АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/788/14
Справа - № 634/1160/13-ц
1-інст. - Єрьоміна О.В.
Категорія - спадкові
Доповідач - Зазулинська Т.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської в
складі:

головуючого судді -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

суддів колегії
- КРУГОВОЇ С.С.

- ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

- Прудніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Сахновщинського
районного суду Харківської області від
04 грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_5 до Багаточернещинської
сільської ради Сахновщинського району
Харківської області, третя особа:
приватний нотаріус ОСОБА_6 про визнання
права власності за заповітом,-

в с т
а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся
до Сахновщинського районного суду
Харківської області з позовом, в якому,
з урахуванням уточнень, просив визнати
за ним право власності в порядку
спадкування за заповітом після смерті
матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на
домоволодіння АДРЕСА_1 .

У обгрунтування позову посилався
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько
ОСОБА_8, спадщину після якого прийняла
тільки дружина померлого, а його мати
ОСОБА_7.

11 березня 2004 року ОСОБА_7 склала
заповіт, яким все своє майно заповідала
йому та його брату ОСОБА_9.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла. У
встановлений законом шестимісячний
строк він звернувся до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, що відкрилась після смерті
матері, проте одержати свідоцтво про
право на спадщину не може через
відсутність правовстановлюючих
документів на будинок.

Його брат спадщину після смерті
матері не прийняв та своєю заявою
підтвердив відсутність наміру її
приймати та згоду на оформлення ним
спадщини в цілому.

Рішенням Сахновщинського
районного суду Харківської області від
04 грудня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його вимоги про визнання
права власності на будинок і забудови,
що розташовані по АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за заповітом.

У обгрунтування скарги
посилається на те, що довів суду
належність спадкодавцю спадкового
майна, факт прийняття ним спадщини у
встановлений законом строк та
неможливість отримати свідоцтво про
право на спадщину через відмову
нотаріуса прийняти надані документи
або винести постанову про відмову у
вчиненні нотаріальної дії.

Заслухавши доповідь судді; пояснення
позивача, відповідача, дослідивши
доводи скарги і матеріали справи,
судова колегія доходить висновку, що
скарга підлягає задоволенню, виходячи
з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 : чоловік
ОСОБА_7 і батько позивача ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, яка
проживала у домоволодінні АДРЕСА_1 і за
життя склала заповіт, посвідчений 11
березня 1994 року секретарем
Багаточернещинської сільської ради,
яким все свваоє майно заповідала синам
ОСОБА_5 і ОСОБА_9.

ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини
після матері ОСОБА_7 звернувся до
нотаріуса. у встановлений ст.1269 ЦК
України шестимісячний строк.

ОСОБА_9 нотаріально посвідченою заявою
підтвердив, що йому відомо про
складання матір"ю ОСОБА_7 заповіту,
проте він спадщину після матері
померлої 09.04.2013 року не приймав , на неї
не претендує і не має претензій до того,
щоб свідоцтво про право на спадщину
було видано спадкоємцю, який прийняв
спадщину, - ОСОБА_5

Багаточернещинська сільська рада в
особі голови, позов ОСОБА_5 визнала.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з
того, що згідно зі ст.1297 ЦК України та
ст.66 ЗУ «Про нотаріат» оформлення прав
на спадкове майно входить до виключної
компетенції органів нотаріату і будь
яке втручання в діяльність цих органів
та вирішення питань, що належить до їх
виключної компетенції відповідно до
ст.8-1 цього Закону забороняється та
послався на те, що позивач не надав
доказів, які б підтверджували
неможливість одержання ним свідоцтва
про право на спадщину після смерті
матері в нотаріальній конторі,
оскільки постанова нотаріуса про
відмову у видачі такого свідоцтва
відсутня. Крім того, суд послався на те,
що у зв»язку з наведеними обставинами,
визнання позову відповідачем не є
підставою для ухва лення рішення про
задоволення позову у відповідності до
ст.174 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін суди повинні
відповідно до заявлених вимог
роз»яснити особам, які беруть участь у
справі. їх права та обов»язки,
попередити про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій та
сприяти здійсненню їх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Всупереч вимогам ч.4 ст.10 ЦПК України
під час розгляду справи судом першої
інстанції не були належним чином
перевірені твердження позивача щодо
неможливості отримати свідоцтво про
право на спадщину в нотаріальній
конторі через відсутність у
спадкодавця правовстановлюючого
документу на нерухоме майно.

При цьому суд задовольнився тільки тим,
що постанова про відмову у видачі
свідоцтва про право на спадщинну
нотаріусом не виносилась, а питання
щодо можливості видачі такого
нотаріусом такого свідоцтва на
підставі наданих позивачем
дщокументів суд належним чином не
з"ясував і залишив спір не вирішеним.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК
України апеляційним судом Харківської
області був надісланий запит до
приватного нотаріуса Сахновщинського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
з питання того чи звертався позивач з
заявою про видачу йому свідоцтва про
право на спадщину, чи роз»яснювалось
йому усно неможливість отримання
такого свідоцтва і чи достатніми для
підтвердження належності спадкодавцю
нерухомого майна є : довідка
Багаточернещинської сільської ради
про те, що померла ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1
мешкала по АДРЕСА_1 цього села і за
даними погосподарської книги № 5 на
2011-2015р.р. стор. 9 номер об"єкта ПГО 0187-1 до
дня смерті проживала одна, мала
житловий будинок, житловою площею 22
кв.м., рік побудови якого 1954 та 0,82 га.
землі, у т.ч. 0,20 га. - для будівництва,
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, а 0,62 га. - для
ведення особистого селянського
господарства;

. рішення № 22 виконкому
Багаточернещинської сільської ради
від 08 червня 1993 року про затвердження
заяв на приватизацію земельних ділянок
і надання, зокрема, ОСОБА_8( чоловіку
ОСОБА_7, померломуІНФОРМАЦІЯ_3 ) 0,41 га. і
№ 62 від 22 грудня 1999 року про
закріплення і приватизацію земельної
ділянки, зокрема, за ОСОБА_7) - 0,41 га.;

технічний паспорт на садибний (
індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1, виготовлений за станом на
17.10.2013 року, в якому у розділі
характеристики будинку, господарських
будівель та споруд рік побудови
зазначений 1954, також як і у довідці
сільської ради.

Листом від 11.02.2014 року приватний
нотаріус ОСОБА_6 повідомила
апеляційному суду про те, що письмової
заяваи про видачу свідоцтва про право
на спадщину ОСОБА_5 не подавав, а при
подачі заяви про прийняття спадщини
одразу заявив про те, що буде
звертатися до суду через відсутність
правовстановлюючого документу на
нерухоме майно на ім.»я матері ОСОБА_7
Також нотаріус зазначила, що право
власності на нерухоме майно у
відповідності до гл.2 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
посвідчується такими видами
правовстановлюючих документів:
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу, пожертви, довічного
утримання (догляду), ренти, дарування,
міни, спадковим договором; свідоцтвом
про придбання арештованого нерухомого
майна з публічних торгів (аукціонів);
свідоцтвом про придбання заставленого
майна на аукціоні (публічних торгах);
свідоцтвом про право власності на
об'єкти нерухомого майна; свідоцтвом
про право на спадщину; свідоцтвом про
право власності на частку в спільному
майні подружжя; договором про поділ
спадкового майна; договором про
припинення права на утримання за умови
набуття права на нерухоме майно;
договором про припинення права на
аліменти для дитини у зв'язку з
передачею права власності на нерухоме
майно; договором про виділення частки в
натурі (поділ); іпотечним договором,
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя, якщо умовами таких
договорів передбачено передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки; рішенням суду;
договором купівлі-продажу,
зареєстрованим на біржі, укладеним
відповідно до вимог законодавства, за
наявності відмітки на ньому про
реєстрацію відповідних прав тощо.

Матеріали справи свідячать про те, що
жодного з вищевказаних документів , на
підтвердження належності спадкоємцю
ОСОБА_7домоволодіння по АДРЕСА_1
позивач до нотаріуса надати не міг
через їх відсутність, на що і
епосилався у своємиу позові.

Право власності спадкоємця на
спадкове майно підлягає захисту в
судовому порядку шляхом його визнання
у разі, якщо таке право оспорюється або
не визнається іншою особою, а також у
разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності (ст. 392
ЦК).

При вирішенні спорів щодо спадкування
права власності на нерухоме майно
судам слід звертати увагу на зміну
редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших
норм цивільного законодавства і
застосовувати редакцію закону, яка
діяла на час виникнення права у самого
спадкодавця та на час відкриття
спадщини.

Позивачем у зазначених спорах у
порядку правонаступництва може
виступати спадкоємець, який прийняв
спадщину відповідно до вимог статей 1268-
1270 ЦК.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України,
чинного на час виникнення права
власності, та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих
документів встановлюється судом
відповідно до законодавства, яке було
чинним на час набуття права власності
на житловий будинок, споруду, зокрема,
відповідно до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року та погодженого з Верховним
Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив
чинність згідно з наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року, та інших
нормативно-правових актів.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про
нотаріат" свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
всіх спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, встановленому
цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної
ділянки, на якій розташоване спірне
нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем
дозволи на спорудження будинку, чи
затверджено проект на спорудження
будинку;

3) коли спадкодавцем було
завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві
проекту на спорудження будинку, вимог
державних протипожежних, санітарних
норм;

5) чи посвідчено право власності на
нерухоме майно в установленому законом
порядку на час виникнення права
власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно
судам слід керуватися законодавством,
яке регулювало виникнення права
власності у самих спадкодавців на
момент закінчення будівництва
будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР
1963 року, Законом України "Про
власність", Законом України від 07
грудня 1990 року № 553-ХІІ "Про місцеві
Ради народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування", Законом
України від 25 грудня 1974 року "Про
державний нотаріат", постановою Ради
Міністрів Української РСР від 11
березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку
житлового фонду в Українській РСР",
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 13 квітня
1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 12 травня
1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад
відносилось також питання узаконення
цих будівель та внесення записів про
право власності на будинки за
громадянами у погосподарські книги
місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою
формою статистичного обліку, що
здійснюється в Україні (УРСР) із 1979
року. В погосподарських книгах при
визначенні року побудування
зазначається рік введення в
експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів
УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988
роках сільськими, селищними, районними
радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних рад із додатками списків
громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у
погосподарські книги, більшість
громадян своє право власності в БТІ не
зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу України від 13
грудня 1995 року № 56, передбачала
обов'язкову реєстрацію
(інвентаризацію) будинків і
домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4
Інструкції), в тому числі й на підставі
записів у погосподарських книгах (п. 20
Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах
визнавались в якості актів органів
влади (публічних актів), що
підтверджують право приватної
власності.

При вирішенні питання щодо
визнання права власності на житлові
будинки, споруди у порядку спадкування,
записи у погосподарських книгах
оцінюються у сукупності з іншими
доказами, наприклад, ухваленими
органами місцевого самоврядування
рішеннями про оформлення права
власності громадян на будинки,
технічним паспортом на будівлі,
документами про відведення в
установленому порядку земельних
ділянок під забудову тощо.

Поряд з довідкою Чернещинської
сільської ради про те, що померла
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкала по АДРЕСА_1
цього села і за даними погосподарської
книги № 5 на 2011-2015р.р. стор. 9 номер
об"єкта ПГО 0187-1 до дня смерті проживала
одна, мала житловий будинок, житловою
площею 22 кв.м., рік побудови якого 1954 та
0,82 га. землі, у т.ч. 0,20 га. - для
будівництва, обслуговування житлового
будинку і господарських будівель, а 0,62
га. - для ведення особистого
селянського господарства;

. рішення № 22 виконкому
Багаточернещинської сільської ради
від 08 червня 1993 року про затвердження
заяв на приватизацію земельних ділянок
і надання, зокрема, ОСОБА_8( чоловіку
ОСОБА_7, померломуІНФОРМАЦІЯ_3 ) 0,41 га. і
№ 62 від 22 грудня 1999 року про
закріплення і приватизацію земельної
ділянки, зокрема, за ОСОБА_7) - 0,41 га.;

технічний паспорт на садибний (
індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1, виготовлений за станом на
17.10.2013 року, в якому у розділі
характеристики будинку, господарських
будівель та споруд рік побудови
зазначений 1954, також як і у довідці
сільської ради.

На думку судової колегії вказані
документи є належним підтвердженням
права власності ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, на домоволодіння АДРЕСА_1
та є підставами для визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом на вказане нерухоме майно за
позивачем ОСОБА_5

З наведених підстав рішення суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_5 як таке, що
ухвалалене з неповним з»ясуванням
обставин, які мають значення для справи
у відповідності до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307,
п.1 ч.1 ст.309, ст.ст.313,314,316,317,319,324 ЦПК
України судова колегія, -

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Сахновщинського
районного суду Харківської області від
04 грудня 2013 року скасувати і ухвалити
нове.

Позов ОСОБА_5 задовольнити.
Визнати за ним право власності в
порядку спадкування за заповітом після
смерті матері ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга на
рішення апеляційного суду може бути
подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підписи

Копія вірна. Суддя -