Справа № 1326/2929/13
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/684/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і
Ванівського О.М.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 і її представника
ОСОБА_4;

Гнатишака О.В. - представника ПАТ КБ
„ПриватБанк",

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Франківського районного суду
міста Львова від 29 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства „Комерційний
банк „ПриватБанк" (в подальшому -
„Банк"), у якому просила суд визнати
недійсним кредитний договір №
НАН2GR01270023, який нею було укладено з
Банком 16.03.2007 року і на підставі якого
вона отримала кредитні кошти в
розмірі 52 408, 57 доларів США на придбання
нерухомості на строк до 15.03.2017 року (в
подальшому - „Кредитний договір").

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим,
що умови Кредитного договору
суперечать положенням Закону України
„Про захист прав споживачів";
укладенням цього договору було
порушено її права, як споживача,
оскільки Банк прописав умови цього
договору на власну користь, оскільки
такі викладені в узагальненій формі та
не містять конкретизації і
відповідних роз'яснень щодо
зарахування отриманих коштів, так і
щодо нарахування пені, комісії тощо.
Стверджувалося, що при укладанні
Кредитного договору в іноземній валюті
Банк не попередив її письмово, як
споживача, про те, що валютні ризики під
час виконання зобов'язань за договором
несе споживач, що є порушенням положень
Закону України „Про захист прав
споживачів", а також п.3.8 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту. Таким чином її було
введено в оману шляхом замовчування
Банком інформації стосовно валютних
ризиків під час виконання зобов'язань
за Кредитним договором, а проведений
Банком розрахунок заборгованості не
відповідає дійсним розрахункам (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
вище згаданого позову відмовлено за
його безпідставністю (а.с. 176-179).

Дане рішення оскаржила позивачка
ОСОБА_3

Апелянт просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги практично
повторюють всі доводи позовної заяви
щодо того, що умови Кредитного договору
суперечать положенням Закону України
„Про захист прав споживачів".

Крім цього, апелянт посилається на те,
що у Кредитному договорі не зазначено,
як саме відбувається погашення кредиту
(а.с. 205-208).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта і її представника на
підтримання доводів апеляційної
скарги та заперечення цих доводів зі
сторони представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом, а частиною 2
ст. 295 ЦПК України - що в апеляційній
скарзі мають бути зазначені в чому
полягає незаконність і (або)
необгрунтованість рішення або ухвали
(неповнота встановлення обставин, які
мають значення для справи, та (або)
неправильність установлення обставин,
які мають значення для справи,
внаслідок необгрунтованої відмови у
прийнятті доказів, неправильного їх
дослідження чи оцінки, неподання
доказів з поважних причин та (або)
неправильне визначення відповідно до
встановлених судом обставин
правовідносин); нові обставини, що
підлягають встановленню, докази,
підлягають дослідженню чи оцінці,
обгрунтування поважності причин
неподання доказів до суду першої
інстанції, заперечення проти доказів,
використаних судом першої інстанції
(п.п. 5 і 6).

В той же час, апеляційна скарга не
містить доводів щодо вище згаданих
обставин, які передбачені ч.2 ст. 295 ЦПК
України, і практично лише повторює
доводи позовної заяви.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
міститься роз'яснення про те, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Підстави визнання правочину недійсним
та правові наслідки недодержання
сторонами при вчиненні правочину вимог
закону визначені у статтях 215-236 ЦК
України.

В той же час, позивачка, як на
підстави визнання Кредитного договору
недійсним, послалася, як на ст.ст. 203 і 215
ЦК України, так і на 229 ЦК України, а
також і на ст. 230 ЦК України (а.с. 2-4),
тобто - на обставини, які виключають
одна одну.

Як вбачається зі змісту ст. 229 ЦК
України та роз'яснень, що містяться у п.
19 вище згаданої постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9, саме особа, яка заявила вимогу про
визнання правочину недійсним, як
такого, що вчинено під впливом помилки,
повинна довести, що така помилка дійсно
мала місце, а також що ця помилка має
істотне значення. При цьому у згаданому
п. 19 міститься роз'яснення про те, що
помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

В той же час, ні доводи позовної заяви,
ні доводи апеляційної скарги, не
містять посилання на те, щодо яких саме
обставин, які мають істотне значення,
помилялася позивачка при укладенні нею
16.03.2007 року Кредитного договору з
Банком.

Як вбачається зі змісту ст. 230 ЦК
України та роз'яснень, що містяться у п.
20 вище згаданої постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9, правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Жодної з вище згаданих чотирьох
обов'язкових складових позивачкою
(апелянтом), як у доводах позовної
заяви, так і у доводах апеляційної
скарги, не доведено.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 цього Кодексу.

В той же час, ні позовна заява, ні
апеляційна скарга, не містять посилань
на те, які саме вимоги, встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України,
були недодержані в момент вчинення
Кредитного договору.

Крім цього, п.1 ч.7 ст. 15 Закону України
„Про захист прав споживачів"
встановлено, що у разі коли надання
недоступної, недостовірної, неповної
або несвоєчасної інформації про
продукцію та про виробника (виконавця,
продавця) спричинило придбання
продукції, яка не має потрібних
споживачеві властивостей, - споживач
має право розірвати договір, а не
визнати цей договір недійсним, як про
це просить позивачка.

Наявною у справі Анкетою-заявою,
підписаною позивачкою (як
позичальником) 14.03.2007 року (за два дні до
укладення нею Кредитного договору),
стверджується, що Банком (як
кредитодавцем) перед укладенням
згаданого Кредитного договору було
дотримано вимог, які передбачені ч. 2 ст.
11 Закону України „Про захист прав
споживачів" (а.с. 24-25), а відтак доводи, як
позовної заяви, так і апеляційної
скарги в цій частині також до уваги
прийматися не можуть.

Статтею 236 ЦК України встановлено, що
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Як вбачається зі змісту доводів, як
позовної заяви, так і апеляційної
скарги, всі інші посилання позивачки
(апелянта) стосуються вже виконання зі
сторони Банку умов укладеного
Кредитного договору (зокрема -
правильності зарахування Банком
сплачених позивачкою коштів в рахунок
погашення тіла кредиту чи на погашення
відсотків за користування цим кредитом
та комісій банку), в той час як умови,
які могли б бути підставою для визнання
згаданого Кредитного договору
недійсним, мали б існувати до укладення
цього договору або на момент його
укладення.

За вище наведених обставин колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому приходить до висновку про те, що
підстави для його скасування відсутні
і апеляційну скаргу на нього, доводи
якої не спростовують висновків рішення
суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити та залишити рішення
Франківського районного суду міста
Львова від 29 жовтня 2013 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Суддя:

Судді: