У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Нагорняка В.А.,

суддів: Леванчука А.О.,

Макарчука М.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7,
комунального підприємства з технічної
інвентаризації Бердянської міської
ради, треті особи: державний нотаріус
Бердянської державної нотаріальної
контори Запорізької області
Степаненко Тетяна Анатоліївна,
приватний нотаріус Бердянського
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_9, орган
опіки та піклування виконкому
Бердянської міської ради, про визнання
правочину недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 27 листопада 2012 року та
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 25 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, укладений 30 червня 2009 року між
ОСОБА_10 та ОСОБА_3, згідно з яким ОСОБА_10
продала спірну квартиру ОСОБА_3

Позивач посилався на те, що через вік і
стан здоров'я ОСОБА_10, будучи тяжко
хворою, вона не могла реально оцінювати
тих дій, що відбувалися навколо неї і з
нею, та керувати ними, тому не могла
укласти договір купівлі-продажу
квартири на ім'я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_10 померла. В судовому
засіданні йому стало відомо, що
відповідач ОСОБА_3 розпорядився
спірною квартирою, продавши її ОСОБА_4,
яка в свою чергу половину цієї квартири
подарувала онуку ОСОБА_7, тому позивач
просив також визнати недійсним договір
купівлі-продажу двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, укладений 18 березня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також просив
визнати недійсним договір дарування Ѕ
частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
укладений 12 квітня 2010 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_7 Позов просив задовольнити
на підставі ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 27
листопада 2012 року відмовлено в
задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 25 листопада 2013
року рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 27 листопада 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що відсутні підстави для визнання
договору купівлі-продажу квартири від
30 червня 2009 року недійсним, оскільки
ОСОБА_10 не визнана недієздатною,
висновок судово-психіатрична
експертиза від 16 серпня 2012 року не
вказує на те, що вона на час укладення
договору купівлі-продажу не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, не надано також інших
доказів про абсолютну неспроможність
ОСОБА_10, що вона за станом здоров'я не
розуміла змісту угоди. Оскільки ОСОБА_3
мав необхідний обсяг цивільної
дієздатності для укладення договору
купівлі-продажу квартири від 18 березня
2010 року як і відповідач ОСОБА_4 для
укладення договору дарування від 12
квітня 2010 року, тому немає підстав
для визнання недійсними зазначених
договорів купівлі-продажу та договору
дарування.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаиійного
позову, якщо є підстави, передбачені
статтею 388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

Із матеріалів касаційної скарги,
змісту оскаржуваного рішення
апеляційного суду вбачається, що
скарга є необґрунтованою і наведені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо незаконності та
неправильності зазначеного судового
рішення.

Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права при розгляді
даної справи судом апеляційної
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.А. Нагорняк

Судді: А.О.
Леванчук

М.А. Макарчук