Справа № 510/7/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.03.2014 р.
Ренійський районний суд Одеської
області

у складі: - головуючого судді Дудник
В.І.;

- при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рені цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка ОСОБА_2, її представник
позовні вимоги визнали, щодо їх
задоволення не заперечували.

Позивачка на задоволенні позову
наполягала.

В ході розгляду справи судом були
дослідженні наступні докази: копія
технічного паспорту на житловий
будинок АДРЕСА_1 оформленого на ім'я
ОСОБА_2; копія рішення виконкому
Ренійської міської ради від 1987р. про
реєстрацію господарських побудов у
спірному домоволодінні; копія
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 01.06.2010р.; копія висновку
про реєстрацію документів на право
користування земельною ділянкою; копія
рішення виконкому Ренійської
міськради про результати обміру земель
будівельного кварталу в м. Рені від
02.07.1953р.

Судом в ході судового розгляду справи
встановлено, що позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із вищевказаними
вимогами, зазначивши, що матері
відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на праві
приватної власності належав житловий
будинок із надвірними спорудами,
розташований по АДРЕСА_1 Наприкінці 1996
р. мати відповідачки, не маючи на той
час відповідних правовстановлюючих
документів на нерухомість, продала
позивачці вищевказаний житловий
будинок, передавши у володіння та
користування фактично належну їй
нерухомість разом зі всіма документами
на неї, отримавши за це грошову
компенсацію. Тоді ж позивачка
заселилася на житлоплощу
вищевказаного домоволодіння, з того
часу мешкає там. Отже, з 1996 року по
теперішній час позивачка фактично,
відкрито володіє житловим будинком
АДРЕСА_1, стежить за його технічним
станом, сплачує за утримання
комунальні послуги та ін. На момент
фактичного укладення угоди про
купівлю-продаж нерухомості позивачка
та ОСОБА_3 не могли оформити її у
письмовому вигляді та засвідчити
нотаріально, оскільки
правовстановлююча документація на
матір відповідачки не була оформлена.
ОСОБА_3 одразу після продажу будинку
виїхала зі вказаної житлоплощі, як
стало пізніше відомо позивачці, вона
ІНФОРМАЦІЯ_1. померла. Після фактичного
продажу будинку позивачці,
відповідачкою, як спадкоємицею, були
виготовлені всі правовстановлюючі та
технічні документи на спадковий
будинок. Однак, прохання позивачки щодо
належного укладення із нею договору
купівлі-продажу нерухомості
відповідачка ігнорує.

У зв'язку із вищевикладеними
обставинами ОСОБА_1 вважає, що має право
на житловий будинок із надвірними
спорудами, оскільки з 1996 р. володіє та
безперервно користується ним, слідкує
за його технічним станом, несе витрати
у зв'язку із його утриманням, зберігає у
себе всю документацію на
домоволодіння, як власник нерухомості,
отже з підстав ст. 344 ЦК України набула
право власності на житловий будинок.

Заслухавши пояснення позивачки,
представника відповідачки, показання
свідка ОСОБА_4, вивчивши матеріали
справи та надані документи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивачки обґрунтовані і
підлягають задоволенню, оскільки її
доводи знайшли своє належне
підтвердження в судовому засіданні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Право власності на
нерухоме майно, що підлягає
державній реєстрації, виникає за
набувальною давністю з моменту
державної реєстрації. Особа, яка
заявляє про давність володіння, може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем
чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Фактичне володіння
майном вважається правомірним, якщо

інше не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду.

В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ним чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи. Якщо
цивільні відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України, цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004
року. Правила статті 344 ЦК України про
набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня
2001 року).

Як виходить з доводів позивачки, у 1996р.
між нею та ОСОБА_3 фактично була
досягнута домовленість про
купівлю-продаж житлового будинку
АДРЕСА_1. Письмово та в нотаріальному
порядку сторони цю угоду не оформляли
за незалежними від позивачки
причинами. Таким чином, з 1996р. по
теперішній час позивачка безперервно,
відкрито володіє житловим будинком,
сплачує всі належні платежі, як власник
нерухомості, розпоряджається ним,
проводить ремонти та ін. За весь час
володіння позивачкою будинком, ні
ОСОБА_3 (за своє життя), ні відповідачка,
як спадкоємець, не пред'являли до
позивачки жодних вимог про
витребування будинку, документів на
нього, не брали участі у його утриманні
та не несли витрат по сплаті належних
платежів. На момент розгляду справи в
суді ОСОБА_2, її представник, не
заперечували щодо фактів, вказаних у
позові, визнали позовні вимоги в
повному обсязі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4
пояснив, що його матір - позивачка у
справі у 1996 р. купила спірний житловий
будинок, з того часу вони мешкають там,
зробили там ремонт, перекрили дах,
доглядають за прибудинковою
територією та городом. Відповідачка
ніколи не чинила ОСОБА_1 перешкод у
користуванні власністю.

Таким чином, суд встановив, що
володіння позивачкою житловим
будинком є добросовісним (тобто
позивачка вважала, що вона володіє
нерухомістю з законних підстав,
оскільки була фактично досягнута
домовленість про купівлю-продаж
нерухомості), правомірним, відкритим
(позивачка, вважаючи себе власником,
сплачувала комунальні платежі за
утримання будинку, розпоряджається
житлом та ін.) та безперервним. Таким
чином, суд вважає, що житловий будинок
цілком з законних підстав було
передано у володіння та користування
ОСОБА_1, внаслідок чого остання набула
право власності на нього за
набувальною давністю.

З урахуванням викладених позивачкою та
досліджених у судовому засіданні
обставин, суд вважає можливим
задовольнити вимоги позивачки щодо
визнання за нею права власності на
житловий будинок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК
України, ст. ст. 5, 15, 328, 344, 397 ЦК України, -

В И Р І Ш
И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною
давністю право власності на житловий
будинок із надвірними спорудами (окрім
самочинно побудованих), розташований
по АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_2.

Строк оскарження рішення в Апеляційний
суд Одеської області через Ренійський
районний суд Одеської області: 10 днів -
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
В.І. Дудник