АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2371/14
Головуючий у 1-й інстанції: Пономаренко
Доповідач: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого
Волошиної В.М.

Суддів
Котули Л.Г., Чобіток А.О.

при секретарі
Круглик В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за
апеляційною скаргою Клим'юкОлени
Сергіївни - представника Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» про
визнання наказу незаконним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної
В.М., перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця», в якому просила визнати
наказ начальника відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця» про
припинення трудового договору №1905/ос
від 31.07.2013 незаконним. Також, просила
поновити її на посаді провідника
пасажирських вагонів у Відокремленому
підрозділі Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Державного
територіально-галузевого об»єднання
«Південно-Західна залізниця» з 31.07.2013.
Стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 14.01.2013 по день її поновлення в
розмірі 24 000,00 грн., а також моральну
шкоду 8 000,00 грн. В обґрунтування своїх
позовних вимог ОСОБА_3 посилається на
те, що вона працювала у відповідача на
посаді провідника пасажирських
вагонів на контрактній формі трудового
договору. Останній контракт було
укладено терміном на 3 роки з 22.12.2010 р. по
22.12.2013 р. За час своєї роботи
дисциплінарних стягнень не мала,
неодноразово заохочувалася
керівництвом за успіхи у роботі, однак
31.07.2013 наказом начальника Вагонної
дільниці станції Київ-Пасажирський №
1905/ос від 31.07.2013 вона була звільнена з
роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за
прогул без поважних причин. Однак,
25.06.2012 висновком ЛЕК вузлової лікарні
Чернігів позивача було визнано
непридатною до роботи за професією
провідником пасажирських вагонів і
31.07.2012 наказом № 1762 її було
відсторонено від роботи (без
збереження заробітної плати) згідно ст.
169 КЗпП України. У період з 31.07.2012 по
14.01.2013 позивач знаходилась у відпустці
та на лікарняному. Тобто до моменту
звільнення згідно наказу № 1762 від
31.07.2012 була відсторонена від виконання
посадових обов'язків провідника
пасажирських вагонів і відповідно не
могла бути звільнена за п.4. ст. 40 КЗпП
України - прогул, оскільки не була
допущена до виконання своїх посадових
обов'язків. Звільнено позивача згідно
наказу від 1905/ос від 31.07.2013 за прогул з
14.01.2013 р., тобто з моменту виявлення
Дисциплінарного проступку і до моменту
звільнення пройшло 6,5 місяці, що є
порушенням вимог статті 148 КЗпП
України. Також просить звернути увагу
на те, що її було звільнено з 14.01.2013
наказом від 31.07.2013 р., тобто заднім
числом, що не допускається трудовим
законодавством України. Моральну шкоду
позивач оцінює у розмірі 8 000,00 грн.
виходячи із того, що вчинення
незаконних дій з боку відповідача щодо
звільнення само по собі призводить до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя, а також зусиль для
відновлення порушених діями
відповідача трудових прав в суді.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 до Державного
територіально- галузевого об»єднання
«Південно-Західна залізниця» про
визнання наказу незаконним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди -
задоволено частково. Визнано наказ
начальника Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця» про
припинення трудового договору №1905/ос
від 31.07.2013 року незаконним. Поновлено
ОСОБА_3 на роботі на посаді провідника
пасажирських вагонів у Відокремленому
підрозділі Вагонна дільниця станції
Київ - Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця». Стягнуто
з Державного територіально-галузевого
об»єднання «Південно-Західна
залізниця» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 19 708,92 грн. В іншій частині
позовних вимог - відмовлено. В частині
поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді
провідника пасажирських вагонів у
Відокремленому підрозділі Вагонна
дільниця станції Київ- Пасажирський
ДТГО «Південно-Західна залізниця» -
рішення допущено до негайного
виконання. Стягнуто із Державного
територіально-галузевого об»єднання
«Південно- Західна залізниця» на
користь держави 229,40 грн. судового
збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
суду першої інстанції представник
відповідача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник
відповідача порушує питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, мотивуючи тим, що при
вирішенні даної цивільної справи судом
першої інстанції допущено ряд порушень
матеріального та процесуального права,
що призвело до неповного з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи; недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідності
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначила, що судом першої інстанції
не враховано те, що профспілковий
комітет надав згоду на звільнення
ОСОБА_3 за п. 4 ст.40 КЗпП України. Крім
того, відповідачем лише 15.07.2013 було
встановлено, що ОСОБА_3 здійснила
прогул без поважних причин з 14.01.2013, а
тому остання звільнена з роботи
відповідно до наказу №1905/ос від 31.07.2013 з
дотриманням строків притягнення до
дисциплінарної відповідальності
передбачених ч. 1 ст.148 КЗпП України.

У судовому засіданні представник
відповідача Попович Л.В. підтримала
доводи апеляційної скарги.
Представник позивача ОСОБА_5 -
заперечував, просив рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_3 працює на підприємстві
ДТГО «Південно-Західна залізниця» на
посаді провідника пасажирських
вагонів ПТО ст.Чернігів ВЧ-1 ст. Київ-пас
з 22 грудня 2003 року на контрактній формі
трудового договору. Останній контракт
з нею був укладений строком на 3-ри роки
з 22 грудня 2010 року. У матеріалах справи
міститься направлення на
обов′?язковий медичний огляд
працівника і згідно висновку медичної
комісії ОСОБА_3 визнано непридатною до
роботи за професією. Доказів того, що
позивач погодилась на переведення на
більш легку роботу, сторонами надано не
було. Із змісту акту від 14.01.2013
вбачається, що відповідно до листка
непрацездатності серії АВБ №010448 та
залишку раніше відпрацьованих годин
ОСОБА_3 повинна була з′?явитися до
нарядника поїзних бригад 14.01.2013.
Замість неї листок непрацездатності
приніс її чоловік ОСОБА_5 о 14 год.00 хв., а
сама ОСОБА_3 до кінця робочого часу (17
год.00 хв.) так і не з′?явилась (а.с.7).
Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП
України відповідач 04.07.2013 звернувся до
Вільної профспілки працівників
станції Київ- Пасажирський ПЗЗ, членом
якої є позивач, із поданням №1508 для
надання згоди на звільнення (а.с.6).
Згідно наказу (розпорядження) №1905/ос
від 31.07.2013 звільнено провідника
пасажирського вагона ОСОБА_3 за п.4 ст.40
КЗпП України з 14.01.2013. Підставою
звільнення є акт від 14.01.2013 та
ненадання профспілковим комітетом в
установлений термін відповіді на
подання від 04.07.2013 №1508 (а.с.5).

Таким чином, встановивши при розгляді
справи, що з часу виявлення проступку -
14.01.2013 і до дня звільнення працівника
31.07.2013 пройшло більше 6-шести місяців,
при цьому доказів щодо надання
пояснень працівника з приводу невиходу
на роботу 14.01.2013 та доказів
ознайомлення під підпис з наказом про
звільнення сторонами не надано, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що до
працівника ОСОБА_3 застосовано
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення з порушенням вимог статей
148, 149 КЗпП(про строк і порядок
застосування дисциплінарних стягнень).

Відповідає вимогам закону - статті 235
КЗпП висновок суду першої інстанції
про одночасне ухвалення рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 14.01.2013 по 09.12.2013. При обчислені
виплати, суд першої інстанції
правильно виходив із розміру середньої
заробітної плати 85,32 грн. у день згідно
довідки про доходи, при цьому
враховував положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року N
100 (зі змінами, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 16
травня 1995 року N 348), а тому прийшов до
законного висновку про те, що за 231
робочих днів вимушеного прогулу із
розрахунку середньоденного заробітку
в розмірі 85,32 грн. сума середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
складає 19 708,00 грн., яка підлягає
стягненню на користь позивача.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні вимог позивача
ОСОБА_3 у частині моральної шкоди,
оскільки покладаючи на відповідача
відшкодування шкоди, позивач, не довела
у відповідності до статті 60 ЦПК України
юридичний склад правопорушення, за
наявності якого наступає
відповідальність власника або
уповноваженого ним органом по
відшкодуванню моральної шкоди. При
цьому суд правильно зазначив про те, що
сама по собі констатація факту про
нанесення моральної шкоди не може бути
підставою для відшкодування моральної
шкоди без доведеності її заподіяння та
наявного причинного зв'язку між діями
відповідача та наслідками.

Колегія суддів вважає, що наведені
висновки суду першої інстанції
зроблені на підставі повного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів та в повній мірі
відповідають вимогам закону.

Проте колегія суддів не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції щодо поновлення ОСОБА_3 на
роботу без значення дати з якої
відбудеться поновлення прав позивача,
виходячи з наступного.

У відповідно до вимог статті 241-І КЗпП
строки виникнення і припинення
трудових прав та обов'язків
обчислюються роками, місяцями, тижнями
і днями.

Так, визнавши наказ начальника
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
ДТГО «Південно-Західна залізниця» про
припинення трудового договору №1905/ос
від 31.07.2013 року незаконним, суд першої
інстанції визнав цим рішенням
недійсною і дату звільнення
працівника, а тому відновлення прав
працівника на попередній роботі має
бути здійснено із дня незаконного
звільнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 09 грудня 2013 року слід змінити,
доповнивши резолютивну частину
рішення датою поновлення ОСОБА_3 на
роботу на посаду провідника
пасажирських вагонів у Відокремленому
підрозділі Вагонна дільниця станції
Київ - Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця»,
зазначивши з 14 січня 2013 року. В іншій
частині рішення суду необхідно
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» -
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 грудня 2013 року
змінити, доповнивши резолютивну
частину рішення датою поновлення
ОСОБА_3 на роботу на посаду провідника
пасажирських вагонів у Відокремленому
підрозділі Вагонна дільниця станції
Київ - Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця»,
зазначивши з 14 січня 2013 року. В іншій
частині рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: