Справа №:115/2685/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Щербіна Д.С.№
провадження:22-ц/190/1093/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Даніла Н. М.
________________________________________________________________________
______________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Даніла Н.М.
суддів:Куриленка О.С., Онищенко Т.С. при
секретарі:Урденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, Таврійської товарної біржі м.
Євпаторія про визнання недійсним
договору про продаж нерухомості,
договору купівлі-продажу та скасування
реєстрації права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Сакського міськрайонного суду
АР Крим від 19 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
Таврійської товарної біржі м.
Євпаторія про визнання недійсним
договору про продаж нерухомості,
договору купівлі-продажу та скасування
реєстрації права власності, мотивуючи
тим, що вона є власником 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1, власником іншої 1/2
частки будинку був її брат ОСОБА_8 У
серпні 2008 року брат запропонував їй
купити належну йому частку будинку та
земельної ділянки за 400 000 грн. без
вказівки строку надання відповіді та
місця укладання договору, вона надала
усну згоду, однак ОСОБА_8 у порушення її
прав (як особи яка має переважне права
купівлі) продав свою частку будинку
ОСОБА_7, уклавши договір на Таврійській
товарній біржі м. Євпаторія АР Крим.

З урахуванням уточнень позовних вимог
просила визнати нікчемним договір
купівлі-продажу №1510/15 від 15 жовтня 2008
року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на
Таврійській товарній біржі про продаж
1/2 частини будинку АДРЕСА_1

Рішенням Сакського міськрайонного
суду АР Крим від 19 грудня 2013 року позов
задоволено частково: визнано нікчемним
договір купівлі-продажу №1510/15 від 15
жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 на Таврійській товарній біржі
про продаж ? частини будинку АДРЕСА_1;
стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_6 судовий збір по 57,35 грн.; у
задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_7 надіслав до суду
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування усіх обставин справи.
Зокрема, зазначає, що позивач не є
особою, право якої порушені укладанням
оспореного договору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити з
наступним підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно вимог
статті 214 ЦПК України, суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи та докази на їх підтвердження;
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає наведеним вимогам
процесуального закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом серії ВЕЕ №470637
від 27 лютого 2007 року є власником 1/2
частки будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_8 був власником 1/2 частки будинку
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину серії ВЕР №566862 від 27
червня 2007 року.

Частинами 1,2 статті 355 ЦК України
передбачено, що майно, яке є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності.

Зі змісту статті 362 ЦК України у разі
продажу частки у прав спільної
часткової власності співвласник має
переважне право перед іншими особами
на її купівлю за ціною, оголошеною для
продажу, та на інших рівних умовах;
продавець частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний
письмово повідомити інших
співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на
яких він продає. Якщо інші співвласники
відмовилися від здійснення
переважного права купівлі чи не
здійснять цього права щодо нерухомого
майна протягом одного місяця,
продавець має право продати свою
частку іншій особі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами Цивільного кодексу
України особа, яка вважає, що її речові
права порушені, має право звернутись до
суду з позовом про визнання
відповідної угоди недійсною (статті 215
- 235).

Так, звертаючись до суду з позовом,
ОСОБА_6 просила визнати нікчемним
договір купівлі - продажу ? частки
спірного будинку, укладений між ОСОБА_8
та ОСОБА_7, посилаючись на порушення її
права на переважну покупку.

Разом з тим, сторонами не
заперечується, що листом від 16 серпня
2008 року ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_6
викупити у нього 1/2 частку будинку та 1/2
частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 за
400 000 грн. та просив повідомити про своє
рішення на його адресу або на адресу
його представника.

Тобто, ОСОБА_8 у відповідності до вимог
ст.362 ЦК України 16 серпня 2008 року листом
повідомив позивачку про намір продати
свою частку будинку.

У судовому засіданні апеляційного суду
представник позивачки пояснила, що
ОСОБА_6 дала згоду на придбання будинку,
повідомивши про це ОСОБА_8, однак
належних та допустимих доказів ні у
суді першої інстанції, ні у
апеляційному суді не надала,
посилаючись на те, що вона дала усну
згоду.

15 жовтня 2008 року на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного на
Таврійській товарній біржі м.Євпаторія
№1510/15, ОСОБА_8 продав належну йому 1/2
частину будинку ОСОБА_7

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що ОСОБА_6 в
установлений законом строк (у серпні -
вересні 2008 року) не дала своєї згоди на
придбання 1/2 частки будинку, тому не
можна вважати, що договір купівлі -
продажу укладено у порушення прав
ОСОБА_6

Зазначені заперечення позивачкою не
спростовані і узгоджуються з
обставинами справи щодо наявності на
протязі тривалого часу між сторонами
спору з приводу володіння та
користування будинком та земельною
ділянкою, розташованими за адресою:
АДРЕСА_1

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсності правочинів.

За змістом роз'яснень, викладених у
пункті 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 215 та 216 ЦК України суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину; вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо, без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину.

За приписами частини 1 статті 220 ЦК
України у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Відповідно до положень статей 656 - 657 ЦК
України договір купівлі-продажу
нерухомого майна потребує письмової
форми, нотаріального посвідчення і
державної реєстрації, при цьому,
загальні положення щодо порядку
укладання таких договорів
застосовуються і до біржових угод.

Нікчемність оспореної угоди
встановлена статтями 220, 656 і 657 ЦК
України, тому суд першої інстанції
правильно виходив з невідповідності
вимогам закону, укладеного між ОСОБА_8
та ОСОБА_7 договору.

Однак, при цьому, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
наявність правових підстав для
визнання його нікчемним у судовому
порядку за позовом ОСОБА_6, оскільки у
порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України позивачем не доведено
порушення її прав як співвласника
спірного будинку укладанням договору
купівлі-продажу та можливість їх
поновлення шляхом визнання нікчемним
договору купівлі-продажу, стороною
якого вона не є.

На угоду, укладену з порушенням вимог
закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину, якщо сам закон передбачає
інші наслідки такого порушення.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК України) застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним.

Тому, з огляду на наведене, доводи
апеляційної скарги про недоведеність
порушення прав позивачки, яка не є
стороною відплатного договору,
заслуговують уваги.

Суд першої інстанції вказані обставини
помилково не врахував і дійшов
безпідставного висновку про
доведеність факту порушення прав
позивачки та необхідності їх
поновлення шляхом визнання нікчемним
договору купівлі-продажу, укладеному
між іншими особами.

Виходячи з наведеного, рішення суду на
підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, підлягає скасуванню, з
ухваленням по справі нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 304 п.1, 307, 309 ч. 1
п. 4, 313 п. 1, 314, 316, 317, 319 Цивільного
процесуального кодексу України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Сакського міськрайонного суду
АР Крим від 19 грудня 2013 року скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову
ОСОБА_6 у задоволені позову до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, Таврійської товарної біржі м.
Євпаторія про визнання недійсним
договору про продаж нерухомості,
договору купівлі-продажу та скасування
реєстрації права власності.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді