Справа №339/221/13-ц
20 березня 2014 року
Болехівський міський суд
Івано-Франківської області в складі:
головуючого - судді Головенко О.С.
секретаря судового засідання Галів І.Б.
з участю представника позивача ОСОБА_1
представника відповідачів - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засідання в залі суду справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Підберезької
сільської ради Болехівської міської
ради, третя особа: Головне управління
Держземагенства в Івано-Франківській
області в особі відділу Державного
агентства земельних ресурсів України в
місті Болехові про скасування рішення
Підберезької сільської ради та
визнання недійсним державного акту на
право власності на землю, зобов'язання
скасування реєстрації Державного акта
про право власності на землю,-
ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом
про визнання протиправним та
скасування рішення Підберезької
сільської ради № 20-20/12 від 27.09.2012 року ,
визнання недійсним державного акту на
право власності на землю серії ЯМ №687424,
виданого на ім'я ОСОБА_6 .
Свої вимоги обгрунтовує тим, що
надання земельної ділянки ОСОБА_6 у
власність є неправомірним, оскільки
порушується її право на цю ж ділянку,
яку вона набула разом з правом
власності на житловий будинок. Зокрема,
зазначила, що згідно договору
дарування від 29.11.2002року вона отримала
від ОСОБА_6. у дар житловий будинок по
АДРЕСА_1,НОМЕР_2 в с. Підбереж і має намір
оформити на себе право власності на
земельну ділянку для обслуговування
Але коли звернулася із заявою до
Підберезької сільської ради про
надання у власність земельної ділянки
в такому ж розмірі, яка належала ОСОБА_6
на час укладення договору дарування, то
з отриманої відповіді дізналася, що
площа земельної ділянки ОСОБА_6. в
2002році становила 0,5500га. Проте надати ій
цю земельну ділянку виявилось
неможливим, оскільки ОСОБА_6 вже
отримала державний акт на землю, який
виданий на підставі рішення
Підберезької сільської ради від
Із копії Державного акту довідалася,
що ОСОБА_6 привласнила ту частину
земельної ділянки, яка повинна
належити саме їй ( навколо будинку,
власником якого вона є ), не зрозуміло
звідки з'явився додатковий заїзд, який
проходить біля її будинку та перетинає
подвіря, в той час , як з викопіювання
генплану села Підбереж такий заїзд
відсутній. Окрім того, з нею, як
основним суміжником , не погоджено
межі земельної ділянки. Тому вважає
такі порушення, допущені при
виготовленні технічної документації
грубими і, посилаючись на викладені
обставини, просить скасувати рішення
Підберезької сільської ради від
27.09.2012року, Державний акт на землю,
виданий на імя ОСОБА_6., а також
зобов'язати відділ Держземагенства у
м.Болехів скасувати реєстрацію
Державного акту на землю.
Ухвалою суду від 20.11.2013року залучено
до участі в справі ОСОБА_2 у якості
відповідача, як правонаступника
відповідача ОСОБА_6, яка вибула з
процесу у зв'язку із смертю (а.с.60).
Також змінено процесуальне становище
третьої особи Головного управління
Держземагенства в Івано-Франківській
області в особі відділу Державного
агентства земельних ресурсів України в
місті Болехові та визнано
співвідповідачем у справі (а.с.170-171).
В зв'язку з тим, що при складанні
позовної заяви допущено неточність у
п.3 прохальної частини, то позивач у
відповідності до вимог ст.31 ЦПК
України, уточнив позовні вимоги та
просив скасувати рішення Підберезької
сільської ради від 27.09.2012року , визнати
недійсним державний акт на право
власності на землю та зобов'язати
скасувати реєстрацію Державного акта
про право власності на землю. (а.с.177).
Представник позивача підтримав вимоги
позовної заяви із зазначених вище
підстав. Додатково пояснив, що
Підберезька сільська рада в 2007році
неправомірно вилучила у ОСОБА_6. 0,22 га
землі , про що зазначено в
погосподарській книзі, оскільки
будь-якого рішення сілької ради з цього
Відповідач ОСОБА_2 позовних вимог не
визнала та пояснила, що сільською радою
правомірно прийнято рішення про
надання у власність ОСОБА_6 земельної
ділянки. Оскільки вона доглядала
ОСОБА_6 згідно договору довічного
утримання, то після її смерті
успадкувала земельну ділянку та
отримала свідоцтво про спадщину.
Позивачка не здійснювала догляд за
померлою, оскільки була закордоном і
отримала у дар тільки будинок, а не
Представник відповідача Підберезької
сільської ради, заперечуючи позовним
вимогам вказувала, що сільська рада,
приймаючи рішення про надання ОСОБА_6
земельну ділянку у власність, розміром
0,25 га га для обслуговування житлового
будинку та 0,0747га для ведення
особистого господарства , діяла в межах
закону, оскільки вона користувалася
цією ділянкою впродовж 80 років.
Подарувавши будинок позивачу, ОСОБА_6
проживала поруч у будинку, який вона
успадкувала від своєї сестри і за цим
будинком облікувалося 0,25 га землі і
йому змінено адресну нумерацію з
АДРЕСА_1 "НОМЕР_2" на "НОМЕР_1".. Позивачу
ОСОБА_6 подарувала тільки будинок, а
земельну ділянку не дарувала. За
позивачкою облікується 0,78 га землі. В
будинку позивачки, який вона утримала у
дар, зареєстрована та проживає її дочка
ОСОБА_7.Для обслуговування цього
будинку згідно будівельних норм
виділено 0,02 га землі. До будинку теж
виділено заїзд, підїздну дорогу площею
318 кв.м. яка є в комунальній власності.
Окрім того, 0,20 га землі ОСОБА_7.
облікується в ур. "Біля ставів" . Також
вказала, що в ОСОБА_6. в 2007році вилучено
0,22га під свердловину, оскільки на цю
ділянку в неї не була підтверджуючого
документа і там знаходилася охоронна
Представник відповідача відділу
земельних ресурсів позовних вимог не
визнала, пояснивши, що відділ на
звернення ОСОБА_6. та на підставі
наданих документів, рішення сільської
ради надав висновок про передачу їй у
власність земельної ділянки, площею 025
га в с.Підбереж для обслуговування
житлового будинку, в якому вона
проживала, і який знаходився поруч з
будинком позивача.
Свідок ОСОБА_8 , дочка позивача,
пояснила, що вона здійснювала догляд
за сестрою ОСОБА_6.- ОСОБА_9, а коли вона
померла- то доглядала і ОСОБА_6. У
2000році ОСОБА_6 сказала, що подарує їй
землю за те, що вона її доглядає, а у 2002
році подарувала будинок матері.
Свідок ОСОБА_10.пояснив, що зі згоди
позивачки він разом з її дочкою
проживає в будинку, який подарувала
ОСОБА_6 Вона сама проживала в іншому
будинку, що розміщений поруч. Біля
будинку, в якому вони проживають,
розміщена земельна ділянка, де вони
садили картоплю. ОСОБА_6, подарувавши
хату, дозволила і користуватись
земельною ділянкою. Але коли дружина
вирішила посадити ягоди на земельній
ділянці, то прийшли працівники
сільської ради і не дозволи обробляти
ділянку, пояснивши, що від ОСОБА_6. є
заява про самовільне захоплення цієї
земельної ділянки. В той час ОСОБА_6 при
спілкуванні з ними заперечувала, що
писала таку заяву. На даний час до
будинку є заїзд, а також навколо
будинку є маленька частина земельної
ділянки. В той час, коли з дружиною
отримували довідку з сільської ради
для предявлення у соцзабез, то в
довідці зазначено, що за
будинковолодінням обліковано 0,22 га.
Суд, вислухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши та оцінивши
матеріали справи в їх сукупності
вважає, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.
В силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.
Наведене положення міститься також в
ст. 16 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
Згідно положень п.п. 1, 10 ч. 2 вказаної
статті способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути, зокрема,
визнання права; визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначено у ст. 152 ЗК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5,
обгрунтовуючи свої доводи, виходила з
того, що вона за договором
дарування придбала житловий будинок,
тому у відповідності до ст.120 ЗК України
до неї перейшло право власності на
земельну ділянку площею 0,25 га, яка
призначена для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, а тому рішення про
надання ОСОБА_6 цієї земельної ділянки
порушує її право на користування
земельною ділянкою.

Проте з такими доводами суд не
погоджується з таких міркувань.

Як встановлено судом, за договором
дарування від 29 листопада 2002 року
ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 у власність
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами, що знаходиться
по АДРЕСА_1, НОМЕР_2. в с.Підбереж ( а.с.8).

Умовами даного договору питання щодо
переходу права на земельну ділянку
не було вирішено. Будь-які
цивільні-правові угоди щодо спірної
земельної ділянки не укладались.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у
редакції, чинній на час укладення
зазначеного договору дарування, при
переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну
ділянку або на її частину може
переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди.

З аналізу змісту ст. 120 ЗК України
вбачається, що зазначена норма
закріплювала самостійні правові
режими права власності на земельну
ділянку та права власності на
розташовані на цій земельній ділянці
об'єкти нерухомості, згідно з якими
перехід права власності на будівлю та
споруду до набувача нерухомого майна
не тягне за собою безумовного
(автоматичного) переходу права
власності на земельну ділянку, на якій
вони розташовані.

При набутті у власність нерухомого
майна (будівель, споруд) перехід права
власності (права користування - у разі
відсутності у відчужувача нерухомого
майна права власності на земельну
ділянку, на якій розташовані об'єкти
нерухомості) на земельну ділянку
потребує окремого
договірного-правового регулювання
шляхом укладення відповідних
цивільно-правових угод між власником
земельної ділянки і набувачем будівлі
чи споруди (договори купівлі-продажу,
дарування, міни тощо або оренди).

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України

від 16 квітня 2004 року № 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК
України до набувача від відчужувача
переходить належне йому
право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2011 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст.
120 ЗК України2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦКУкраїни, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року - і згідно
зі ст. 120 ЗК України,
переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача
переходило право власності на ту
частину земельної ділянки, яка
необхідна для його обслуговування.

Проте позивач помилково застосував до
спірних правовідносин ст.120 ЗК України
в редакції закону України від 27 квітня
2007 року №997-V, без урахування дії її в
часі.

Окрім того, за змістом ст. 116 ЗК України
(в редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
громадяни та юридичні особи набували
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Статтею 125 ЗК України (в редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин), право власності на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником документа, що
посвідчує право власності та його
державної реєстрації. Право на оренду
земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, а право
оренди оформляється договором (ст.126 ЗК
України в редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
та виникає з моменту державної
реєстрації цього права.

З довідки Підберезької сільської ради
від 13 лютого 2013 року вбачається, що на
момент укладення вказаного договору за
ОСОБА_6 облікувалося 0.55 га землі, з них
0,01 га -для обслуговування житлового
будинку та 0,54 га для ведення ОСГ на
праві користування . (а.с.10).

Встановлено, що позивач після набуття
права власності на вказаний будинок
впродовж тривалого часу з 2002року по
2013рік не зверталася ні до ОСОБА_6. ,
ні до сільської ради з клопотанням про
передачу цієї земельної ділянки у
власність чи в оренду.

За вказаною адресою по АДРЕСА_1,НОМЕР_2
знаходилося ще одне будинковолодіння,
в якому проживала сестра ОСОБА_6. -
ОСОБА_9., після смерті якої ОСОБА_6
успадкувала її майно, зокрема
будинковолодіння. За договором
довічного утримання від 16.10.2012року
ОСОБА_6 передала це будинковолодіння у
власність ОСОБА_2, яка зобов'язувалася
надавати їй довічно матеріальне
забезпечення. Вказане домоволодіння
розташоване на земельній ділянці,
площею 0,25 га, кадастровий номер
(а.с.89). В подальшому згідно рішення
виконавчого комітету від 26 березня
2013року цьому домоволодінні присоєно
адресний номерНОМЕР_1 (стара адреса
АДРЕСА_1,НОМЕР_2). а.с. 144.

Через 10 років з часу укладення
договору дарування рішенням
Підберезької сільської ради від 05
квітня 2012року ОСОБА_6 надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку площею
0,3247 га, із них: площа 0,25 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку та 0,0747 для ведення
особистого селянського господарства
по АДРЕСА_1. (а.с.102) .

Позивачкою не було заявлено вимоги про
визнання недійсним цього рішення
сільської ради.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

А 27 вересня 2012року радою прийнято
рішення , яким ОСОБА_6 затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку та передано у
власність вказану вище земельну
ділянку в таких же розмірах ( а.с.103) .

На підставі цього рішення 12 листопада
2012року видано Державний акт, яким
стверджується, що ОСОБА_6 є власником
земельної ділянки, площею 0,2500га.
При цьому, суд звертає вагу на те, що ця
земельна ділянка призначена для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд ,
розміщених по вул. Промисловій, НОМЕР_1,
що знаходиться поруч з будинком
позивача. (а.с.13).

Як вбачається із довідки Підберезької
сільської ради в будинку позивача по
АДРЕСА_1,НОМЕР_2 в с.Підбереж , площа
якого становить 198кв.м., зареєстрована
на проживання та проживає її дочка
ОСОБА_7. Для обслуговування цього
будинку виділена земельна ділянка,
площею 130кв.м., про що не заперечував
свідок ОСОБА_10, який там проживає. А
також виділено з комунальної власності
сільської ради частину земельної
ділянки для влаштування підїздної
дороги та спільного заїзду до двох
господарств під НОМЕР_1 та НОМЕР_2,
площею 318 кв.м. (а.с.142,143). А згідно
погосподарської книги за цим
будинковолодінням обліковано 0,02 га під
будівництво , 0,20 га облікується за
ОСОБА_7. для ведення ОСГ в ур. «Біля
Ставів». (а.с.187).

Ні позивачем, ні його представником не
оспорювався цей розмір земельної
ділянки, що виділений для
обслуговування власного житлового
будинку шляхом заявлення клопотання
про проведення експертизи з
врахуванням чинних нормативних
документів у галузі будівництва,
санітарних норм та правил тощо,
відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 18-1 вищезазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України.

Не було допущено порушень і при
формлення документації на видачу
Державного акту, на що посилалась
позивач в позовній заяві, оскільки,
межі земельної ділянки з нею не
погоджувалися з поважних причин в
зв'язку з її перебуванням за кордоном,
що посвідчується відповідним актом (
а.с.158).

Позивачем в порушенні вимог ст. 60 ЦПК
України не надано належних і
допустимих доказів того, що право
власності на спірну земельну ділянку
перейшло до неї на підставі
цивільно-правових угод .

Таким чином, суд прийшов до
висновку, що позивачкою не доведено її
право на спірну земельну ділянку, яка
надана ОСОБА_6 для обслуговування
житлового будинку , а тому не вбачає
підстав для скасування оскаржуваного
нею рішення.

За змістом ст.ст.152, 155 ЗК України
визнання недійсним акта державного
органу тягне за собою визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку.

Оскільки інші вимоги (про скасування
державного акту та його реєстрації )є
похідними від основної вимоги (про
скасування рішення сільської ради), то
вони, відповідно, теж є
необгрунтованими і не підлягають до
задоволення. .

Окрім того, позивачка не врахувала і
те, що відповідач ОСОБА_2 стала
добросовісним набувачем спірної
земельної ділянки .

Так, згідно свідоцтва про спадщину за
заповітом ОСОБА_2 успадкувала після
смерті ОСОБА_6. спадкове майно у
вигляді земельної ділянки, площею0,25 га
для будівництва і обслуговування
житлового будинкув АДРЕСА_1,НОМЕР_1
(а.с.68).

А тому твердження свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_8 проте, що ОСОБА_6 надала земельну
ділянку саме їм та позивачу не
заслуговують на увагу.

Також безпідставним є твердження
представника позивача про те, що у
ОСОБА_6 неправомірно вилучили у 2007році
земельну ділянку під свердловину в Ур.
«Мала Саджава», що призвело до
фактичного зменщення розміру
земельної ділянки, оскільки таке
вилучення сама ОСОБА_6 не оспорювала за
життя і місцерозташування земельної
ділянки вказує на те, що вона не
призначалася для обслуговування
житлового будинку, яке в подальшому
позивач отримала в дар.

Таким чином, суд не встановив факт
порушення прав позивачки, які
підлягають захисту в судовому порядку
в обраний нею спосіб, а тому в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі викладеного, ст.ст. 116, 120,
126, 152, 155 Земельного Кодексу України ,
ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України
суд, -

Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2
Підберезької сільської ради ,
Головного управління Держземагенства
в Івано-Франківській області в особі
відділу Державного агентства
земельних ресурсів України в місті
Болехові про скасування рішення
сільської ради, визнання недійсним
державного акту на право власності на
землю, зобов'язання скасування
реєстрації Державного акта про право
власності на землю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Якщо особи, які
брали участь в справі , не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення, то вони можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Головенко О.С.