У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

суддів: Ковалевич С.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 17
лютого 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 17 лютого 2014 року позов Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк» або Банк) задоволено:
виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
зареєстрований та проживає у окремій
квартирі, що зазначена на плані будинку
2-1 коридор, 2-2 кухня, 2-3 кладова, 2-4 жила
кімната, 2-6 жила кімната, 2-7 жила
кімната, 2-5 коридор, 2-8 жила кімната, 2-9
передня, що є предметом іпотеки,
розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі
зняттям його з реєстраційного обліку у
органі Міністерства внутрішніх справ
України, до повноважень, якого входять
питання громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб.

Стягнуто з відповідача на користь ПАТ
КБ «Приватбанк» 114,60 гривень судового
збору.

У поданій на рішення суду апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликався на порушення
судом норм процесуального та
матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про
порушення судом першої інстанції вимог
ч. 2 ст. 109, ч. 4 ст. 9 ЖК України, ст.ст. 39, 40
Закону України «Про іпотеку» та
роз'яснень п. 43 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
щодо виселення особи з житла, яке є
предметом іпотеки, виключно в порядку,
встановленому законом. Вважав, що
станом на час вирішення спору жодних
повідомлень про виселення з житла від
позивача йому не надходило. Надана
Банком письмова вимога про погашення
заборгованості, яку він не одержував,
та зміст реєстру рекомендованих
поштових відправлень не свідчать про
дотримання позивачем вимог ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», оскільки не є
достатнім і беззаперечним доказом
вручення йому вимоги про виселення.
Залишено без уваги і ту обставину, що в
даному повідомленні ПАТ КБ
«Приватбанк» вимагає сплатити кошти, а
не виселитися з квартири.

Крім того, рішенням Рівненського
міського суду від 25 березня 2010 року
позов Банку до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
задоволено частково та відмовлено у
виселенні відповідачів.

З огляду на відсутність рішення суду
про його виселення, що набрало законної
сили, вимога про зняття його з
реєстрації місця проживання
суперечить положенням ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні».

З цих підстав просив рішення
Рівненського міського суду від 17
лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі, і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«Приватбанк», суд першої інстанції
правильно виходив з того, що рішення
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки, де проживає і
зареєстрований відповідач, набрало
законної сили, а на вимогу позивача
протягом місця з дня одержання листа
наміру добровільно виселитися не
виявив, тому ОСОБА_1 виселено в
примусовому порядку зі спірного
будинку та знято із реєстраційного
обліку в органі Міністерства
внутрішніх справ України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб.

Матеріалами справи встановлено, що
рішенням Рівненського міського суду
від 25 березня 2010 року позов ПАТ КБ
«Приватбанк» задоволено частково:
проведено звернення стягнення на
квартиру по вулиці Дворецькій 131а в м.
Рівному шляхом продажу предмета
іпотеки на підставі договору іпотеки
№ROHPGA№00000188 від 15.05.2007 року позивачем з
укладенням від імені ОСОБА_1 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем з отриманням
витягу з Держанвого реєстру права
власності і наданням ПАТ КБ
«Приватбанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу (а.с.
11-12).

1 квітня 2013 року ухвалено додаткове
рішення у справі, яким ПАТ КБ
«Приватбанк» відмовлено у задоволенні
вимоги до ОСОБА_1 про виселення зі
зняттям із реєстраційного обліку у
Відділі у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС України м. Рівне (а.с. 85-86).

Зазначені рішення суду набрали
законної сили.

22 червня 2012 року на адресу ОСОБА_1,
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Банком направлено
повідомлення з вимогою добровільно
звільнити житловий будинок №131а по
вулиці Дворецькій у м. Рівному протягом
тридцяти днів з дня одержання
письмової вимоги (а.с. 13).

На а.с. 131 міститься вимога Банку про
добровільне виселення зазначених осіб
із квартири, що знаходиться в м. Рівному
по вулиці Дворецькій, 131а, в
тридцятиденний строк з дня її
отримання.

Ці повідомлення залишені відповідачем
без задоволення.

Вважаючи, що ОСОБА_1 продовжує
порушувати права Банку через те, що
добровільно не виселяється із будинку -
предмета іпотеки, де він проживає і
зареєстрований, у жовтні 2012 року
позивач звернувся до суду із
уточненими в судовому засіданні
вимогами виселити відповідача із
вказаного житлового будинку зі зняттям
з реєстраційного обліку в органі МВС
України, до повноважень якого входять
питання громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб, компетенція
якого територіально поширюється на
адресу зазначеної квартири.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із найманого
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Частина 3 ст. 109 цього Кодексу вказує про
те, що звернення стягнення на передане
в іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають у
ньому, зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Норми ч.ч. 1 і 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» передбачають аналогічні
умови виселення іпотекодавця і його
зобов'язання добровільно звільнити
жиле приміщення протягом одного місяця
після одержання письмової вимоги
іпотекодержателя чи нового власника, а
в разі відмови звільнити - примусове
виселення на підставі рішення суду.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та встановивши, що
іпотекодавець добровільно виконувати
вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» про
звільнення жилого приміщення наміру не
має, суд першої інстанції застосував до
спірних відносин норми матеріального
права, які підлягали застосуванню, та
обґрунтовано вирішив справу,
задовольнивши позов іпотекодержателя.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_1 не одержував письмової вимоги
про добровільне виселення зі спірного
будинку, спростовуються даними
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення, де
міститься запис про особисте вручення
йому листа 16 листопада 2013 року (а.с. 128).

Покликання відповідача на існування
рішення Рівненського міського суду від
25 березня 2010 року, яким позов Банку до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 частково
задоволено та відмовлено у виселенні
відповідачів, не перешкоджає розгляду
цієї справи, оскільки не містить
передбачених п. 2 ст. 205 ЦПК України
підстав для закриття провадження у
справі.

Щодо інших доводів автора скарги - про
хибне застосування норм матеріального
права, то вони на увагу не заслуговують
і спростовуються правильністю
висновків суду.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рівненського міського суду від
17 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
А.М.Шеремет

С.П.Ковалевич