Справа № 729/758/13-ц Провадження №
22-ц/795/589/2014 Головуючий у I інстанції
-Булига Н.О. Доповідач - Мамонова О.
Є.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Мамонової О.Є.,

суддів: Губар В.С.,
Позігуна М.І.,

при секретарі: Остапенко Г.С.

з участю: позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернігові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Бобровицького
районного суду Чернігівської області
від 20 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Бобровицького районного суду
Чернігівської області від 20 січня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено частково;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25000
грн. за борговою розпискою від 11.03.2011
року, з врахуванням 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в розмірі 312,50 грн. та 68000
грн. за борговою розпискою від 11.03.2011
року, з врахуванням 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в розмірі 340 грн.; вирішено
питання розподілу судових витрат;
всього стягнуто 94596 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість та
порушення норм матеріального і
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги зводяться до того,
що суд першої інстанції не врахував, що
розписка не замінює сам договір позики
і не є письмовою формою договору
позики, а в текстах розписок взагалі
відсутні відомості про те, що кошти в
сумі 25000 грн. та 68000 грн. були отримані
відповідачем від позивачки на умовах
договору позики. Апелянт наголошує на
тому, що в текстах самих розписок на
суму 25000 грн. та 68000 грн. дати їх
складання не зазначені.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_1, яка просила залишити
рішення суду без змін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне
по суті і справедливе рішення з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач прострочив виконання
грошового зобов'язання за договором
позики, факт укладання якого
підтверджується борговими розписками,
а доказів щодо написання розписки під
тиском та неодержання від позикодавця
суми позики, які б свідчили про
недійсність розписок, відповідачем
суду надано не було.

Апеляційний суд погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
ґрунтується на матеріалах справи та
відповідає вимогам чинного
законодавства.

По справі встановлено, що на
підтвердження факту укладення
договору позики між сторонами
позивачем надано дві розписки,
відповідно до змісту яких ОСОБА_2 брав у
ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 25000
грн., які зобов'язався повернути до
20.12.2012 року та 68000 грн., які зобов'язався
повернути в строк до 20.03.2013 року (а.с. 52,
53).

Отже, зазначені розписки
підтверджують, що відповідач взяв у
позивача у позику грошові кошти у
загальній сумі 93000 грн., які
зобов'язався повернути у встановлений
строк.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов ґрунтовного висновку, що між
позивачем та відповідачем наявні
цивільно-правові відносини, на які
розповсюджуються положення глави 71
параграфу 1 ЦК України щодо договору
позики.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої
зобов'язання не виконав, борг не
повернув, про що свідчать наявні у
позивачки оригінали розписок, які
знаходиться в матеріалах справи,
районний суд дійшов вірного висновку
про необхідність стягнення з
відповідача суми боргу у розмірі 93000
грн.

Виходячи з презумпції достовірності
правочину, апеляційний суд відхиляє
доводи апелянта про те, що розписка не
замінює сам договір позики і не є
письмовою формою договору позики,
оскільки вони не відповідають
дійсності та базуються на невірному
тлумаченні норм чинного законодавства.
Зазначені розписки у встановленому
законом порядку недійсними не визнані
та є чинними.

Належних і допустимих доказів на
спростування розписок, які є доказами
укладання договору позики, ні суду
першої інстанції, ні апеляційному суду
представлено не було, а отже твердження
апелянта про те, що борг відсутній,
оскільки в текстах розписок взагалі
відсутні відомості про те, що кошти
були отримані відповідачем від
позивачки на умовах договору позики, є
голослівними. Крім того, за своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки, на сьогоднішній день борг
ОСОБА_1 у повному обсязі не повернуто і
позивачка була позбавлена можливості
користуватися своїми грошовими
коштами, то районний суд вірно стягнув
з ОСОБА_2 3% річних від простроченої
суми, про що позивачка просила у своїй
позовній заяві, навівши відповідний
розрахунок.

Оскаржуване рішення ґрунтується на
повно та всебічно досліджених доказах,
оцінка яких проведена у відповідності
до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і
доводи апеляційної скарги не містять
передбачених законом підстав для
скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бобровицького районного суду
Чернігівської області від 20 січня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: