Справа № 2508/8323/2012 Провадження №
22-ц/795/633/2014 Головуючий у I інстанції
-Бараненко С. М. Доповідач - Страшний М.
М.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного
М.М.,суддів:Литвиненко І.В., Шарапової
О.Л.,при секретарі:Герасименко Ю.О.за
участю:представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
апеляційні скарги ОСОБА_6 на заочне
рішення Козелецького районного суду
від 28 березня 2013 року та ухвалу цього ж
суду від 05 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
суми боргу,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Козелецького
районного суду від 28 березня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено та
стягнуто з ОСОБА_6 на його користь борг
за договорами позики в сумі 280 527 грн. 97
коп., а також 2805 грн. 28 коп. судового
збору.

Ухвалою Козелецького районного суду
від 05 лютого 2014 року у задоволенні
заяви ОСОБА_6 про визнання виконавчого
листа таким, що не підлягає виконанню,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати зазначене судове рішення та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи, порушення норм матеріального і
процесуального права. Апелянт
наполягає на тому, що кошти за
розписками вона отримала для передачі
ОСОБА_8, тобто виступила фінансовим
поручителем останнього, який
власноручно написав розписку від 12
серпня 2009 року про отримання коштів.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_8 повернув
ОСОБА_7 кошти за рішенням суду, а тому
відсутні підстави для стягнення цього
ж боргу з неї. Апелянт посилається на
те, що вона повертала кошти, про що
свідчать розписки від 02.12.2009 р., 30.12.2009 р.,
02.02.2010 р., а також за період з жовтня по
грудень 2008 року, проте ОСОБА_7 розписок
їй не надав. Крім того, суд розглянув
справу без її участі та витребування
необхідних доказів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалу суду та постановити
нову ухвалу, якою визнати виконавчий
лист таким, що не підлягає виконанню.
Апелянт зазначає, що у виданому по
даній справі виконавчому листу невірно
зазначено дату набрання чинності
судовим рішення, на виконання якого
лист був виданий. Вказує, що на даний
час рішення суду не набрало законної
сили, а тому відсутні підстави для
видачі виконавчого листа.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційних скарг, апеляційний суд
приходить до наступного висновку.

За змістом ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої
ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ст.1049 ЦК України
позичальник зобов"язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти)
у строк та порядку, що встановлені
договором.

Судом встановлено, що 28 травня 2008 року
ОСОБА_6 (яка 13.02.2009 р. у зв'язку із
укладенням шлюбу змінила прізвище на
ОСОБА_6 (а.с.30) отримала у ОСОБА_7 в борг
кошти в сумі 150 000 грн., в еквіваленті 30 000
доларів США, які зобов"язувалась
повернути на першу вимогу останнього,
що підтверджується відповідною
розпискою (а.с.7).

09 вересня 2008 року ОСОБА_6 отримала у
ОСОБА_7 в борг кошти в сумі 116 000 грн., в
еквіваленті 24 000 доларів США, які
зобов"язувалась повернути на першу
вимогу останнього, що підтверджується
відповідною розпискою (а.с.6).

Оригінали зазначених вище розписок
були витребувані у позивача ОСОБА_7 та
приєднані до матеріалів справи.

Факт написання розписок відповідач
ОСОБА_6 не заперечувала.

Після повернення позики в повній сумі
кредитор повинен повернути боржнику
розписку. У разі неможливості
повернення розписки кредитор повинен
вказати про це у розписці, яку він
видає. Наявність розписки у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов"язку.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що договори позики
були укладені між сторонами з
дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України та
що відповідачем ОСОБА_6 не доведено
факт повернення нею суми боргу в
повному обсязі відповідно до умов
укладених договорів позики, а тому
позовні вимоги підлягали задоволенню.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Наявність у позивача ОСОБА_7 оригіналів
розписок від 28.05.2008 року та від 09.09.2008
року про отримання ОСОБА_6 в борг коштів
свідчить про невиконання боржником
умов договорів та неповернення суми
боргу позивачу.

Твердження відповідача ОСОБА_6 про те,
що вказані в розписках кошти вона
отримала для передачі ОСОБА_8, який
підтвердив це відповідною розпискою
від 12.08.2009 року, тобто була лише
фінансовим поручителем, не
заслуговують на увагу, оскільки із
змісту розписок від 28.05.2008 року та від
09.09.2008 року не встановлено, що кошти
були взяті в борг саме для передачі
ОСОБА_8

Крім того, видана ОСОБА_8 розписка про
отримання коштів, що датована 12.08.2009
року, не могла підтвердити факт
отримання ним же коштів по розписці
ОСОБА_6 від 09.09.2008 року.

Доводи апелянта ОСОБА_6 про те, що нею
здійснювалось часткове погашення
боргу перед ОСОБА_7, що підтверджується
відповідними розписками від 02.12.2009
року, 30.12.2009 року, 02.02.2010 року, 07.11.2011 року
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки із зазначених розписок не
вбачається, що здійснювалось погашення
боргу за розписками, які є предметом
даної справи - розписки від 28.05.2008 року
та від 09.09.2008 року.

Так, копії розписок від 07.11.2011 року, від
02.02.2010 року та від 02.12.2009 року (а.с.224-226)
свідчать про погашення боргу за
розпискою від 28.08.2008 року; копія
розписки від 30.12.2009 року (а.с.227) - про
погашення боргу по розписці від 28.09.2008
року

Твердження апелянта про повернення
коштів в жовтні-грудні 2008 року жодним
належним доказом не підтверджено, а
наявність судового рішення про
стягнення коштів з ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_7 не має жодного правового
значення для вирішення даної цивільної
справи.

Інші доводи апеляційної скарги на
рішення суду правильність висновків
суду першої інстанції не спростовують.

28 січня 2014 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із заявою, в якій просила визнати
виконавчий лист, виданий судом на
виконання заочного рішення суду від 28
березня 2013 року, посилаючись на те, що
лист був виданий на виконання рішення
суду, яке ще не набрало законної сили.
Крім того, у виконавчому листі невірно
зазначено дату набрання рішенням
законної сили.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_6
про визнання виконавчого листа таким,
що не підлягає виконанню, суд першої
інстанції виходив з того, що виконавчий
лист відповідає вимогам Закону України
„Про виконавче провадження" і підстави
для визнання його таким, що не підлягає
виконанню відсутні.

Апеляційний суд також погоджується з
цим висновком суду.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Згідно приписів ст. 231 ЦПК України строк
на оскарження заочного рішення суду
для відповідача починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

За матеріалами справи встановлено, що 17
жовтня 2013 року заяву ОСОБА_6 про
перегляд заочного рішення від 28.03.2013
року залишено без задоволення, тобто з
цієї дати почався відлік десятиденного
строку для подання апеляційного скарги
на заочне рішення суду, який закінчився
27 жовтня 2013 року.

Виконавчий лист було видано 13
листопада 2013 року (а.с.197). На зазначену
дату апеляційної скарги на заочне
рішення від 28.03.2013 року від ОСОБА_6 не
надходило, апеляційна скарга нею було
подана до суду 06 лютого 2014 року, тобто
станом на 13.11.2013 року заочне рішення
суду від 28.03.2013 року набрало законної
сили.

Посилання апелянта на невірне
зазначення у виконавчому листі дати
набрання законної сили судовим
рішення, судом першої інстанції
обгрунтовано не визнано законною
підставою для визнання виконавчого
листа таким, що не підлягає виконанню;
дану помилку дійсно може бути усунено в
порядку, визначеному ч. 2 ст. 369 ЦПК
України.

Отже, судом першої інстанції обставини
справи з"ясовані в обсязі, необхідному
для правильного вирішення спору,
відповідно до встановлених обставин,
правильно визначено суть і характер
правовідносин сторін та норми
матеріального та процесуального права,
що їх регулюють.

Виходячи з вищевикладеного,
апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції ухвалив судові рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому
апеляційні скарги підлягають
відхиленню, а заочне рішення суду та
ухвала суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312, 313-314, 315, 317, 319
ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Козелецького районного
суду від 28 березня 2013 року та ухвалу
Козелецького районного суду від 05
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: