Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1117/14
Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„18" березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 січня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору дарування
недійсним, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3,
третя особа: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання договору
дарування недійсним.

У позові зазначала, що їй
належить квартира АДРЕСА_1.

Вважала, що 28 жовтня 2009 року
уклала з відповідачем нотаріально
посвідчений договір довічного
утримання, оскільки деякий час після
укладення договору відповідач
продовжувала доглядати за нею.

На початку вересня 2013 року ОСОБА_3
припинила забезпечувати її
харчуванням, телефонними дзвінками
почала погрожувати, повідомивши, що
квартира вже не являється її власністю.

Не зрозумівши поведінки
відповідача, вона звернулась до
нотаріальної контори, маючи на меті
розірвати укладений між ними договір
довічного утримання.

Від нотаріусу їй стало відомо, що
між нею та відповідачем насправді було
укладено договір дарування квартири, а
не договір довічного утримання.

Зазначає, що при укладенні
вищезазначеної угоди текст договору
вона не читала, вважаючи, що в ньому
передбачені всі права і обов'язки, про
які між нею та відповідачем була
домовленість, в результаті чого
помилилась щодо природи правочину.

Крім того, відповідач при
укладанні договору ввела її в оману,
оскільки текст договору ОСОБА_3 винесла
їй у коридор приміщення приватного
нотаріуса і вимагала швидко його
завірити, посилаючись на обмаль часу у
нотаріуса.

Посилаючись на вказані
обставини та положення ст.ст. 229, 230 ЦК
України, просила суд визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 28 жовтня 2009 року між нею та
ОСОБА_3 та посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4

Рішенням Хортицького районного
суду м. Запоріжжя від 16 січня 2014 року в
задоволення позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 21 січня
2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір у розмірі 1 996 грн.
90 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Згідно встановленого ст. 11 ЦПК
України принципу диспозитивності
цивільного судочинства, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 28 жовтня
2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований у
реєстрі за № 1302, за умовами якого
позивач передала безоплатно у
власність належну їй на праві
приватної власності квартиру, а ОСОБА_3
прийняла у власність, як подарунок,
квартиру за адресою: АДРЕСА_1( а.с. 22-23).

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК
України за договором дарування одна
сторона ( дарувальник) передає
або зобов"язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно
майно(дарунок) у власність.

За змістом вказаної норми
договір дарування є, як правило,
одностороннім: обдарований стає
власником речі (або має право вимагати
передання йому дарунка), тобто не бере
на себе ніяких обов"язків, а
дарувальник передає або зобов"язується
передати майно, не отримуючи при цьому
жодних прав вимоги щодо
обдаровуваного.

Договір, що встановлює
обов"язок обдарованого вчинити на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру,
не є договором дарування.

Як вбачається з позовної заяви
ОСОБА_2, в якості підстав визнання
договору дарування недійсним позивач
посилалася як на неправильне
сприйняття нею істотних умов цього
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, оскільки, передаючи
квартиру ОСОБА_3, помилково вважала, що
взамін остання буде довічно
забезпечувати її утриманням та
доглядом, так і на те, що при укладанні
договору відповідач навмисно ввела її
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення, щоб спонукати до
укладання договору.

Відмовляючи у задоволенні
позову з заявлених підстав, суд
керувався тим, що позивач не довела
обставин, на які посилалась, як на
обґрунтування своїх вимог.

Висновки суду є правомірними,
оскільки погоджуються із наданими по
справі доказами, які суд оцінив з
дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, та
положеннями норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи право чину, прав та обов"язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Розглядаючи справу по суті, суд
врахував роз"яснення, надані у п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними", відповідно до яких
обставини, щодо яких помилялася
сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також вона
має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Отже, під помилкою, яка має
істотне значення, цивільне
законодавство розуміє помилку в
характері(природі) правочину, прав та
обов"язків сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов"язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Надавши всебічну оцінку
поясненням свідків та приватного
нотаріуса щодо обставин укладання
оспорюваного договору, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
недоведеність доводів ОСОБА_2 про те, що
при підписанні договору вона вважала,
що укладає договір довічного
утримання, а наміру дарувати квартиру у
неї не було.

Посилання ОСОБА_2 на те, що
текст договору вона не читала, не
знайшли свого підтвердження, до того ж,
власне недбальство сторони правочину
не може бути підставою для визнання
його недійсним.

За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України
обман має місце, якщо сторона договору
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню право чину
другою стороною, або якщо вона замовчує
їх існування.

Між тим, належними та
допустимими доказами твердження
ОСОБА_2 про те, що договір дарування був
укладений нею під впливом обману з боку
ОСОБА_3, не доведені.

Ті докази та обставини, на які
ОСОБА_2 посилається в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження
суду першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом першої інстанції
були дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Фактично доводи зводяться до
іншої оцінки обставин справи та
доказів, які відрізняються від
зробленої судом першої інстанції, і
підстав для скасування судового
рішення не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 січня 2014 року по даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: