щомісячними платежами, крім останнього
платежу за грудень 2008 року, сплила 6
листопада 2013 року.

Позов банком пред'явлено 3 грудня 2013
року.

Тому, за наявності відповідної заяви
відповідача ОСОБА_2, є підстави для
застосування насліків спливу позовної
давності та відмови у позові в частині
вимог про стягнення заборгованості,
яка утворилася станом на 2 грудня 2008
року.

Щодо вимог банку про стягнення
щомісячного платежу за грудень 2008 року
у розмірі 98 гривні 81 коп., кінцевий
термін сплати якого згідно умов
договору минув 5 грудня 2008 року, з
нарахованими процентами у подвійному
розмірі, пені, штрафу, то оскільки ці
вимоги заявлені в межах позовної
давності, вони підлягають задоволенню.

Зокрема, на часткове задоволення
позовних вимог з відповідача на
користь банку слід стягнути 1045 гривень
29 коп. з розрахунку: 98,81 грн. - щомісячний
платіж + 116,82 грн. - проценти у подвійному
розмірі (98,81:100х2х59 місяців) + 272,25 грн. -
пеня (98,81х0,15:100х1815 днів) + 31,44 грн.
винагорода + 500 грн. штраф (фіксована
частина) + 25,97 грн. - штраф (відсоткова
складова).

Апелянт визнає позов в частині
стягнення з нього згаданих щомісячного
платежу, процентів, пені, винагороди.

Що ж стосується доводів апелянта про
те, що передбачена пунктом 5.3 Умов
сплата штрафу в сумі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості при порушенні строків
платежів за будь-яким з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж на 30 днів, є порушенням ст. 549
ЦК України, ст. 61 Конституцією України
щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності, то
вони є необгрунтованими, виходячи з
наступного.

Аналіз правових норм,
зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає
підстави для висновку про те, що
проценти та неустойка є різними
правовими інститутами, обмеження
можливості одночасного застосування
яких законом не встановлена.

Умовами договору передбачено
застосування пені як виду
цивільно-правової відповідальності за
порушення позичальником строків
погашення кредиту і процентів за
користування ним.

У той самий час, згідно з п. 5.3 Умов
сторонами передбачена сплата штрафів
як виду цивільно-правової
відповідальності за інші
правопорушення.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Апелянтом в установленому порядку не
заявлялися вимоги про визнання
кредитного договору недійсним.

За таких обставин доводи апелянта в
частині неправильного застосування
судом вимог ст. 61 Конституції України і
ст. 549 ЦК України та покладення на нього
подвійної цивільно-правової
відповідальності одного і того ж виду
за одне і те саме порушення договірного
зобов'язання не знайшли свого
підтвердження.

Оскільки колегія суддів дійшла
висновку про необхідність скасування
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову банку на 1045 гривень
29 коп.(процент задоволення позову
складає 5,14), то з відповідача на користь
банку слід відповідно до правил ч. 5 ст.
88 ЦПК України стягнути 11 гривень 79 коп.
на відшкодування витрат зі сплати
судового збору (5,14% від 229 гривень 40
коп.).

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 21 січня 2014 року
скасувати.

Позов Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» 1045 (одна
тисяча сорок п'ять) гривень 29 коп. -
заборгованості за кредитним договором
та 11 (одинадцять) гривень 79 коп. - витрат
зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В. В. Яремко

Судді
А. Д. Галичанський

В. В. Чупікова