Провадження № 2/734/97/14
Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 березня 2014 року
смт Козелець

Козелецький районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого -
судді Бузунко О.А.

при секретареві
Галюк Л.В.

у присутності позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

встановив:

до Козелецького районного суду
Чернігівської області надійшла
позовна заява ОСОБА_1 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що в
житловому будинку АДРЕСА_1, власником
якого є позивач, зареєстрований ОСОБА_3,
який з 2009 року вибув з вказаного
житлового приміщення та не знявся з
реєстраційного обліку, тобто
відповідач відсутній за вказаною
адресою понад 6 місяців.

В судовому засіданні позивач
підтримала повністю заявлені нею
позовні вимоги з підстав, викладених в
позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про місце та час розгляду
справи був повідомлений належним
чином, від нього надійшло заперечення
на позовну заяву, в якому він вказує, що
з 11 лютого 1978 року по 15 червня 2012 року
вони з позивачем перебували в шлюбі та
будували вищевказаний будинок разом, а
отже, відповідач вважає, що він має
право спільної сумісної власності на
даний житловий будинок. Крім того, на
протягом 2012-2013 р.р. він особисто
проводив у будинку каналізацію та
твердження позивача про відсутність
його за місцем реєстрації понад шість
місяців не відповідає дійсності.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши
матеріали справи, надані докази, вважає
позов таким, що не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником житловому будинку АДРЕСА_1
(свідоцтво про право власності на жилий
будинок від 04.05.1995 - а.с. 5).

15 січня 2014 року Комісією у складі
депутата Козелецької селищної ради
ОСОБА_4, сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було
складено акт обстеження домоволодіння,
відповідно до якого гр. ОСОБА_1 проживає
за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а чоловік ОСОБА_3 з
ними не проживає з 2009 року та своїх
речей в вищевказаному будинку не
зберігає, а в 2012 році сторони
розлучились (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії
НОМЕР_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
зареєстровано шлюб 11.02.1978. Згідно
рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 15 червня 2012
року шлюб було розірвано (а.с. 6, в т.ч на
звороті).

Відповідно до копії рішення
Виконавчого комітету Козелецької
селищної ради народних депутатів
Козелецького району Чернігівської
області № 47 від 20.04.1995 вирішено видати
свідоцтво на право власності на
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_1.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень
Сімейного кодексу України (далі - СК
України) від 10 січня 2002 року цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України
(далі - ЦК України), який у свою чергу
набув чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів і
інших нормативно-правових актів в часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто, не раніше 01 січня
2004 року. До сімейних відносин, які вже
існували на вказану дату, норми СК
України застосовуються в частині лише
тих прав і обов'язків, які виникли після
набрання ним чинності.

Виходячи з того, що свідоцтво про право
власності на жилий будинок виданий на
імя ОСОБА_1 04 травня 1995 року (ще до
01.01.2004), тобто до набрання чинності ЦК
України та СК України, тому до згаданих
цивільних правовідносин необхідно
застосувати як Цивільний кодекс УРСР
1963 року (далі - ЦК УРСР), так і Кодекс про
шлюб та сімю України 1969 року (далі - КпШС
України).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю; кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Таким чином, на час придбання будинку
АДРЕСА_1, законодавством було
закріплено презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
що придбане в період шлюбу.

Та обставина, що свідоцтво на право
власності на жилий будинок видано лише
на позивача не свідчить про те, що він є
одноособовим власником будинку,
оскільки майно, нажите подружжям за час
шлюбу належить їм на праві спільної
власності в силу закону, незалежно від
того, на кого із подружжя воно юридично
оформлене.

Отже, суд приходить до висновку про те,
що будинок АДРЕСА_1 належить на праві
спільної сумісної власності позивачу
та відповідачу і не є роздільним майном
позивача у розумінні ст. 24 КпШС. Крім
того, позивач в судовому засіданні
підтвердила, що будинок будувався
разом позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Ст. 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на свій
розсуд.

Оскільки спірний будинок є спільним
сумісним майном колишнього подружжя,
то один із співвласників не може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщення з
підстав, наведених у ст.ст. 70, 71
Житлового кодексу УРСР, які регулюють
питання, пов'язані з користуванням
жилими приміщеннями в будинках
державного і громадського житлового
фонду.

Ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України)
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідно до
ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, зважаючи на те,
що обов'язок по доведенню обставин
справи покладено на кожну із сторін,
суд приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. З огляду
на відхилення позовних вимог судові
витрати стягненню з відповідача не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,
ст.ст. 319, 383 ЦК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення через Козелецький
районний суд Чернігівської області.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області
О.А. Бузунко