АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/1839/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 30 жовтня 2013 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитними договором,

встановила:

В червні 2013 року позивач ПАТ «Універсал
Банк» звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
в солідарному порядку в розмірі 105270,94
швейцарських франків, що за курсом НБУ
становить 873 254 грн. 03 коп., посилаючись
на невиконання відповідачами умов
кредитного договору від 13.09.2007 року,
укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та
ОСОБА_2

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно
на користь ПАТ «Універсал Банк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 105 270, 94 швейцарських франків,
що за курсом НБУ становить 873 254 грн. 03
коп. та судові витрати в сумі 3441 грн., а
всього - 876 695 грн. 03 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову до нього - відмовити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Вказував на те, що позивач,звертаючись
до суду з даним позовом, надав не той
договір, який був укладений 13 вересня
2007 року між сторонами, а інший,
сфальсифікований кредитний договір та
договір поруки, які істотно
відрізняються за своїм змістом.
Вказував, що його екземпляр кредитного
договору, який дійсно підписувався
10.09.2007 року - підписаний керуючим
Відділенням № 4 Київської філії № 2 (ВАТ
«Банк Універсальний») ПАТ «Універсал
Банк» Гончаренком Є.В., на якому
міститься печатка Відділення № 4
Київської філії № 2 (ВАТ «Банк
Універсальний»), а позивачем надано до
суду екземпляр кредитного договору
взагалі з підписом начальника
Центрального відділення ПАТ
«Універсал Банк» та печаткою банку, яка
не відноситься і не могла знаходитись у
відділенні № 4 Київської філії №2, де
укладався вказаний договір, оскільки
кожне відділення та філія забезпечені
власними печатками.

Також в примірнику позивача міститься
інша назва кредитного договору -
«Кредитний договір № 004-2900/756-0140 на
придбання майна зі зменшеними
ризиками», в той час як у екземплярі
відповідача вказана назва «Кредитний
договір № 004- 2900/756-0140 на придбання
майна».

Зазначав, що відповідно до примірника
кредитного договору відповідача,
розмір відсоткової ставки становить4,5 %
річних. Однак, позивач надав примірник
договору, в якому закріплено поступову
зміну відсоткової ставки, а саме: її
збільшення з 4,5 % річних до 9,95 % річних у
період з 11 вересня 2012 року по 10 вересня
2037 року включно.

Вказував, що наданий позивачем
кредитний договір не може бути
підставою для стягнення боргу,
оскільки такий договір на викладених у
ньому умовах ніколи не укладався, а
тому є нікчемним. Вважає, що
нікчемність вказаного позивачем
договору є наслідком порушення
публічного порядку, встановленого
діючим законодавством України.

Посилався на те, що суд першої
інстанції не звернув увагу на доводи
відповідача та наданий ним оригінал
примірника кредитного договору, не
дослідив вказані розбіжності в
кредитних договорах, не з'ясував той
факт, чому назва, зміст договору в
частині істотних умов користування
кредитними коштами, порядку їх
повернення відрізняються один від
одного.

В судове засідання апелянт повторно не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином;
повторне клопотання апелянта про
відкладення розгляду справи відхилено,
оскільки доказів поважності причин
неявки суду не подано, тому колегією
суддів визнано за можливе розглянути
справу у відсутності апелянта.

Відповідач ОСОБА_3 також в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Представник позивача в судовому
засіданні вважала доводи апеляційної
скарги безпідставними та просила
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
13.09.2007 року між ВАТ «Універсал Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Універсал Банк», та відповідачем
ОСОБА_2 був укладений кредитний
договір № 004-2900/756-0140, відповідно до
якого позивач надав відповідачу кредит
в розмірі 103609 швейцарських франків, із
зобов'язанням повернути наданий кредит
у повному обсязі до 10 вересня 2037 року та
сплатити відсотки за користування
кредитом в розмірі 4,5% річних у період з
13.09.2007 року по 10.09.2012 року, та 9,95% річних у
період з 11.09.2012 року по 10.09.2037 року з
цільовим призначенням - придбання
майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

10.01.2012 року та 30.01.2012 року укладено
додаткові угоди до вказаного
кредитного договору, в яких сторони
визначили, що процентна ставка за
користуванням кредитом в період з
10.01.2012 року по 09.01.2013 року становить 3,65 %
річних.

В пункті 1.1.3 договору сторони погодили,
що у разі звільнення позичальника з
основного місця роботи встановлюються
нові процентні ставки за користування
кредитом за цим договором, а саме:
базова процентна ставка - у розмірі 10,45%
річних та підвищена процентна ставка -
у розмірі 31,35% річних, починаючи з
першого робочого дня, що слідує за днем
звільнення.

Відповідно до п.1.1.3 кредитного договору
та наказу про звільнення ОСОБА_2 від
10.12.2012 року, за користування кредитними
коштами була встановлена базова
процентна ставка у розмірі 10,45 % річних
та підвищена процентна ставка у
розмірі 31, 35% річних.

Для забезпечення виконання даного
кредитного зобов'язання, між позивачем
та ОСОБА_3 укладено договір поруки №
004-2900/756-0140-Р/1 від 13.09.2007 року.

