Єдиний унікальний номер 725/6317/13-ц
Номер провадження 2/725/1339/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2014 Першотравневий районний
суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Іонашку В.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до відповідачів, в
якому просила про стягнення з в
солідарному порядку суми боргу за
договором позики.

В обґрунтування позову вказувала на те,
що 30 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2
укладено договір позики на суму 57 500
доларів США з цільовим призначенням на
будівництво житлового будинку сімї
ОСОБА_2 в с. Волока Глибоцького району,
які зобов'язалась повернути до 1 травня
2013 року. Факт передачі грошових коштів
у вказаній сумі підтверджується
розпискою, складеною відповідачкою
ОСОБА_2, якою вона підтверджує факт
отриманні коштів у позику.

Разом з тим, відповідачка ОСОБА_2 своїх
зобов'язань за договором позики не
виконала та у визначенні у договорі
строки суму позики добровільно не
повернула, повернувши лише на протязі
2010 та 2011 років кошти в розмірі 3000
доларі США. Крім того, на її
неодноразові звернення щодо
повернення суми боргу, в добровільному
порядку відмовлялась від повернення
позичених у неї кошти, посилаючись на
те, що будинок побудований та зданий в
експлуатацію та у будь-який момент
вона зможе його продати та повернути
кошти. Однак, у кінці вересня 2013 року
ОСОБА_2 повідомила їй про те, що на
даний час будинок продати немає
можливості, оскільки розлучилась із
ОСОБА_3 та між ними виник спір з приводу
спільного сумісного мана, у тому числі
й будинку, який перебуває на розгляді
в суді.

Вказуючи на те, що з 16 червня 2003 року по
10 вересня 2013 року відповідачі
перебували у зареєстрованому шлюбі та
надані нею за договором позики кошти
були використані саме для будівництва
будинку, який є спільною сумісною
власністю відповідачів та
розташований в с. Волока,
Глибоцького району Чернівецької
області й відповідно позика
використана ними в інтересах сімї,
вважає, що обов'язок по поверненню
коштів, використаних в інтересах сім'ї
має бути розподілений між
відповідачами, у зв'язку з чим просила
стягнути з них на підставі ст.ст. 60, 65 СК
України, ст.ст. 1049, 1050 ЦК України та ст. 541
ЦК України в солідарному порядку суму
боргу за договором позики в розмірі 54
500 доларів США, що на час звернення до
суду становить 435 618 грн., а також суму
сплаченого судового збору та витрат
на правову допомогу.

Не погоджуючи із вказаним позовом, у
грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про визнання договору позики
від 30 червня 2009 року недійсним,
посилаючись на те, що про отримання
його колишньою дружиною ОСОБА_2
грошових коштів в розмірі 57 500 доларів
йому нічого не було відомо. Про даний
договір він дізнався лише після
отримання від відповідачки ОСОБА_2 23
жовтня 2010 року заперечень на поданий
ним позов про поділ спільного майна
подружжя. Також вказував на те, що
станом на червень 2009 року він із
відповідачкою завершували будівництво
будинку, розташованого у с. Волока,
Глибоцького району, будівництво якого
вони здійснювали виключно за власні
кошти, отримані від здійснення
підприємницької діяльності та
будь-яких коштів на будівництво
будинку не позичали. Отримана
відповідачкою ОСОБА_2 позика була
використана нею на інші цілі, а не на
будівництво будинку й відповідно не
була використана в інтересах сімї.
Також вказував, що спірний договір
позики був укладений без його згоди
та виходить за межі дрібного
побутового правочину й відповідно
підлягає визнанню недійсним. Просив
суд стягнути з відповідачів за
зустрічним позовом понесені ним
витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 позов підтримав в
повному обсязі та просив про його
задоволення з підстав викладених у
позовній заяві. Крім того, заперечував
в задоволенні зустрічного позову,
вказавши на те, що спірний договір
позики відповідно до вимог чинного
законодавства укладений у простій
письмовій формі й відповідно не
підлягає нотаріальному посвідченню та
не потребує письмової згоди другого з
подружжя на його укладення й
відповідно позивачем за зустрічним
позовом не вказано жодної правової
підстави для визнання спірного
договору позики недійсним.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилась, надала суду
письмові пояснення з приводу заявлених
до неї позовних вимог, в яких
підтвердила факт укладення між нею
та ОСОБА_1 договору позики й відповідно
факт отримання грошових коштів в
розмірі 57 500 доларів США, які були
використані нею та її колишнім
чоловіком ОСОБА_3 саме в
інтересах сімї, зокрема на будівництво
будинку в с. Волока, Глибоцького району
Чернівецької області. Також у поданих
письмових поясненнях вказала на те, що
при отримання позики вона повідомляла
відповідача ОСОБА_3 про отримання цих
грошей й відповідно отримувала його
згоду та на даний час їй не зрозуміло,
чому саме відповідач заперечує дану
обставину. Також просила справу
розглянути у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
у судовому засіданні заперечували
щодо задоволення позову про
стягнення з нього в солідарному
порядку суми боргу за договором позики,
оскільки отримані за даним договором
позики кошти його колишньою дружиною
не були використані в інтересах сімї, й
відповідно не були використані на
будівництво будинку, будівництво якого
станом на червень 2009 року було
фактично завершено та яке проводилось
виключно за кошти, отримані ним та
ОСОБА_2 від здійснення
підприємницької діяльності. Тому,
посилаючись на те, що отримані за
договором позики кошти були витрачені
ОСОБА_2 на інші потреби, а не
в інтересах сімї, підстави для
покладення на нього солідарного
обов'язку по поверненню цих коштів
відсутні. Також вказував на те, що про
укладення даного договору йому
відповідачка ОСОБА_2 не повідомляла,
його згоди не отримувала та
ураховуючи те, що даний договір
виходить за межі дрібного побутового
правочину, просив заявлений ним
зустрічний позов задовольнити та
визнати вказаний договір позики
недійсним.

Свідок ОСОБА_4, яка являється
матір'ю відповідача, в судовому
засіданні пояснила, що дійсно її син
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбу та у 2008 році
розпочали будівництво житлового
будинку в с. Волока, Глибоцького району
Чернівецької області, будівництво
якого здійснювали виключно за власні
кошти, які отримували від здійсненої
ними підприємницької діяльності.
Станом на грудень 2008 року спірний
будинок був вже збудований, вигнані
стіни та покритий дахом. У 2009 році
його син та колишня невістка
проводили лише внутрішні роботи та
облицювання будинку. У 2011 році будинок
було здано в експлуатацію. З приводу
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
договору позики, то суду повідомила
що з цього приводу їй нічого невідомо,
однак позичати кошти для будівництва
будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 потреби не
було, оскільки вони добре заробляли
та отримували великі прибутки та
мали фінансову можливість
здійснювати будівництво.

Свідок ОСОБА_6, який являється
батьком відповідача ОСОБА_3, суду
повідомив, що будинок її сином та
колишньою дружиною будувався виключно
за власні кошти, отримані від
підприємницької діяльності та станом
на грудень 2008 року ними вже було
побудовано два поверхи та будинок
вкрито дахом. У 2009 році проводились
лише внутрішні роботи,
влаштовувались вікна, двері та
облицювання будинку. До травня 2009 року
будинок вже був поштукатурений.

Свідок ОСОБА_7, яка являється
сестрою відповідача ОСОБА_3, суду
повідомила, що її брат та його колишня
дружина займались підприємницькою
діяльністю, продавали весільні плаття
та отримували значний прибуток, тому
потреби позичати кошти для
будівництва будинку у них не було.
Який саме розмір середньомісячного
прибутку родини ОСОБА_3 їй не відомо,
однак потреби позичати кошти у них не
було. Також вказала на те, що їй
відомо, що у 2008 році її брат з дружиною
розпочали будівництво будинку та у
грудні 2008 року ними вже було
збудовано два поверхи, вигнані стіни
та будинок покрито дахом. У 2009 році її
брат та його дружина проводили лише
внутрішні роботи та роботи по
оздобленню будинку, які ними
проводились поступово, а у 2011 році
будинок здано в експлуатацію. Щодо
укладеного договору позики, то суду
повідомила, що про дану обставину їй
нічого не було відомо, про існування
договору позики дізналась лише у
жовтні 2013 року.

