Номер провадження № 22-ц/785/2814/14
Головуючий у першій інстанції Андрєєв
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за заявою ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання за
апеляційною скаргою генерального
директора приватного акціонерного
товариства «Футбольний клуб
«Чорноморець» на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006
року,

встановила:

01 лютого 2006 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з заявою про встановлення факту
проживання і просила встановити факт
проживання ОСОБА_3 та членів її сім'ї:
чоловіка ОСОБА_4 та сина ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1 з 1987 року (а.с. 01).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 06 квітня 2006 року
встановлено юридичний факт, що ОСОБА_3
та її сім'я: чоловік ОСОБА_4 та син
ОСОБА_5 проживають у АДРЕСА_1 з січня 1993
року (а.с. 15).

В апеляційній скарзі генеральний
директор ПрАТ «Футбольний клуб
«Чорноморець» просить рішення суду
скасувати повністю, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
заяви ОСОБА_3, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити повністю.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 районний
суд виходив з того, що 10 березня 1992 року
заявницю ОСОБА_3 було прийнято до мало
експлуатаційного підприємства №52 на
посаду двірника. Одночасно, ОСОБА_3 було
поставлено на облік до Приморського
райвиконкому м. Одеси для отримання
службового приміщення.

У січні 1993 року заявниці ОСОБА_3 та її
сім'ї, в користування без будь-якого
оформлення, було надано службове
приміщення за адресою АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного, районний
суд дійшов до висновку, що заява ОСОБА_3
є обґрунтованою і підлягає задоволенню
(а.с. 15).

Однак, погодитись з таким висновком
районного суду не можна, оскільки суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, недоведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, суд порушив норми
матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п. п. 1-4 ст. 309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Як вбачається з роз'яснень викладених в
п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 31 березня 1995 року (з
наступними змінами, далі Постанови)
«Про судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення», для забезпечення
правильного і своєчасного розгляду
справ про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, у кожній справі
після її порушення суддя зобов'язаний
з'ясувати, які фізичні особи та
організації можуть бути
заінтересовані у вирішенні даної
справи і підлягають виклику в судове
засідання, у необхідних випадках
запропонувати заявникові та
заінтересованим особам подати
додаткові докази на підтвердження
заявлених вимог чи заперечень проти
них.

Відповідно до п. 6 Постанови, судам слід
мати на увазі, що справи про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, повинні розглядатися за
участю заявників і заінтересованих
осіб.

Заявники й залучені до участі у справі
заінтересовані особи мають право
подавати докази на підтвердження
обґрунтованості чи необґрунтованості
заяви про встановлення факту, що
розглядається судом, брати участь у
дослідженні обставин справи,
оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти
інші процесуальні дії, передбачені ЦПК
України.

Між тим, як заявник в своїй заяві так і
суд першої інстанції відповідно, не
вказали в заяві та не залучили до
участі у даній справі заінтересованих
осіб, що призвело до порушень прав
заінтересованої особи.

Також, ні заявник, а ні суд у
вищевказаному рішенні не вказали мету
встановлення юридичного факту, що є
грубим порушення вимог ст. 259 ЦПК
України, яка передбачає, що у рішенні
суду повинно бути зазначено відомості
про факт, встановлений судом, мету його
встановлення, а також докази, на
підставі яких суд встановив цей факт,
оскільки мета дає можливість зробити
висновок, чи дійсно цей факт є
юридичним і чи тягне він правові
наслідки.

У заяві необхідно також було вказати
причини неможливості одержання або
відновлення документів, що посвідчують
цей факт.

З урахуванням зазначеної в заяві мети,
суд визначає коло осіб, які можуть бути
залучені до участі у справі. У разі
невиконання цих вказівок заява
вважається неподаною і повертається
заявникові, про що суддя постановляє
мотивовану ухвалу.

Між тим, вищевказані вимоги
законодавства, районним судом були
проігноровані, що призвело до грубих
порушень норм процесуального права.

Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
є службовим.

Постановою РКМУ PCP від 04 лютого 1988 року
№ 37 «Про службові жилі приміщення» (з
наступними змінами), був затверджений
Перелік категорій працівників, яким
може бути надано службові жилі
приміщення (надалі - Перелік) та
Положення про порядок надання
службових жилих приміщень і
користування ними в Українській PCP
(надалі - Положення).

