Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року Суворовський
районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Гудіної Н.І.

при секретарі Мельніченко Г.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі

справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа Приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про встановлення факту
нікчемного правочину, застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину шляхом скасування права
власності на квартиру, визнання права
власності на квартиру, виселення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
позовом та просив визнати дійсним
договір дарування нерухомого майна
квартири АДРЕСА_1, який укладений 03
червня 2013 року між відповідачами
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у місті Одесі
та посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

В подальшому позовні вимоги
ОСОБА_7 змінив та просив визнати
договір дарування як укладення
нікчемного (удаваного) правочину,
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину у вигляді
скасування права власності на квартиру
АДРЕСА_1, що виникло в наслідок
укладення нікчемного правочину,
зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснити
державну реєстрацію права власності у
рівних частках на квартиру АДРЕСА_1,
визнати за ним право постійного
користування житловим приміщенням
АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_6 з вказаної
квартири.

В обґрунтування своїх
позовних вимог позивач посилався на
порушення його прав укладеним
договором дарування, як особи що
мешкала та була зареєстрована за
вказаною адресою. На думку позивача,
колишні власники ОСОБА_3 та ОСОБА_4
повинні були при відчуженні належної
їм на праві власності квартири,
отримати згоду позивача, оскільки
вказаний правочин порушує його житлові
права, а новий власник ОСОБА_6
скориставшись вказаним договором
виселила його з вказаного житла на
підставі рішення Суворівського
районного суду міста Одеси від 11.04.2013
року

Відповідачі позов не визнали.
Вважають, що позов є не обґрунтованим, а
вимоги незаконними. Оскаржуваний
договір відповідає вимогам закону та
не порушує прав позивача, оскільки
будь-яких перешкод по розпорядженню
своєю власністю у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
час укладання договору не було.

Дослідивши матеріали справи суд
встановив наступне:

Квартира АДРЕСА_1 належала на
праві спільної часткової власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору
дарування посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_8 22.07.2001 року, про що
зроблений запис у реєстрі № 6151.

13 вересня 2012 року
відповідачка ОСОБА_6 набула право
власності на квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування
укладеного ОСОБА_3, ОСОБА_4,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрованому за №1277.

02 жовтня 2012 року вказаний
договір був зареєстрований позивачем в
КП „МБТІ та РОН".

У вказаній квартирі
залишився мешкати колишній чоловік та
батько колишніх співвласників позивач
по справі ОСОБА_1, який був
зареєстрований у вказаній квартирі та
відмовився добровільно покидати
вказану квартиру. Рішенням
Суворівського районного суду міста
Одеси 11.04.2013 року, залишеним без змін
позивача ОСОБА_1 виселено із займаного
приміщення а ОСОБА_6 вселено. Вказане
рішення виконано, про що свідчить Акт
державного виконавця 2-го
Суворівського відділу ДВС Одеського
міського управління юстиції Ахремовою
Т.В. від 15.11.13 року в той же день
відповідачка ОСОБА_6 була вселена та з
того часу мешкає за вказаною адресою,
як вбачається з акту.

Таким чином позивачка набула
право власності на квартиру АДРЕСА_1, а
його колишній власник втратив це право.

Суд роз'яснив представнику
позивача ст.10 ЦПК України та
запропонував визначитися із підставою
позову. Представник позивача просив
застосувати наслідки нікчемності
правочину до договору дарування у
вигляді скасування права власності на
квартиру АДРЕСА_1, що виникло в наслідок
укладення нікчемного правочину,
зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснити
державну реєстрацію права власності у
рівних частках на квартиру АДРЕСА_1,
визнати за ним право постійного
користування житловим приміщенням
АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_6 з вказаної
квартири.

Заслухавши сторін по справі
та дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав:

Права власника захищаються
Конституцією України, ст. ст. 16, 311, 386, 387,
391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК
України особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно ч.1 ст. 316 та ч.1 ст.3 17 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Як вбачається з ч.1 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Об'єктом власності особи може
бути, зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

В силу ч.2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачити
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право.

Права власника житлового
будинку квартири визначені ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
розпорядилися своїм майном на власний
розсуд та подарували належну їм на
праві спільної власності квартиру
ОСОБА_6 Позивач у судовому засіданні не
довів, що вказаний договір порушує його
законні права. Посилання на рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 27.07.2010 року по
справі №2-369/2010 до справи, яка
розглядається не відноситься оскільки
спір вирішувався між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 з приводу усунення перешкод у
користуванні власністю та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
від 22.06.2001 року недійсним.

Позивач не довів недійсність
оскаржуваного договору та яким
положенням ст. 203 ЦК України правочин не
відповідає.

Згідно ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути
вільним і відповідати його внутрішній
волі. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Частиною другою статті 215 ЦК
України, передбачено, що недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Вимога
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосуати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Позивач у позові просить
зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснити
державну реєстрацію права власності у
рівних частках на квартиру АДРЕСА_1,
визнати за ним право постійного
користування житловим приміщенням
АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_6 з вказаної
квартири. Вказані вимоги та обраний
спосіб захисту порушеного права не
передбачений ст..16 ЦК України тому суд
вважає, що в позові повинно бути
відмовлено у повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 57,60,61,169,209, 212- 215 ,218 ЦПК
України , ст.с. 16 , 203 ,204,ч. 1 ст. 216,ч.1,2 ст.
319 ,ч.2 ст.386 383,ч.1 ст. 321 , ч.2 ст.386 ЦК
України суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про встановлення факту
нікчемного правочину, застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину шляхом скасування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного суду через суд
Суворовського району міста Одеси
шляхом подачі в 10 денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги .

Суддя -