Свідок ОСОБА_8, суду повідомив, що
йому відомо про те, що у 2008 році родина
ОСОБА_3 розпочали будівництво будинку
і до кінця цього року ними вже було
збудовано два поверхи будинку та
накрито його дахом. Чи були влаштовані
у будинку вікна та двері станом на
грудень 2008 року йому невідомо. Також
йому не відомо про те, чи позичали
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти для
будівництва будинку. Йому відомо лише
те, що вони у 2008 році вони займались
підприємницькою діяльністю. Про
існування договору позики, укладеного
між позивачкою та ОСОБА_2 йому стало
відомо від ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_9, суду повідомив, що
у 2008 році працював у ОСОБА_3 на
будівництві будинку та проводив
будівельні роботи. До 2009 року будинок
було збудовано, а саме вигнані стіни
та накритий дахом. Вікна станом на
грудень 2008 року у будинку не були
влаштовані. Які саме роботи по
будівництву будинку проводились у 2009
та 2010 роках, йому невідомо, як і
невідомо про те, за які саме кошти
здійснювалось його будівництво. Також
вказав про те, що бачив, як у період з 2009
по 2010 рік проводились будівельні
роботи по оздобленню будинку, коли саме
будівництво було повністю закінчено
йому невідомо. Крім того, суду
повідомив, що проектної документації
на будинок не бачив, однак проведення
оздоблювальних робіт є значно
затратним, ніж будівництво коробки.
Щодо спірного договору позики, то
йому нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_5, суду повідомив, що
він безпосередньо працював на
будівництві будинку та до грудня 2008
року будинок було збудовано, а саме
вигнані стіни та покрито дахом. Які
саме роботи проводились родиною ОСОБА_3
у 2009 - 2010 роках по будівництву та
оздобленню будинку йому невідомо, як і
нічого невідомо з приводу договору
позики.

Заслухавши пояснення сторін , свідків
та дослідивши письмові докази по
справі, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають задоволенню в
повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, згідно із ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що з 16 червня 2003 року
по 10 вересня 2013 року відповідачі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 10 вересня 2013 року (а.с. 10,
28-29).

Рішенням Волоківської сільської ради
від 29 грудня 2008 року ОСОБА_2 надано
дозвіл на будівництво господарських
будівель та споруд на земельній
ділянці площею 0,0088 га, яка належить
забудовнику на праві приватної
власності в смт. Волока, згідно із
проектом , виданим відділом
містобудування та архітектури
районної державної адміністрації №
196-24/08 (а.с. 144).

Також судом встановлено, що
відповідачі у період шлюбу розпочали
будівництво житлового будинку у с.
Волока, Глибоцького району
Чернівецької області, будівництво
якого розпочато у 2008 році, що
підтверджується поясненнями
відповідача ОСОБА_3 та свідків.

Будівництво даного будинку
відповідачами закінчено у 2012 році й
відповідно у березні 2012 року прийнято
його в експлуатацію на підставі
рішення виконавчого комітету
Волоківської сільської ради та ОСОБА_2
видано свідоцтво про право власності
на будинок (а.с. 12).

Таким чином, судом встановлено, що
вищевказаний житловий будинок № 7 А по
вул. Полєтаєва у с. Волока
збудований відповідачами у період
шлюбу й відповідно є спільним сумісним
майном відповідачів та на даний час з
приводу поділу даного будинку як
об'єкту спільного сумісного майна між
подружжям виник спір, який перебуває на
розгляді у суді, що не заперечується
поясненнями відповідача ОСОБА_3

Також судом встановлено, що 30 червня 2009
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено
договір позики на суму 57 500 доларів США
з цільовим призначенням на будівництво
житлового будинку сімї ОСОБА_2 в с.
Волока Глибоцького району, які
позичальник зобов'язалась повернути до
1 травня 2013 року (а.с 6).

Факт передачі грошових коштів у
вказаній сумі підтверджується
борговою розпискою, складеною
відповідачкою ОСОБА_2, якою вона
підтверджує факт отримання коштів у
позику (а.с 7).

Звертаючись до суду із вказаним
позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що
отримані ОСОБА_2 кошти за договором
позики були використані в інтересах
сімї, а саме на будівництво житлового
будинку, який є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та на даний
час є об'єктом поділу між подружжям, у
зв'язку з чим сума боргу за договором
позики має бути стягнута з
відповідачів саме в солідарному
порядку, оскільки кожен з відповідачів
повинен нести солідарну
відповідальність за невиконання за
договором зобов'язань (за неповернення
суми боргу ).

Так, статтею 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші та інше майно,
в тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст.65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема у разі
неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Позичальник, як передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України,
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу.