Згідно п. 2 Переліку, службові жилі
приміщення може бути надано двірнику
житлово-експлуатаційної організації.

Відповідно до п. 9 Положення, для
одержання службового жилого
приміщення відповідний працівник
подає заяву адміністрації
підприємства, установи, організації. До
заяви додається довідка з місця
проживання про склад сім'ї і прописку.
Члени сім'ї заявника, які бажають
оселитися в службове жиле приміщення,
дають письмову згоду на проживання в
зазначеному приміщенні.

Таким чином, ОСОБА_3 у відповідності до
вимог вищевказаного Положення повинна
була подати заяву до адміністрації МЕП
№ 52 з проханням виділити їй відповідне
службове приміщення.

Однак, в рішенні районного суду не
зазначені причини не подання заяви
ОСОБА_3 до МЕП -52.

Відповідно до п. 16 Положення, службові
жилі приміщення надаються за рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації, правління колгоспу,
органу управління іншої кооперативної
та іншої громадської організації, у
віданні якої ці приміщення
знаходяться, затвердженим виконавчим
комітетом районної, міської, районної в
місті ради народних депутатів, на
території якої знаходиться відповідне
підприємство, установа, організація.

У рішенні зазначається, яку займає
посаду або виконує роботу особа, якій
надасться службове жиле приміщення,
склад її сім'ї, розмір приміщення, що
надається, кількість кімнат у ньому та
адреса.

На підставі рішення про надання
службового жилого приміщення
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті ради народних
депутатів видає громадянинові
спеціальний ордер (додаток N 2), який є
є/диною підставою для вселення в надане
службове жиле приміщення (п. 21
Положення).

Ордер дійсний протягом 30 днів.

Бланки ордерів зберігаються як
документи суворої звітності.

Ордер вручається громадянинові, на ім'я
якого він виданий, або за його
дорученням іншій особі. При одержанні
ордера пред'являються паспорти (або
документи, що їх замінюють) членів
сім'ї, включених до ордера (п. 22
Положення).

При вселенні в надане службове жиле
приміщення громадянин здає ордер у
житлово-експлуатаційну організацію, а
за її відсутності - відповідному
підприємству, установі, організації.
Ордер зберігається як документ суворої
звітності. Одночасно подаються
паспорти усіх членів сім'ї, включених
до ордера, з відміткою про виписку з
попереднього місця проживання (п. 23
Положення).

Відповідно до п. 26 Положення, на
підставі спеціального ордера (пункт 21
Положення) між наймодавцем
(житлово-експлуатаційною організацією,
а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого виданий
ордер, укладається договір найму
службового жилого приміщення.

Зазначений вище ордер або його копія до
суду не представлено.

З вищевказаного вбачається, що ОСОБА_3
без будь-яких на то правових підстав,
самовільно зайняла службове
приміщення за адресою АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи
будинок АДРЕСА_1 визнаний сугубо
аварійною будівлею (а.с. 96, 97).

Крім того, ОСОБА_3 працювала двірником
тільки з 01 липня 2005 року по серпень 2007
року в КП ДЄЗ «Арнаутське»
(правонаступником якого є КП «ЖКС
«Фонтанський»), що підтверджуються
відповідями управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі м.
Одеси від 06 листопада 2013 року за №17629/4
та державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси головного
управління Міндоходів в Одеській
області від 20 грудня 2013 за №22274/9/15-53-17-20
щодо відрахування експлуатаційними
організаціями податків та страхових
внесків (а.с. 51-62).

При цьому, судова колегія зазначає, що
згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як па підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60
ЦПК України.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не
довела ті обставини, на які вона
послалась як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаної заяви, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п.
1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу генерального
директора приватного акціонерного
товариства «Футбольний клуб
«Чорноморець» - задовольнити повністю.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06 квітня 2006 року по цивільній
справі за заявою ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання -
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання ОСОБА_3
та членів сім'ї: її чоловіка ОСОБА_4 та
сина ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 з 1987
року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
приватного акціонерного товариства
«Футбольний клуб «Чорноморець» судові
витрати в розмірі 121 грн. 80 коп. (сто
двадцять одна гривна 80 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда