Справа № 214/9634/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 березня 2014 року Саксаганський
районний суд м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді
Попова В.В.,

при секретарі -
Ткаченко К.М.,

за участю:

представників позивача - ОСОБА_1,
ОСОБА_2,

представника відповідача - Некрасової
К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, у м. Кривому
Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_4
до Публічного акціонерного товариства
«Криворізький залізорудний комбінат»
м. Кривого Рогу про стягнення
компенсації моральної шкоди, завданої
ушкодженням здоров'я під час виконання
трудових обов'язків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому просить
стягнути з відповідача на свою користь
80000 грн. у рахунок відшкодування
моральної шкоди, завданої ушкодженням
його здоров'я. Свої вимоги вмотивував
тим, що з 04.05.2000 року по 11.04.2013 року
працював у відповідача на різних
посадах у шкідливих умовах, що призвело
до погіршення стану його здоров'я та
частих захворювань, у зв'язку з чим 23
липня 2013 року висновком
медико-соціальної експертної комісії
йому було встановлено 25% втрати
професійної працездатності строком до
01 липня 2014 року. Вважає, що саме за вини
відповідача, адміністрація якого не
забезпечила його здоровими та
безпечними умовами праці, його здоров'я
було пошкоджено, чим йому було завдано
моральної шкоди: він відчуває себе
неповноцінною людиною, весь час
відчуває болі та у зв'язку з цим
перебуває у пригніченому стані,
вимушений постійно проходити
лікування, тому на підставі положень
Конституції України, КЗпП України та
ст. 1167 ЦК України відповідач повинен
відшкодувати йому завдану моральну
шкоду у визначеному ним розмірі.

Представники позивача в судовому
засіданні позов підтримали.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, виклавши свої заперечення
в письмовому вигляді, наполягав на
тому, що позивач знав про шкідливі
умови його праці, однак свідомо
продовжував працювати у відповідача.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до такого.

Як убачається з трудової книжки
позивача, акту розслідування
хронічного професійного захворювання
від 19.06.2013 року, санітарно-гігієнічної
характеристики умов праці від 27.01.2011
року та повідомлення про професійне
захворювання (отруєння) від 02.04.2013 року
позивач з 04.05.2000 року по 11.04.2013 року
працював у відповідача на різних
посадах, де й отримав хронічне
професійне захворювання, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків у
важких та шкідливих для здоров'я умовах
(а.с.9-13, 17-21, 25, 26).

Висновками медико-соціальної
експертної комісії від 28.11.2012 року та
від 23.07.2013 року позивачеві було
встановлено 25% втрати професійної
працездатності строком до 01 серпня 2014
року та третю групу інвалідності
безстроково (а.с.24, 42).

У зв'язку з отриманим хронічним
професійним захворюванням позивач
періодично проходить лікування, що
підтверджується виписками із медичних
карток амбулаторного хворого (а.с.14-16).

Статтею 43 Конституції України
встановлено, що кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 2371 цього ж Кодексу
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (з наступними
змінами), відповідно до ст. 2371 КЗпП
України за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
зокрема виконання робіт у небезпечних
для життя і здоров'я умовах, яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Між тим, згідно зі ст. 9 Закону України
«Про охорону праці» відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Однак згідно з п. 27 ст. 77 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006
рік» дію абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1
ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
зупинено на 2006 рік.

Позаяк на час встановлення позивачеві
втрати професійної працездатності
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» вже не було
передбачено обов'язку Фонду
відшкодовувати позивачу моральної
шкоди, то таку шкоду згідно з правилами
ст. 2371 КЗпП України позивачеві повинен
відшкодовувати роботодавець, а, отже,
ПАТ «КЗРК».

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній особі неправомірними діями,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. п. 3 та 5 своєї Постанови №4
від 31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

На підставі згаданих вище висновку
МСЕК, акту розслідування хронічного
професійного захворювання,
санітарно-гігієнічної характеристики
умов праці позивача, виписок із
медичної карти амбулаторного хворого
та із історії хвороби встановлено, що
саме у зв'язку з порушенням
роботодавцем законних прав позивача на
належні, безпечні і здорові умови праці
настали негативні для нього наслідки у
вигляді погіршення здоров'я, які, в свою
чергу, потягнули за собою стійку втрату
професійної працездатності на 30% та
безперечно привели до моральних
страждань позивача, тому суд уважає, що
вимоги про стягнення з ПАТ «КЗРК»
моральної шкоди є обґрунтованими.

Вирішуючи питання про розмір
матеріальної шкоди, суд ураховує такі
критерії визначення її розміру, як
ступінь вини підприємства, посадові
особи якого на протязі тривалого часу
не намагались створити належних та
здорових умов праці для позивача,
глибину душевних страждань позивача,
пов'язаних з таким станом його здоров'я,
який не дає відчути себе повноцінним
членом суспільства та примушує
періодично звертатися до лікарів за
лікуванням, що порушило звичний склад
життя позивача та потребує додаткових
зусиль для його організації, тому суд
уважає, що у зв'язку з цим розмір
моральної шкоди повинен бути
визначеним у розмірі 15000 гривень.

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позову.

На підставі положень ст. 88 ЦПК України,
в редакції, що діяла на час звернення
позивача із зазначеним позовом, з ПАТ
«КЗРК» в дохід держави підлягають
стягненню судовий збір у розмірі 229 грн.
40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
43 Конституції України, п. 27 ст. 77 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2006 рік», ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, ст.
1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208-210,
212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Криворізький залізорудний
комбінат» м. Кривого Рогу на користь
ОСОБА_4 15000 (п'ятнадцять тисяч) грн. у
рахунок відшкодування завданої
моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Криворізький залізорудний
комбінат» м. Кривого Рогу в дохід
держави судового збору в розмірі 229 грн.
40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Саксаганський районний суд м. Кривого
Рогу протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
В.В. Попов.