Позивач виконав свої зобов'язання та
надав відповідачу кредит в обумовленій
договором сумі, але відповідач,
всупереч умовам кредитного договору,
не здійснює погашення сум кредиту та
відсотків по ньому, в зв'язку з чим, у
нього виникла заборгованість, загальна
сума якої станом на 30 травня 2013 року
складає 105 270,94 швейцарських франків, що
за курсом НБУ становить 873 254 грн. 03 коп.,
яка складається з: простроченої
заборгованості за кредитом - 1470, 92
швейцарських франків, що становить 12 201
грн. 72 коп., суми дострокового стягнення
кредиту - 94 988,79 швейцарських франків, що
становить 787 960 грн. 51 коп., відсотків в
розмірі 8795,32 швейцарських франків, що
становить 72 959 грн. 82 коп., підвищених
відсотків - 15, 91 швейцарських франків,
що становить 131 грн. 98 коп.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення заборгованості та відсотків,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем ОСОБА_2 порушено
передбачений договором порядок
погашення заборгованості, відповідач
свої зобов'язання не виконує,
поручителем ОСОБА_3 також зобов'язання
за договором поруки не виконані, тому
суд дійшов висновку про наявність
підстав для дострокового стягнення
заборгованості за кредитним договором
солідарно з відповідачів на користь
позивача.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими і
такими, що відповідають обставинам
справи. Виходячи з наявних у матеріалах
справи та досліджених судом першої
інстанції письмових доказів, колегія
суддів дійшла висновку, що обставини,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими при вирішенні
справи, доведені.

Доводи відповідача про те, що наданий
позивачем примірник кредитного
договору є сфальсифікованим, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
належними та допустимими доказами
зазначена обставина не доведена.

При цьому матеріалами справи доведено,
що банк у передбаченому договором
порядку надав позичальнику суму
кредиту - 103 609 швейцарських франків, а
позичальник ОСОБА_2 належним чином, в
передбачені договором строки та у
визначених сумах сплачував кредит та
нараховані відсотки за ставкою 4,5 %
річних у період з 10.10.2007 року до 09.10.2009
року. В подальшому, як вбачається із
наданого позивачем розрахунку
заборгованості, відповідач став
допускати прострочення платежів, у
зв'язку з чим йому нараховувались до
сплати підвищені відсотки за ставкою
13,5 % річних, як передбачено п.1.1.1
кредитного договору.

Відповідно до вказаного
розрахунку заборгованості, останній
платіж по кредиту ОСОБА_2 здійснив
26.10.2012 року, після чого щомісячних
платежів не вносив, у зв'язку з чим
виникла прострочена заборгованість,
яка станом на 30.05.2013 року складає: по
кредиту - 1470,92 швейцарських франки,
прострочені відсотки - 8795,32
швейцарських франки та підвищені
відсотки - 15,91 швейцарських франки.

Доводів щодо правильності
наданого розрахунку заборгованості
апеляційна скарга відповідача не
містить і викладені у розрахунку суми
заборгованості не спростовані
відповідачем.

При цьому з матеріалів справи
вбачається, що 30 січня 2012 року між ПАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_2 було
укладено додаткову угоду, якою текст
кредитного договору від 13.09.2007 року
було викладено в новій редакції, у якій
базову процентну ставку сторони
визначили у розмірі 3,65% річних, а розмір
підвищеної процентної ставки за
користування кредитом понад
встановлені терміни - 11,65% річних, а
процентну ставку у разі звільнення
позивача - 10,45% річних.

Крім того, у розділі 2 додаткової
угоди сторони вказали, що підписанням
цієї додаткової угоди позичальник
підтверджує правомірність нарахування
кредитором процентів за користування
кредитом та факт їх оплати
позичальником в добровільному порядку
на підставі договору у будь-яких
редакціях, включаючи факти сплати за
зміненими процентними ставками, а саме
у період з 13.09.2007 року по 30.01.2012 року
включно позичальник підтверджує
правомірність нарахування кредитором
процентів за користування кредитом за
ставкою 4,5 % річних, а за користування
кредитом понад встановлений строк - за
підвищеною процентною ставкою 13,5%
річних.

У пункті 2.1 додаткової угоди
сторони підтвердили, що станом на дату
укладення цієї угоди заборгованість
позичальника за сумою кредиту
становить 95 271,16 швейцарських франків (
а.с. 30-31).

Доказів щодо визнання
недійсними вказаного кредитного
договору від 13.09.2007 року та додаткової
угоди до нього від 30.01.2012 року -
матеріали справи не містять, як і
апеляційна скарга - посилань на такі
докази.

30.01.2012 року між ПАТ «Універсал
Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір
поруки, яким на підставі попередньо
укладеного договору поруки від 13.09.2007
року умови поруки приведено у
відповідність до укладеної між банком
та позичальником додаткової угоди від
30.01.2012 року ( а.с. 39-44).

Відповідно до п. 5.2.4 кредитного
договору, в редакції додаткової угоди
від 30.01.2012 року, сторони передбачили
право кредитора вимагати дострокового
погашення усієї суми заборгованості у
разі прострочення позичальником понад
30 календарних днів сплати щомісячного
платежу з простроченої заборгованості
(оплати кредиту та (його частини) та/або
процентів за користування кредитом
та/або термінів сплати інших грошових
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів
справи, вимогу про дострокове
погашення заборгованості, направлену
банком 21.01.2013 року, позичальник ОСОБА_2
отримав 26.01.2013 року ( а.с. 48-49), проте не
виконав. Таку ж вимогу було направлено
банком на адресу поручителя ОСОБА_3

Відповідно до розрахунку
заборгованості станом на 30.05.2013 року,
позичальником не сплачено щомісячні
платежі за 7 місяців (кредит та
відсотки), сума дострокового стягнення
кредиту складає 94 988,70 швейцарських
франків.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
встановлено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст.1048 цього Кодексу.

Отже, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для дострокового солідарного
стягнення усієї суми заборгованості за
кредитним договором з відповідачів на
користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Таким чином, суд першої інстанції з
достатньою повнотою з'ясував обставини
справи, правильно застосував норми
матеріального права та послався на
положення ст. 525, 526, 554, 1049, 1050, 1054 ЦК
України й ухвалив законне та
обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому підстав для
скасування оскаржуваного рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 30 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: