АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай
Л.Д.,

суддів: Левенця
Б.Б., Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
24 січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3
про визнання права користування
квартирою, вселення в квартиру та
усунення перешкод в користуванні
квартирою,

в с т а н о в и л а :

у липні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила визнати за нею право
користування квартирою АДРЕСА_1,
вселити неї у цю квартиру та
зобов'язати відповідача не чинити їй
перешкод в користуванні квартирою.

В обґрунтування позову зазначала, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності її батькам - ОСОБА_4 та ОСОБА_3
З моменту придбання квартири у 2001 році
вона як неповнолітня була вселена до
цієї квартири разом з батьками та
молодшою сестрою та проживала в
зазначеній квартирі постійно до 16.04.2012
року, проте у квартирі зареєстрована не
була. 05.04.2012 року перебуваючи у
відпустці вона виїхала на відпочинок, а
після повернення 16.04.2012 року
відповідач її в квартиру не впустив.

№ апеляційного провадження: Справа №
22-ц-796/4222/14 Головуючий у
суді першої інстанції: Кириченко
Н.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.Справа судами
розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 24.01.2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову в
повному обсязі. Посилається на
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи. А саме, суд
неправильно вказав її вік, час вселення
у квартиру її матері і третьої особи.
Крім того, нею заявлено позов у 2012 році,
а суд зробив висновки по обставинах її
вселення 25.03.2013 року та нічого не
зазначив про обставини вселення у 2001
році та проживання її у квартирі до
05.04.2012 року, а також ту обставину, що
вона не проживає у АДРЕСА_3 з 1994 року.
Вважає, що суд безпідставно застосував
ст. 65 ЖК України, оскільки спірна
квартира перебуває у приватній
власності.

У судовому засіданні ОСОБА_2 просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Апелянт у судове засідання не
з`явилася, подала заяву про відкладення
розгляду справи у зв`язку із зайнятістю
її представника у судовому засіданні в
Дарницькому районному суді у справі за
позовом ОСББ «Кут» до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, про причини своєї
неявки не повідомила.

Третя особа також подала заяву про
відкладення розгляду справи вказавши,
що вона є третьою особою у справі за
позовом ОСББ «Кут» до ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

Враховуючи, що ОСОБА_2, який є
відповідачем у справі за позовом ОСББ
«Кут» з`явився у дане судове засідання,
колегія суддів вважає, що інші сторони
мали можливість також з`явитися до суду
та визнала за можливе розгляд справи у
їх відсутності за правилами ч. 2 ст. 305
ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
відповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Згідно свідоцтва про право власності
на квартиру від 11.10.2001 року квартира
АДРЕСА_1, яка складається з 4 кімнат
загальною площею 121 кв.м. належить
ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 12.06.2012 року, яке набрало
законної сили, визнано за ОСОБА_3,
матір'ю позивачки та ОСОБА_2, батьком
позивачки право спільної сумісної
власності на спірну квартиру, а також
вселено ОСОБА_3 у зазначену квартиру.

25.03.2013 року на підставі даного рішення
суду ОСОБА_3 була вселена до спірної
квартири. Разом з ОСОБА_3 до спірної
квартири вселилася і позивач ОСОБА_1 та
продовжує в ній проживати і на час
розгляду справи.

Згідно з довідкою ф. 3 КП «ЖЕК «Сирець»
від 19.12.2011 року позивач зареєстрована у
двокімнатній квартирі АДРЕСА_3.

Згідно з довідкою Київського БТІ від
25.06.2012 року квартира АДРЕСА_3 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 19.10.1999 року зареєстрована
на праві власності в рівних долях за
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_1 (позивачкою у
справі) та ОСОБА_8 (а.с.26 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачці на праві власності належить
частина іншої квартири, де вона і
зареєстрована. Крім того, позивач
фактично проживає у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належать,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (кватири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено та
це не заперечується позивачкою, що
остання була вселена та постійно була
зареєстрована у АДРЕСА_3, як член сім`ї
наймача цієї квартири. А тому
відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України
позивач набула рівного з іншими
членами сім`ї права користування цією
квартирою. Надалі відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» позивач скористалася
правом на приватизацію цієї кварири та
з 19.10.1999 року стала співвласником даної
квартири.

За вказаних обставин суд першої
інстанції дійшов правильних висновків
про те, що зберігаючи за собою право
користування іншим жилим приміщенням,
позивач не набула права користування
спірною квартирою. Сам по собі факт
тривалого проживання позивачки у цій
квартирі не створює правових підстав
для набуття права користування
квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач з 1994 року не проживає у АДРЕСА_3
не спростовують висновків суду,
оскільки остання не була визнана такою,
що втратила право користування цією
квартирою, зберігала право
користування квартирою та прийняла
участь у її приватизації.

З матеріалів справи вбачається, що за
час розгляду справи обставини
змінилися та позивач вселилася до
спірної квартири за згодою одного із
співвласників квартири - матері ОСОБА_3,
проте без згоди відповідача. А тому суд
правильно зазначив про ці обставини у
рішенні та врахував їх при вирішенні
питання про вселення.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення є
законним і обґрунтованим і не може бути
скасоване з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 24 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді