Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарях - Гуменюк А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Подільської
районної в місті Києві державної
адміністрації, третя особа - Служба у
справах дітей Подільської районної в
місті Києві державної адміністрації
про визнання права власності на майно
за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до Подільської
районної в місті Києві державної
адміністрації, третя особа - Служба у
справах дітей Подільської районної в
місті Києві державної адміністрації
про визнання права власності на майно
за набувальною давністю.

Свої вимоги мотивує тим, що вона
зареєстрована та проживає більше
десяти років зі своєю родиною у
квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Загальна
площа квартири 81, 1 кв.м., з яких 62, 4 кв. м.
належать її батькові ОСОБА_2, що складає
77/100 частин квартири, а 23/100 частин даної
квартири ні за ким не зареєстровані, є
комунальною власністю та знаходяться у
користуванні сім'ї позивачки.

Зазначає, що вона та члени її сім'ї
добросовісно та безперервно
користуються 23/100 частина спірної
квартири, там знаходяться її речі, вона
постійно здійснює поточний та
капітальний ремонт у цій частині
квартири.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 більше
десяти років добросовісно, відкрито та
безперервно володіла спірною частиною
квартири, утримувала її, підтримувала у
належному стані, проживала та була
зареєстрована, просила суд визнати за
нею право власності за набувальною
давністю на 23/100 частини квартири
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнала у повному
обсязі та просила відмовити у його
задоволенні. Пояснила, що кімната, на
яку позивачка просить визнати право
власності є власністю територіальної
громади міста Києва та Подільській РДА
не було відомо про цю кімнату.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, причини поважності неявки суду
не повідомив.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
вивчивши матеріали справи, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні, суд
прийшов до висновку, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Як встановлено у судовому засіданні,
77/100 частин квартири АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_2 батькові позивачки) на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 12.02.1996 року, виданого відділом
приватизації Подільської РДА згідно
розпорядження від 12.02.1996 року (а.с. 18) та
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом від 12.03.2003 року та 20.08.2003 року
(а.с. 16-17).

Згідно довідки форми № 3, виданої КП
"Центральний" від 27.09.2013 року на
житловій площі, яка складає 77/100 частин
квартири АДРЕСА_1 зареєстровано п'ять
осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_5 (а.с. 19). Крім того зазначено, що
одна кімната - 14, 90 кв. м. є вільною.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивачка посилається на те, що вона
більше десяти років проживає у вільній
кімнаті квартири АДРЕСА_1, в якій за
власні кошти робила ремонт, оплачувала
комунальні платежі, а тому вона
добросовісно заволоділа чужим майном.

Спірна кімнату у квартири АДРЕСА_1 є
комунальною власністю.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України, у
комунальній власності є майно, у тому
числі грошові кошти, яке належить
територіальній громаді. Управління
майном, що є у комунальній власності,
здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені нею
органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
столицю України - місто-герой Київ»
місцеве самоврядування у місті Києві
здійснюється територіальною громадою
міста як безпосередньо, так і через
Київську міську раду, районні в місті
ради.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач фактично проживає у кімнаті,
яка є комунальною власністю
територіальної громади міста Києва.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону бо на
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, надуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

За приписами п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 Цивільного кодексу України
про набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» для
набуття права власності на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
перебігу строку набувальної давності
недостатньо. Умови набувальної
давності підтверджуються судовим
рішенням. Давнісний володілець повинен
довести факти добросовісності,
відкритості, безперервності і
тривалості свого володіння.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.
Добросовісне володіння це володілець
не знав і не міг знати про те, що володіє
чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у
зв'язку з якими виникло володіння чужою
річчю, не давали найменшого сумніву
щодо правомірності набуття майна.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
зазначеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

У п. 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав"
роз'яснено, що відповідно до частини
першої статті 344 ЦК особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності.

Як пояснила у судовому засіданні
представник відповідача,
територіальна громада м. Києва є
власником спірного майна і їм взагалі
не було відомо про вільну кімнату у
комунальній квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази мають бути належними і
допустимими у відповідності до вимог
ст.ст. 58-59 ЦПК України.

У судовому засіданні встановлено, що
позивачка знала, що вона користується
частиною квартири, що перебуває у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва.

Згідно відповіді Відділу обліку та
розподілу житлової площі вбачається,
що оглядові ордери на кімнату у
комунальній квартирі АДРЕСА_1 не
видавалися (а.с. 44).

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позивачка
проживає в спірній кімнаті комунальної
квартири без належних правових
підстав, останній відомо, що вона
неправомірно володіє чужим майном.
Володіння має бути добросовісним,
тобто володілець не знав і не міг знати
про те, що він володіє чужою річчю,
інакше кажучи, обставини, у зв'язку з
якими виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Таким чином, позивачку не можна вважати
такою, що добросовісно, відкрито та
безперервно заволоділа чужим майном.

Крім того, Подільська районна в м. Києві
державна адміністрація не є належним
відповідачем за даним позовом,
оскільки не є власником спірного майна.

Оцінивши докази, які наявні у справі за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню
не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 328, 344 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11,
15, 56, 58, 60, 61, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Подільської районної в місті Києві
державної адміністрації, третя особа -
Служба у справах дітей Подільської
районної в місті Києві державної
адміністрації про визнання права
власності на майно за набувальною
давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання через Подільський районний суд
міста Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. О. Шаховніна