Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Кеміня М.П., Боднар О.В.

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 06 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа -Виконавчий комітет
Ужгородської міської ради про
скасування рішення про приватизацію
квартири, визнання недійсним та
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2, третя особа -
Виконавчий комітет Ужгородської
міської ради про скасування рішення
про приватизацію квартири, визнання
недійсним та скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно.

Позов обґрунтовував тим, що 18.01.2011 року
Виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради прийнято рішення №12 про
передачу у приватну власність ОСОБА_2
квартири за адресою АДРЕСА_1.

Вважає, що дане рішення прийняте з
порушенням чинного законодавства та
грубо порушує його права.

Так у 1994 році між ним та його сестрою
(матір'ю відповідача ) була усна
домовленість за якою він подарував їм
будинок у м. Батьово, а сам залишився у
спірній квартирі. У цій же квартирі
залишився прописаним відповідач.
Квартира знаходилася на балансі
залізнично-дорожнього батальйону м.
Ужгорода, який у 1995 році розформували.
Оскільки Ужгородська міська рада до 2010
року не брала на баланс будинок, то він
та його сім'я не могли там прописатися,
хоча проживають там з 1994 року.

Він та члени його сім'ї теж мали право
прийняти участь у приватизації. Однак
відповідач, скориставшись їх
тимчасовою відсутністю, оформив на
себе право власності на спірну
квартиру.

За таких обставин просив суд: скасувати
п.11 рішення Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №12 від 18.01.2011
року; визнати недійсним і скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 15.02.2011 року;
довключити у право на приватизацію
даної квартири його з членами сім'ї.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 06.12.2013 року
даний позов задоволено частково.
Скасовано п.11 рішення Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №12
від 18.01.2011 року та визнано недійсним і
скасовано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 15.02.2011
року.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Зокрема вказує, що судом не
вмотивовано в чому полягає
незаконність п.11 Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №12 від 18.01.2011
року. Зазначає, що він зареєстрований
та проживає у даній квартирі з часу
свого народження. Квартиронаймачем був
його батько, а з січня 2011 року договір
найму було укладено з ним. Позивач лише
час від часу проживав у даній квартирі
на правах близького родича з їхнього
дозволу, однак погодження на прописку
ні він, ні його батько позивачу не
давали.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторони,
представників сторін, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
вона підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що п.11
рішення Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №12 від 18.01.2011
року передано ОСОБА_2, наймачу квартири
АДРЕСА_1 вказану квартиру у приватну
власність. Дане рішення прийнято у
відповідності до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (а.с.3).

На підставі даного рішення ОСОБА_2
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно від 15.02.2011 року (а.с.4).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
приватизація проведена без згоди
позивача та його сім'ї, які проживали у
будинку з 1994 року, чим грубо порушено їх
права.

Однак з даним висновком суду першої
інстанції не може погодитись колегія
суддів виходячи з наступного.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають у цій квартирі
(будинку), житловому приміщенні у
гуртожитку, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку.

Всупереч приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, позивачем не надано жодних
належних та допустимих доказів того, що
він та його сім'я постійно проживали у
спірній квартирі на момент
приватизації. Не підтверджено
належними доказами і посилання
позивача на утримання ним спірної
квартири.

Натомість з додатків до апеляційної
карги вбачається, що ОСОБА_2 був
прописаний у спірній квартирі
починаючи з 1994 року (а.с.38). 22.12.2010 року
Виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради прийнято рішення №423
згідно якого з ОСОБА_2 укладено договір
найму спірної квартири у зв'язку із
зняттям з державної реєстрації
основного квартиронаймача ОСОБА_4
(батько відповідача) та його переїздом
на інше місце проживання за межі країни
(а.с.39). Вказане свідчить, що саме
відповідач постійно проживав у даній
квартирі спочатку як член сім'ї
квартиронаймача, а потім як
квартиронаймач.

Таким чином, позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
обставини на які він посилається, а
тому для задоволення позову відсутні
підстави.

Крім того, колегія суддів додатково
констатує, що позивач ставить питання
про скасування рішення Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради,
який бере участь у справі у якості
третьої особи, а не відповідача, що не
допускається. Вказане є додатковою
підставою для відмови в задоволенні
позову.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції, відповідно до п.2 ч.1
ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України з
позивача на користь відповідача
підлягає стягненню судовий збір
понесений останнім за подачу
апеляційної скарги на суму 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 06 грудня 2013
року скасувати та ухвалити по даній
справі нове рішення, яким у задоволенні
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа -
Виконавчий комітет Ужгородської
міської ради про скасування рішення
про приватизацію квартири, визнання
недійсним та скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 121 (сто двадцять
одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і протягом
двадцяти днів може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді