Справа № 1505/9663/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

17 березня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області в складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору дарування земельної
ділянки частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів з вимогою про визнання
частково недійсним договору дарування
земельної ділянки площею 0,0582 га, що
розташована на території м.
Білгород-Дністровського,
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, передану для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, що укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 22 серпня 2001 року, а саме в
частині дарування 0,01452 га земельної
ділянки, що розташована на території
АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права
власності на земельну ділянку площею
0,01452 га, а за ОСОБА_2 визнати право
власності на земельну ділянку площею
0,04368 га.

В обґрунтуванні своїх вимог ОСОБА_1
посилається на наступне. 22 серпня 2001
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений
договір дарування земельної ділянки
площею 0,0582 га, що розташована на
території м. Білгород-Дністровського,
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, передану для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, відповідно з яким ОСОБА_1
подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар
зазначену земельну ділянку. На думку
позивача, цей договір порушує її права
та законні інтереси, а тому є
незаконним, оскільки укладався без
пред'явлення двох державних актів: на
земельну ділянку, що відчужується, на
земельну ділянку, що залишається, не
проводилась грошова оцінка тієї
частини земельної ділянки, що
відчужувалась.

Також, позивач зазначає, що договір
дарування земельної ділянки від 22.08.2001
року є юридичною помилкою, оскільки
вказана земельна ділянка має цільове
призначення «для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель», а на
сьогоднішній день позивач маючи у
власності за вказаною адресою 35/100
частин житлового будинку не має
можливості користуватися власним
житлом, а також обслуговувати його.

Позивач у судове засідання не
з'явилася. Представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та просив суд їх
задовольнити.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася. Представник відповідача у
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позивних вимог.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши думки сторін, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути
судом задоволені з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 22
серпня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування земельної
ділянки площею 0,0582 га, що розташована
на території м.
Білгород-Дністровського,
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, передану для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, відповідно з яким ОСОБА_1
подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар
зазначену земельну ділянку.

В той же день, позивач подарувала
відповідачу 65/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1. Зазначені договори
були посвідчені приватним нотаріусом
ОСОБА_3

Статтею 727 ЦК України, визначені
спеціальні випадки, з настанням яких
можливе розірвання договору дарування
на вимогу дарувальника. Всі випадки
розірвання договору дарування
законодавець пов'язує з неправомірними
діями обдарованого.

Разом з тим, під час розгляду справи,
суду не були представлені докази
неправомірних дій відповідача
відносно позивача - дарувальника, або
нерухомого майна, що було об'єктом
дарування.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 також
зазначила, що припустилась помилки при
укладанні договору дарування
земельної ділянки в 2001 році, тому що не
може повною мірою використовувати
належні їй 35/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 Однак, з її стверджень
не зрозуміло, як позивач 11 років
користувалась будинком, а в 2012 році, на
момент звернення до суду з
відповідними вимогами, вона не може
належним чином користуватися своєю
частиною будинку. Такі обставини,
свідчать не про порушення прав
позивача під час укладення договору
дарування, а про її намагання повернути
у свою власність частину подарованої
земельної ділянки.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що
ОСОБА_1 вже намагалась повернути собі
подаровану нею земельну ділянку, що
підтверджується ухвалою Верховного
суду України від 30.05.2008 року, якою
касаційну скаргу ОСОБА_1 було
відхилено, а рішення апеляційного суду
Одеської області від 15.11.2007 року, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки та
державного акту відмовлено.

Що стосується правомірних дій
приватного нотаріусу ОСОБА_3 під час
укладення договору, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст.. 54 ЗУ «Про нотаріат»,
нотаріуси та посадові особи органів
місцевого самоврядування, які вчиняють
нотаріальні дії, посвідчують угоди,
щодо яких законодавством встановлено
обов'язкову нотаріальну форму, а також
за бажанням сторін й інші угоди.
Нотаріуси або посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, перевіряють,
чи відповідає зміст посвідчуваної ними
угоди вимогам закону і дійсним намірам
сторін.

Під час укладення договору дарування
22.08.2001 року серії АЕВ № 769251, нотаріус
керувався вимогами законодавства, та
діяла у порядку визначеному
законодавством, що підтверджується
фактом відсутності скарги ОСОБА_1 на
дії нотаріуса та відсутністю належних
та достовірних доказів її
неправомірних дій під час посвідчення
договору дарування 22.08.2001 року.

Відповідно до ст.. 50 ЗУ «Про нотаріат»,
нотаріальна дія або відмова у її
вчиненні, нотаріальний акт
оскаржуються до суду. Право на
оскарження нотаріальної дії або
відмови у її вчиненні, нотаріального
акта має особа, прав та інтересів якої
стосуються такі дії чи акти.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 213 цього Кодексу.

Проаналізувавши загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, передбачені ст.. 203
ЦК України, суд не знайшов підстави для
визнання договору дарування земельної
ділянки від 22.08.2001 року частково
недійсним, оскільки жодна вимога з ст..
203 ЦК України, сторонами не
порушувалась.

Згідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
частини першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Таким чином, оскільки суд не вбачає
підстав для задоволення позовних вимог
про визнання договору дарування
земельної ділянки частково недійсним,
не можуть бути задоволені вимоги
позивача про визнання за ОСОБА_1 права
власності на земельну ділянку площею
0,01452 га, а за ОСОБА_2 на земельну ділянку
площею 0,04368 га.

Суд, оцінюючи належність та
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли
своє доведення в судовому засіданні, є
необґрунтованими, а тому не можуть бути
задоволені.

Керуючись п. 7, 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", ст.. 50,
54 ЗУ «Про нотаріат», ст. ст. 182, 203, 2115-216,
717, 727ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 215 ЦПК
України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя