АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И[1]

19 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Мурзі М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ГайдаманчукаОлександра Вікторовича,
який діє в інтересах Товариства з
обмеженою відповідальністю
«КЕЙ-КОЛЕКТ»,

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 14 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості,

В С Т А Н О В И
Л А:

В серпні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі -
ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», Товариство)
звернулося до Святошинського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що
20.07.2006 між АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк), та
ОСОБА_2 було укладено договір про
надання споживчого кредиту. З метою
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання цього ж дня між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено
договір поруки. В подальшому 12.12.2011 між
ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»
було укладено договір факторингу,
відповідно до умов якого ПАТ
«УкрСиббанк» передав ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»
право вимоги за кредитними
зобов'язаннями, в тому числі за
кредитом ОСОБА_2

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 належним
чином не виконує взяті на себе
зобов'язання за договором кредиту, у
зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість, просив солідарно
стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 суму
заборгованості у розмірі 53 353 долари
США 47 центів, що за курсом НБУ
еквівалентно 426 454 грн. 28 коп.

Заперечуючи проти позовних вимог,
відповідачі зазначили, що не
погоджуються з розрахованою сумою
заборгованості, а також з тим, що мають
обов'язок погашати заборгованість за
договором кредиту перед ТОВ
«КЕЙ-КОЛЕКТ», у зв'язку з відсутністю в
останнього належних доказів, які
підтверджують перехід права вимоги від
ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».
Крім цього, заперечуючи проти позову,
посилались на те, що переуступка права
вимоги за договором факторингу
відбулась незаконно.

Вважали, що позивач не має права вимоги
стягнення заборгованості в іноземній
валюті, а договір поруки є припиненим.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 14 січня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаним
рішенням суду, через свого
представника Гайдаманчука О.В.
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій зазначив, що рішення
суду є незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
без повного з'ясування обставин справи.

В обгрунтування апеляційної скарги
вказав, що суд першої інстанції неповно
та невсебічно з'ясував дійсні
обставини справи, не взяв до уваги
неналежне виконання відповідачем
взятих на себе зобов'язань за договором
кредиту та існування заборгованості, у
зв'язку з чим дійшов помилкового
висновку про відмову в задоволенні
позову з підстав його недоведеності, що
свідчить про упередженість та
необ'єктивність суду.

Посилаючись на те, що рішення не
відповідає вимогам щодо його
законності та обґрунтованості, просив
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 14 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача - Демченко О.В. в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав, з підстав наведених в ній та
просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_5 в судовому засіданні просили
відхилити апеляційну скаргу, а рішення
залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної
інстанції проти задоволення
апеляційної скарги заперечувала.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах апеляційного оскарження
та вимог, що заявлялися у суді першої
інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що
20.07.2006 між АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 0. За умовами договору ОСОБА_2
отримано кредит в розмірі 35 000 доларів
США, зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 11,8%
річних, з кінцевим терміном повернення
20.07.2027.

В забезпечення договору про надання
споживчого кредиту 20.07.2006 між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки № 25283, відповідно до
умов якого остання зобов'язалася перед
кредитором відповідати за виконання
позичальником усіх його зобов'язань
перед кредитором в повному обсязі, що
виникли з кредитного договору № 0
від 20.07.2006, як існуючих в теперішній час,
так і тих, що можуть виникнути в
майбутньому.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що Банк
свої зобов'язання за договором кредиту
виконав належним чином та надав кредит.

Разом з цим, ОСОБА_2 своїх зобов'язань за
договором кредиту належним чином не
виконував.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦПК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» ТОВ
«КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір
факторингу № 1, за яким ПАТ
«УкрСиббанк» передав ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»
право вимоги за кредитними
зобов'язаннями своїх боржників, в тому
числі за кредитом ОСОБА_2

Колегія суддів відхиляє доводи
заперечень, що договір факторингу не
відповідає вимогам закону, оскільки з
огляду на положення глави 16 ЦК України
договір факторингу № 1 від 12.012.2011 року,
укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ
«КЕЙ-КОЛЕКТ» є оспорюваним правочином.

Так, згідно роз'яснень, які містяться в
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам відповідно до статті
215 ЦК необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження визнання в
установленому законом порядку
вищевказаного договору факторингу
недійсним.

Оскільки договір факторингу є чинним,
колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції щодо недійсності
договору факторингу є
необґрунтованими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факту порушення
його права з боку відповідачів та не
надано суду достатніх доказів на
підтвердження права вимоги
заборгованості за договорами кредиту
та поруки.

Проте, погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Як зазначено в мотивувальній частині
рішення, суду не відомо чи був
складений акт приймання-передачі на
підтвердження переходу до ТОВ
«КЕЙ-КОЛЕКТ» права вимоги за
кредитними зобов'язаннями ОСОБА_2 перед
ПАТ «УкрСиббанк», а також, яка сума
грошової вимоги була відступлена
Банком фактору.

Також, суд виходив з того, що не надано
достатніх правових підстав для
ухвалення рішення про стягнення
зазначеної позивачем суми
заборгованості, оскільки у його
розпорядженні відсутні документи, які
б підтверджували право вимоги позивача
і факт порушення його прав.

Вищевикладене свідчить про неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, до
позовної заяви було надано копію
договору факторингу № 1 від 12.12.2011.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК
України на суд покладено певні
обов'язки зі створення для сторін
змагального процесу, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи; роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

З журналу судового засідання від 06.12.2013
вбачається, що представник позивача в
судовому засіданні заявив клопотання
про надання доказів на підтвердження
позовних вимог позивача в наступне
судове засідання.

В наступному судовому засіданні 14.01.2014
судом відмовлено новому представнику
позивача в задоволенні клопотання
представника позивача для надання часу
на ознайомлення з матеріалами справи.

Зазначене свідчить, що суд не виконав,
покладених на нього обов'язків щодо
сприяння всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, що призвело
до ухвалення рішенння з порушенням
норм Цивільного процесуального
кодексу.

Врховуючи, що судом першої інстанції не
виконано покладених на нього
обов'язків, передбачених ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, колегією суддів досліджено,
надані представником ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»
в судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, засвідчені нотаріально
договір факторингу № 1 від 12.12.2011 та
виписку з Додатку № 1 до Договору
факторингу № 1 від 12.12.2011, згідно яких
право вимоги за кредитними
зобов'язаннями ОСОБА_2 за договором про
надання споживчого кредиту № 0
від 20.07.2006 перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Пунктом 1.4. Договору передбачено, що
одночасно з відступленням прав вимоги
до фактора переходять усі права
клієнта за усіма договорами
забезпечення.

Права вимоги переходять від клієнта до
фактора у дату відступлення, після чого
фактор одержує право вимагати від
боржників і гарантів виконання усіх
зобов'язань за первинним договорами і
договорами забезпечення (п. 3.1. Договору
факторингу).

Отже, зі змісту вказаного договору
вбачається, що до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»
перейшло право вимоги як до боржника,
так і до гаранта, яким є поручитель
ОСОБА_3

Також колегією суддів досліджено акт
приймання-передачі прав вимоги,
відповідно до якого клієнт передав
(відступив), а фактор прийняв на
виконання договору факторингу № 1
права вимоги за договором про надання
споживчого кредиту № 0 від 20.07.2006,
укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_2 Сторони визначили, що
відступлення права вимоги набуває
чинності безпосередньо з моменту
підписання ними цього акта.

ВказанийАкт відповідно до п. 3.2.
Договору факторингу № 1 від 12.12.2011
складений сторонами, за умовами
договору, виключно після одержання
клієнтом суми фінансування є належним
доказом відступлення права вимоги.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України
передбачено, що за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078
ЦК України).

За вказаних обставин, висновки суду
щодо відсутні у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права
вимоги за договором кредиту та
договором поруки є безпідставними.

Як на підставу відмови в задоволенні
позову, суд першої інстанції також
посилався на те, що позивач не має
права без додаткових дозволів та
ліцензій проводити валютні операції,
зокрема нарахування процентів за
користування кредитом в іноземній
валюті. Позивачем не надано суду
генеральної ліцензії, що свідчить про
неправомірність нарахування
відсотків.

Проте, судова колегія з такими
висновками суду не може погодитися, з
огляду на наступне.

Статтею 1079 ЦК України визначено, що
сторонами у договорі факторингу є
фактор і клієнт. Клієнтом у договорі
факторингу може бути фізична або
юридична особа, яка є суб'єктом
підприємницької діяльності. Фактором
може бути банк або інша фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право здійснювати факторингові
операції.

З матеріалів справи, а саме з свідоцтва
про реєстрацію фінансової установи ТОВ
«КЕЙ-КОЛЕКТ» вбачається, що згідно
розпорядження Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України № 732 від 08.12.2011 схвалено рішення
про реєстрацію ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» як
фінансової установи.

Згідно додатку що вищезазначеного
свідоцтва види фінансових послуг, які
має право здійснювати ТОВ «КЙ-КОЛЕКТ»
без отримання ліцензій та/або дозволів
відповідно до законодавства є
факторинг.

Відповідно до ч. 2 ст. 1078 ЦК України
майбутня вимога вважається переданою
фактору з дня виникнення права вимоги
до боржника. Якщо передання права
грошової вимоги обумовлене певною
подією, воно вважається переданим з
моменту настання цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з довідки-розрахунку
заборгованості за кредитним договором,
наданого позивачем, ОСОБА_2 припинив
погашати заборгованість по кредиту
починаючи з 25.10.2008 та сплачувати
нараховані відсотки за користування
кредитом з 01.04.2010, у зв'язку з чим у нього
виникла заборгованість, яка складає 31
240,82 долари США, що згідно курсу НБУ
станом на 05.07.2013 еквівалентно 249 707,87
грн., де заборгованість за кредитом 31 240
доларів США 82 центи, що еквівалентно 249
707 грн. 87 коп. та заборгованість по
процентам за користування кредитом у
сумі 22 112 доларів США 65 центів, що
еквівалентно 176 746 доларів США 41 цент
(а.с. 30-35, 36 на звороті).

Надана позивачем довідка-розрахунок
заборгованості за кредитним договором
ОСОБА_2 завірена підписом директора ТОВ
«КЕЙ-КОЛЕКТ» Кочолодзян А.В. та
скріплена печаткою Банку, що у
відповідності до ст. 58 ЦПК України є
належним доказом.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідачі всупереч
вимогам, встановлених ст.ст. 10, 58, 60 ЦПК
України, не заперечуючи факту
неналежного виконання умов кредитного
договору, не надали жодних належних та
допустимих доказів на спростування
існуючого розміру заборгованості, а
лише зазначили, що розрахунок
заборгованості є невірним та
необґрунтованим.

Також є необґрунтованими висновки суду
щодо припинення договору поруки, у
зв'язку із збільшенням обсягу
відповідальності поручителя ОСОБА_3, з
огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Згідно роз'яснень викладених у пункті 22
постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
відповідно до частини першої статті 559
ЦК припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати тощо без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
окремої угоди, то ця умова договору
стала результатом домовленості сторін
(банку і поручителя), а, отже, поручитель
дав згоду на зміну основного
зобов'язання.

За використання кредитних коштів
протягом 30 календарних днів, рахуючи з
дати видачі кредиту, процентна ставка
встановлюється у розмірі 11,8% річних. По
закінченню цього строку та кожного
наступного місяця кредитування
процентна ставка підлягає перегляду
відповідно до умов пункту 9.2. цього
Договору (п. 1.3.1. Договору).

Пунктом 1.3.2. Договору кредиту
передбачено, що сторони домовились, що
за умовами цього Договору може бути
встановлений новий розмір процентної
ставки за користування кредитом у разі
настання будь-якої із обставин,
передбачених частиною 1 п. 9.2. Договору.

Згідно ч. 1 п. 9.2. Договору кредиту
відповідно до вимог статті 651 ЦК
України сторони погодили, що протягом
дії цього Договору банк відповідно до
умов п. 1.3.1. Договору може змінити
розмір процентної ставки в сторону
збільшення у разі порушення
позичальником кредитної дисципліни
(тобто, неналежного виконання умов
цього Договору та/або умов договорів,
за яким надано забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за цим
Договором).

Матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_2 своїх обов'язків за договором
кредиту належним чином не виконував.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає, що відсутні підстави вважати
договір поруки припиненим.

Вирішуючи спір, суд вищезазначених
обставин та норм закону не врахував, у
порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України
не з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, у зв'язку з чим дійшов
помилкового висновку про відмову в
задоволенні позову.

Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції
не взяв до уваги наведені обставини та
норми закону, що регулюють встановлені
правовідносини, судове рішення
ухвалене з неправильним порушенням
норм процесуального права за неповного
з'ясування обставин справи, а тому
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати підлягають розподілу в
порядку статті 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 316, 317, 319, 325, 327 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Гайдаманчука
Олександра Вікторовича, який діє в
інтересах Товариства з обмеженою
відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», -
задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 14 січня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту:

«Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце
проживання: АДРЕСА_2) та ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2, місце
проживання: АДРЕСА_1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»
заборгованість у розмірі 53 353 (п'ятдесят
три тисячі триста п'ятдесят три) долари)
США 47 центів, що за курсом НБУ
еквівалентно 426 454 (чотириста двадцять
шість тисяч чотириста п'ятдесят чотири)
грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, місце проживання:
АДРЕСА_2) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2, місце проживання:
АДРЕСА_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«КЕЙ-КОЛЕКТ» понесені судові витрати в
сумі 5 268 (п'ять тисяч двісті шістдесят
вісім) грн. 00 коп. по 2 634 (дві тисячі
шістсот тридцять чотири) грн. 00 коп. з
кожного».

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/12743/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4088/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Миколаєць І.Ю.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.