Таким чином, дослідивши наявні
матеріали справи, заслухавши пояснення
учасників судового процесу, сторін по
справі та свідків, суд приходить до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог ОСОБА_1 щодо повернення
простроченого боргу за договором
позики в розмірі 435 618 грн. в
солідарному порядку, оскільки судом
достовірно встановлено, що кошти,
отримані відповідачкою ОСОБА_2 за
договором позики, укладеним між нею та
позивачкою, були використані в
інтересах сімї, а саме для будівництва
будинку, будівництво якого
проводилось сторонами у період їх
перебування у шлюбі з 2008 по 2012 рік й
відповідно стягнення боргу з
відповідачів підлягає в солідарному
порядку.

При цьому, суд вважає, що відповідачем
ОСОБА_3 у розумінні положень
ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду
належних та достовірних доказів на
підтвердження того, що будинок був
побудований у 2008 році й відповідно
позичені його дружиною кошти не були
використані на його будівництво, а на
інші цілі, оскільки такі доводи
відповідача ОСОБА_3
спростовуються іншими матеріалами
справи та поясненнями свідків, які
пояснювали суду про те, що хоча
будинок, а саме стіни та дах і було
споруджено у 2008 році, що також
відображено й у технічному заключенні
та виконавчих кресленнях
господарської будівлі за 2009 рік (а.с.
75-82), проте основна частина будівельних
робіт, пов'язаних із внутрішнім та
зовнішнім оздобленням були проведені у
2009-2010 роках.

Також ОСОБА_3 не надано суду належних
доказів на підтвердження того, що
будівництво будинку проводилось за
кошти, отримані ним та його колишньою
дружиною з прибутків, отриманих від
підприємницької діяльності й
відповідно не спростовано доводів
позивачки та умов укладеної позики
щодо цільового призначення позики.
Посилання ОСОБА_3 на те, що
грошові кошти, взяті у борг її дружиною,
витрачались не на зведення будинку, не
знаходять свого відображення в
матеріалах справи, докази на такі
посилання відсутні.

Також суд не бере до уваги пояснення
свідків з приводу того, що будинок
відповідачами будувався за власні
кошти, оскільки останні не знають і не
могли знати в повній мірі про розміри
прибутків та витрат відповідачів та з
упевненістю стверджувати про цільове
використання, призначення та те, на що
були витрачені кошти взяті у борг.

Тому, виходячи з викладеного, суд
приходить до висновку про те, що
поданий ОСОБА_1 позов підлягає
задоволенню в повному обсязі та борг
за договором позики підлягає
стягненню на її користь солідарно з
відповідачів.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним, то
суд зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду з зустрічним
позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір
позики виходить за межі дрібного
побутового й відповідно повинен був
бути укладений за його письмової
згоди, а оскільки він такої згоди на
його укладення не давав, то він
підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу. Перелік вказаних норм
включає в себе вимоги про те, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Так, змістом права спільної сумісної
власності, як і будь-якого права
власності, є право володіння,
користування та розпорядження
спільною річчю (статті 63 і 65 СК).

Право кожного зі співвласників на
володіння, користування та
розпорядження спільною річчю
кореспондує обов'язку кожного з них
погоджувати свою поведінку, пов'язану з
володінням, користуванням та
розпорядженням нею, з іншим
співвласником, тобто кожен
співвласник, у тому числі й подружжя,
при здійсненні права спільної сумісної
власності зобов'язаний займати не
тільки пасивну (не перешкоджати одне
одному в здійсненні правомочностей,
пов'язаних з цією власністю), а й
активну позицію, змістом якої, є право
та обов'язок кожного з подружжя
узгоджувати свою поведінку щодо
володіння, користування та
розпорядження спільним майном з другим
із подружжя.

Порядок розпорядження спільним майном
подружжя врегульовано у спеціальному
законодавчому акті, яким є Сімейний
Кодекс України.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

У ст.65 СК України закріплено нову
оціночну категорію "цінне майно", хоча і
не надається її визначення або
загальних критеріїв, які б дали змогу в
разі спору віднести те чи інше майно
подружжя до цінного майна.

Тому, виходячи із суми грошових коштів,
які були передані ОСОБА_2, та з
урахуванням, що у ч.1 ст.31 ЦК України
правочин вважається дрібним побутовим,
якщо він задовольняє побутові потреби
особи, відповідає її фізичному,
духовному чи соціальному розвитку та
стосується предмета, який має невисоку
вартість, то договором стосовно
цінного майна можна вважати договір,
який виходить за межі дрібного
побутового правочину .

При цьому, законодавець, виходячи із
положень ч.2 ст.65 СК України, та
зазначаючи, що при укладенні договорів
одним із подружжя, вважається, що він
діє за згодою другого подружжя,
передбачає підвищену охорону прав
іншого із подружжя-співвласника майна,
вимагаючи дотримання письмової форми
на надання згоди на укладення договору
стосовно цінного майна.

У даному випадку згода другого з
подружжя на укладення договору
стосовно цінного майна є одностороннім
правочином на який поширюється дія
відповідних вимог ЦК України щодо
наслідків недодержання форми
правочину.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Разом з тим, ні у ЦК України, ні у СК
України прямо не передбачено такого
наслідку недотримання простої
письмової форми щодо згоди другого з
подружжя відносно укладеного договору
стосовно цінного майна подружжя, як
визнання договору недійсним. Тому лише
недодержання письмової форми згоди
другого з подружжя на укладення
договору іншим із подружжя, не може
бути підставою для визнання договору,
укладеного іншим із подружжя,
недійсним.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК
України).

Таким чином, відсутність письмової
згоди другого з подружжя на укладення
договору стосовно цінного майна може
розглядатися лише у контексті
недобросовісних дій сторін за угодою.

Тому, виходячи з аналізу вищевказаних
норм закону, при укладенні спірного
договору позики, згода ОСОБА_3 як
чоловіка ОСОБА_2 - позичальника не
вимагається, оскільки до спірних
правовідносин не можна застосовувати
положення ст.65 СК України, у зв'язку з
тим, що дана норма регулює
правовідносини, які стосуються саме
розпорядження майном, що є в спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
укладення цивільно-правових угод щодо
набуття майна, зокрема на отримання
позики, оскільки сам по собі договір
позики є угодою про отримання у
власність грошових коштів, тому
правові підстави для визнання
договору позики недійсним відсутні.

За таких обставин, суд вважає хибним
посилання ОСОБА_3 на відсутність його
згоди на укладення договору позики як
на підставу для визнання недійсним
зазначеного договору, оскільки згода
подружжя вимагається лише у разі
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

З огляду на вказане, суд
вважає за необхідне в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним відмовити за
безпідставністю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з відповідачів витрат,
пов'язаних з оплатою правової
допомоги, то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 30 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
судові витрати на правову допомогу - це
фактично понесені стороною і
документально підтверджені витрати,
пов'язані з наданням цій стороні
правової допомоги адвокатом або іншим
спеціалістом в галузі права при
вирішенні цивільної справи в розумному
розмірі з урахуванням витраченого
адвокатом часу.

Відповідно до ст. 56 ЦК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Особа, зазначена в частині першій
цієї статті, має право: знайомитися з
матеріалами справи, робити з них
витяги, знімати копії долучених до
справи документів, бути присутнім у
судовому засіданні. Особа, яка має
право на надання правової допомоги,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі.

Судом встановлено, що позивач не
звертались до суду з заявою про допуск
до участі у справі в якості фахівця у
галузі права її представника та судом
відповідна ухвала не виносилась.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_14 у даній справі участь
приймав на підставі довіреності та
представляв інтереси ОСОБА_1 як
представник позивачки та користувався
правами наданими йому ст. 44 ЦПК України
(а.с. 40).

За змістом п.2 ч.3 ст.79 та ст.84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою участі у
справі представника сторони, не
відноситься до судових витрат і не
підлягають розподілу між сторонами в
порядку, передбаченому ст.88 ЦПК
України.

У відповідності до ст. ст. 12, 56 ЦПК
України правова допомога надається
адвокатами або іншими фахівцями у
галузі права в порядку, встановленому
законом.

Оскільки ОСОБА_14 діяв як представник
ОСОБА_1, а також у матеріалах справи
відсутні документи, які б підтвердили,
що він є фахівцем у галузі права та за
законом має право на надання правової
допомоги, то немає підстав для
стягнення з відповідачів на користь
позивача витрат на правову допомогу.

Разом з тим, ураховуючи те, що згідно із
ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь, якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, на користь позивачки
підлягає стягненню з відповідачів
судовий збір в розмірі 3441 грн.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 215, 541, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,
ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 10, 56, 58-61, 88,
212, 213- 215 , 295 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
суму боргу за договором позики в
розмірі 435 618 (чотириста тридцять п'ять
тисяч шістсот вісімнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
1720 грн. 50 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1720
грн. 50 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання
договору позики недійсним відмовити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Чернівецької області через
Першотравневий районний суд м.Чернівці
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Н. В. Піхало