АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 215/6337/13-Ц 22-ц/774/657/К/14
Справа № 215/6537/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/657/К/14
суддя Тарасенко О.В.
Категорія - 5 ( ІV )
Суддя-доповідач - Зубакова
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М.,
Соколан Н.О.

при секретарі - Бевзі М.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника третьої особи Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення Тернівського
районного суду м.Кривого Рогу від 24
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю, поділ
майна, набутого за час спільного
проживання та визнання права
власності.

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

представник третьої особи ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» - Касьянов
Олександр Миколайович,

представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» (надалі - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль»), про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, визнання права
власності на майно та його поділ,
посилаючись на те, що він з
відповідачкою, починаючи з 1994 року по
лютий 2010 року включно проживали в
фактичних шлюбних відносинах без
реєстрації шлюбу й придбали нерухоме
майно.

Посилаючись на те, що майно було
придбано ними за спільні кошти, просив
суд: встановити факт постійного
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в період з 1994 року по лютий 2010
року; визнати нерухоме майно, а саме
нежитлове залізобетонне приміщення
ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», вбудоване в
перший поверх нежитлової будівлі,
загальною площею 1517,3 м. кв., розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4; розділити
його між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за
кожною стороною право власності на 1/2
частину зазначеного майна.

Рішенням Тернівського районного суду
м.Кривого Рогу від 24 січня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,
визнання майна спільною сумісною
власністю, поділ майна, набутого за час
спільного проживання та визнання права
власності задоволено.

Встановлено факт постійного
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в період з 1994 року по лютий 2010
року.

Визнано нерухоме майно, а саме:
нежитлове залізобетонне приміщення
ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», вбудоване в
перший поверх нежитлової будівлі,
загальною площею 1517,3 м. кв. у тому числі
площа підвалу 294.2 м. кв., розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Розділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
нерухоме майно, а саме: нежитлове
залізобетонне приміщення ресторану
«ІНФОРМАЦІЯ_1», вбудоване в перший
поверх нежитлової будівлі, загальною
площею 1517,3 м. кв. у тому числі площа
підвалу 294,2 м. кв., розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, визнавши за кожною
стороною право власності на 1/2 частину
зазначеного майна.

В апеляційній скарзі представник
третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав доведеними,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, що потягло за собою
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Висновок суду щодо доведеності факту
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією
сім'єю як чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу не грунтується на
матеріалах справи, а наявні докази
(акти та пояснення свідків) лише
підтверджують їх спільне проживання.

В матеріалах справи відсутні докази
щодо особистої участі ОСОБА_3 у
придбанні ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
тоді як свідок ОСОБА_7 не зміг пояснити
в судовому засіданні для яких цілей
ним було надано грошові кошти
позивачеві, а оригінал розписки
останнього, зі слів позивача, було
втрачено, що унеможливлює встановлення
її достовірності.

Крім того, суд не звернув уваги на
доводи представника ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» щодо удаваності спору між
сторонами з приводу розподілу
нерухомого майна, яке передано Банку в
іпотеку ОСОБА_4, яка власним підписом
засвідчила, що нежитлове приміщення
придбано нею за особисті кошти і не є
спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_4, будучи завчасно
належним чином повідомленою про час і
місце розгляду справи, в судове
засідання не з'явилася, надавши заяву
про розгляд справи у її відсутність, де
зазначила про свою згоду із рішенням
суду першої інстанції та заперечувала
проти задоволення апеляційної скарги
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що (у
відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України)
не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника третьої особи ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» - Касьянова
О.М., який підтримав доводи апеляційної
скарги та просив її задовольнити,
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6,
який заперечував проти доводів
апеляційної скарги та просив її
відхилити, залишивши без змін рішення
суду першої інстанції, як законне та
обґрунтоване, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з його доведеності
та визнання позову відповідачем.

Однак, погодитися з такими висновками
колегія суддів не може з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене по справі рішення цим вимогам
законності та обґрунтованості не
відповідає не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 23.09.1999 року
придбала нежиле залізобетонне
приміщення ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
вбудованого в перший поверх нежилої
будівлі, загальною площею 1 5176,3 кв.м., у
т.ч. площа підвалу 294,2 кв.м., яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Спір між сторонами виник з приводу
приміщення ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
право приватної власності на який
зареєстровано на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 14).
Вказане нежитлове приміщення позивач
вважає спільною сумісною власністю
його та відповідача по справі, оскільки
останнє придбано в період знаходження
його та відповідача в фактичних
шлюбних відносинах без реєстрації
шлюбу.

Оскільки спірні правовідносини
виникли між сторонами до 01.01.01.2004 року,
тобто під час дії Кодексу про шлюб та
сім'ю України 1969 року, то порядок
набуття спільного майна та його
правовий режим визначається за нормами
діючого на той час законодавства, яке
ці відносини регулює.

Відповідно до чинного на період 1991 року
і до 01 січня 2004 року законодавства
спільною сумісною власністю є майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону України «Про власність», ст. 22
КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передані при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» від 22.12.1995 року № 20 з
подальшими змінами).

Оскільки сторони в зареєстрованому
шлюбі не перебували, то виходячи з
вищенаведеного із урахуванням вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач ОСОБА_3
зобов'язаний був довести, надавши суду
докази відповідно до положень ст.ст. 58,
59 ЦПК України, що нежитлове приміщення
ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
створене чи придбане за рахунок
спільної праці та його трудової участі,
або що між ним та відповідачкою мається
письмова домовленість про створення
спільної сумісної власності, а тому у
відповідності до ст. 17 Закону України
«Про власність», чинного на час
виникнення спірних правовідносин, є
спільною сумісною власністю.

Однак вказаних доказів ані суду першої,
ані апеляційної інстанцій позивачем
надано не було.

Наявна в матеріалах справи копія
розписки ОСОБА_7 від 01.08.2002 року щодо
відсутності у нього претензій до
ОСОБА_3 з приводу повернення останнім
суми боргу в розмірі 11 000,00 грн., які ним
надавались для придбання ресторану
«ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с. 12), колегією суддів
не може взятись до уваги, як належний та
допустимий доказ, оскільки ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» оспорюється
достовірність цієї розписки, а її
оригінал суду не було надано, як не
з'ясовано обставин написання, адже у
суді першої інстанції ОСОБА_7 пояснив,
що не пам'ятає для якої мети надавав
гроші у борг, а боргову розписку
знищив.

Сам по собі факт спільного проживання
сторін без реєстрації шлюбу, на що
посилається позивач, не може бути
підставою для визнана за ним права
власності на 1/2 частину нежитлового
приміщення, оскільки діючим на час
виникнення спірних правовідносин
законодавством не передбачалося
врегулювання питання права на майно
жінки та чоловіка які проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою. Це питання
врегульовано в ст. 74 Сімейного кодексу
України, який набрав чинності з 01.01.2004
року, тобто після придбання спірного
майна.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, залізобетонне приміщення
ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», вбудоване в
перший поверх нежилої будівлі,
загальною площею 1 5176,3 кв.м., у т.ч. площа
підвалу 294,2 кв.м., яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, передано ОСОБА_4 в
іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
згідно договору іпотеки №12/123/001/1 від
11.08.2008 року (а.с. 15-18).

При укладенні договору іпотеки від
11.08.2008 року ОСОБА_4 надала ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» нотаріально
завірену заяву, у якій зазначила, що
спірне нежитлове приміщення не є
спільною сумісною власністю, оскільки
на час його набуття вона не була
одруженою, у фактичних шлюбних
відносинах не перебувала, і осіб, які
могли б поставити питання про визнання
за ними права власності на це нежитлове
приміщення, в тому числі й у
відповідності до статей 65, 74 та 97
Сімейного кодексу України, немає (а.с.
59).

Отже, до визнання позову відповідачем
ОСОБА_4 колегія суддів відноситься
критично, оскільки її заява про
визнання позову ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,
визнання майна спільною сумісною
власністю, поділ майна, набутого за час
спільного проживання та визнання права
власності (а.с. 35), суперечить її заяві
від 11 серпня 2008 року (а.с. 59).

Крім того, заява ОСОБА_4 про визнання
нею позовних вимог не може бути
підставою для задоволення позову, так
як визнання нею позову суперечить
вищевикладеним нормам закону (ч. 4 ст. 174
ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у
судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, в даному випадку - право на майно.

Оскільки позивачем не ставиться
питання щодо розподілу майна,
починаючи з 2004 року, то виходячи з вимог
вказаної норми закону, підстав для
встановлення факту проживання
позивача та відповідача однією сім'єю
за період з 2004 року по лютий 2010 року,
колегія суддів не вбачає.

Ухвалюючи рішення по суті спору, суд
вказаних обставин не врахував та
дійшов помилкового висновку про
наявність підстав для задоволення
позову.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з підстав, передбачених п.2, п.4 ч.1 ст. 309
ЦПК України у зв'язку з недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
порушенням норм процесуального та
матеріального права, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1, 4 ст. 309, ст.ст.
313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника
третьої особи Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» -
задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду
м.Кривого Рогу від 24 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю, поділ
майна, набутого за час спільного
проживання та визнання права власності
- відмовити.

Рішення набирає законної
сили з моменту його проголошення, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: