Справа № 522/2484/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря В.Я.

при секретарі Іщик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Одеси справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
розподіл спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом,
зміненим письмовою заявою від 06.11.2013
року, у якому просила встановити факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з серпня 1996
року по 2012 рік; визнати оформленні на
відповідача 197/1000 та 212/1000 частини
квартири АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та
грошові кошти у розмірі 51 144, 60 гривні
спільною сумісною власністю; поділити
сумісне майно та визнати за нею право
власності на 197/1000 частки квартири
АДРЕСА_1 та на ? частки квартири АДРЕСА_2,
стягнути з відповідача на її користь
половину грошових коштів у розмірі 25
572, 30 гривень. Позовні вимоги мотивувала
тим, що з листопада 1994 року знаходилась
у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. Від шлюбу сторін є син -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. 24
жовтня 1995 року у результаті
непорозумінь та сварок шлюб між
сторонами був розірваний. Відповідач
одружився з іншою жінкою, з якою 02 липня
1996 року розірвав шлюб та поновив
відносини з позивачем. З серпня 1996 року
по 2013 рік вони проживали у двох
кімнатах 4-х кімнатної комунальної
квартири АДРЕСА_1, які належали їй та
дітям у рівних частках та складають
591/1000 частин квартири. 30 серпня 1999 року
за спільні кошти сторони на ім'я
відповідача придбали у ОСОБА_4 197/1000
часток та 16 вересня 1999 року у ОСОБА_5 -
212/1000 часток вищевказаної квартири
АДРЕСА_1. Улітку 2012 року сторони за
зняті гроші з рахунку відповідача у
банку придбали квартиру АДРЕСА_2, однак
у 2013 року відповідач переїхав у нову
квартиру сам, тому як спільні стосунки
припинились. Вважаючи, що вона й
відповідач придбали зазначені
квартири за спільні кошти під час
спільного проживання, тому ці квартири
є спільною власністю, і оскільки між
нею та відповідачем не досягнуто згоди
щодо добровільного поділу майна, то
визнання факту спільного проживання
однією сім'єю необхідно їй для
врегулювання майнових відносин.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача змінені позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просили суд задовольнити. Позивач
пояснила, що відносини, які склались
між сторонами, мали ознаки притаманні
подружжю, на підтвердження цього
посилалась на фотографії, копію
трудової книжки, на показання свідків.

Відповідач та представник відповідача
у судовому засіданні уточненні позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнали, заперечували
проти їх задоволення у повному обсязі.
Суду пояснив, що з листопада 1994 року
знаходився у шлюбі з позивачкою до 24
листопада 1995 р. Це у нього другий шлюб.
Від шлюбу є син ОСОБА_3. Після
розірвання шлюбу з позивачкою
залишились добрі стосунки, від сина він
не відмовлявся. Третій шлюб у нього теж
не склався, та був розірваний.
Позивачка на аліменти не подавала, за
домовленістю відповідач за свій
рахунок утримував сина до повноліття,
сплачував комунальні платежі. Заробляв
відповідач тим, що купував, ремонтував
старі квартири та продавав. Сумісного
хазяйства з позивачкою не вели, єдиного
бюджету не мали, сумісного майна не
нажили. Під час проживання у квартирі
на АДРЕСА_1, підтримував з позивачкою
добросусідські відносини. Майно, яке
позивачка просить визнати сумісним, є
його особистою власністю. До шлюбу з
позивачкою мав квартиру по АДРЕСА_3, яку
продав і деякий час жив з батьками на
АДРЕСА_4. Після смерті матері, купив дві
кімнати у комунальній квартирі
АДРЕСА_1, заради поліпшення побутових
умов сина, на чому наполягав його
батько. Позивачка ОСОБА_1 отримувала
субсидії, грошей на покупку
додаткового житла не мала та надала
сусідам нотаріальною згоду на продаж
кімнат у комуні. Згідно договору
купівлі-продажу 197/1000 частини квартири
АДРЕСА_1 від 30.08.1999р. та договору
купівлі-продажу 212/1000 частини квартири
АДРЕСА_1 від 16.09.1999 р. посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
належать ОСОБА_2. Відповідач зазначив,
що останні п'ять років живе у
цивільному шлюбі з ОСОБА_7, з якою уклав
шлюб 21.05.2013 р. Для поліпшення житлових
умов з ОСОБА_7 відповідач придбав
квартиру АДРЕСА_2, договір
купівлі-продажу від 23.11.2012 р.,
посвідчено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, зареєстровано в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 05.12.2012 р. Не майнових не
особистих стосунків між ним та
позивачкою не існувало, кожен жив своїм
життям, єдине, що об'єднувало це син.
Зароблені гроші відповідач клав у банк,
про що позивачка дізналась, отримавши
копіїї банківських документів.

Суд дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_3,
ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, прийшов до висновку про
можливість часткового задоволення
позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_12 та
ОСОБА_3 у рівних частках належать 591/1000
частини квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 22.01.1996 року.

13 серпня 1999 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_4 продала, а
ОСОБА_2 купив 197/1000 частин квартири
АДРЕСА_1, договір посвідчено приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровано у реєстрі за № 2803.

16 вересня 1999 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_2 купив у ОСОБА_5
212/1000 частини квартири під номером
АДРЕСА_1, договір посвідчено приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровано у реєстрі за № 2982. .

Згідно довідки (виписки з домової
книжки про склад сім'ї та реєстрацію)
від 28.01.2013 року, ОСОБА_2 зареєстрований
сусідом та займає дві кімнати
вищевказаної квартири спільного
заселення.

Крім того, судом встановлено, що за
договором купівлі-продажу від 23.11.2012
року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 05.12.2012 року, відповідач придбав
квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п.12 постанови Пленуму ВС «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» від
12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин, що
стосується 197/1000 та 212/1000 частин
квартири АДРЕСА_1), спори про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1
ст.17 закону «Про власність»,
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» від 22.12.95 №20.
Правила ст..ст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках
не застосовуються.

Так, згідно із ч.1 ст.17 закону «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин
(стосовно 197/1000 та 212/1000 частин квартири
АДРЕСА_1), майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963
року визначено, що сумісною власністю є
спільна власність без визначення
часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від
22.12.95 №29 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин що стосується 197/1000 та
212/1000 частин квартири АДРЕСА_1),
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17
закону «Про власність»), тощо.

У відповідності до п.8 постанови
Пленуму Верховного суду України № 20
від 22.12.1995 року «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності», передбачені
Законом "Про власність" положення щодо
спільної власності громадян на
майно, надбане внаслідок їх спільної
праці, поширюються на придбання його як
при веденні особистого підсобного
господарства, в тому числі членами
колишнього колгоспного двору, так і в
інших випадках. Згідно з цими
положеннями право на майно може бути
визнано не лише за громадянами, які є
родичами, а й за іншими особами, коли
буде встановлено, що вони входили до
складу сім'ї і брали трудову участь у
його придбанні.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є
сімейний союз жінки та чоловіка,
зареєстрований у державному органі
реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Так у відповідності до п. 17 Постанови №
5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав», розглядаючи позови,
пов'язані з правом спільної власності,
суди повинні виходити з того, що
відповідно до статті 368 ЦК спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Так, спільною сумісною
власністю, зокрема, є: майно, набуте
подружжям за час шлюбу, якщо інше не
встановлено договором або законом
(статті 60- 74 Сімейного кодексу України
(далі - СК)); майно, набуте в результаті
спільної праці та за спільні грошові
кошти членів сім'ї, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Для визначення члена сім'ї можуть
використовуватись їх ознаки, наведені
у статті 3 СК, статті 1 Закону України
від 07 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади
запобігання і протидії корупції».

У відповідності до ст. 244-2 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Таким чином, відносно правовідносин
які виникли на час придбання 197/1000 та
212/1000 частин квартири АДРЕСА_1, суд
приймає до уваги правову позицію,
викладену у постанові Верховного суду
України від 25.12.2013 року № 6-135цс13. Зі
змісту якої вбачається, що майно,
набуте під час спільного проживання
особами, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної
праці таких осіб як сім'ї (при цьому
спільною працею осіб слід вважати їхні
спільні або індивідуальні трудові
зусилля, унаслідок яких вони одержали
спільні або особисті доходи, об'єднані
в майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін. Тільки в разі
встановлення цих фактів положення ч.1
ст.17 закону «Про власність» вважається
правильно застосованим.

Що стосується правовідносин які
виникли на час придбання квартири
АДРЕСА_2, суд також приймає до уваги
правову позицію, викладену у постанові
Верховного суду України від 12 грудня 2012
року № 6-148цс12. Зі змісту якої
вбачається, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони
є рівними учасниками судового розгляду
та на підставі ст.60 ЦПК України повинні
довести належними доказами обставини,
як в обґрунтування заявлених позовних
вимог , також щодо заперечень за
позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ч.3, 4 ст. 60 ЦПК України,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Ретельно дослідивши надані сторонами
докази, суд приходить до висновку, що на
час набуття спірного майна (197/1000 та
212/1000 частин квартири АДРЕСА_1 та
квартири АДРЕСА_2) сторони спільно
проживали, спільне майно придбане
внаслідок спільної праці сторін,
сторони вели спільне господарство та
побут, мали спільний бюджет, проводили
спільні витрати та набували інше майно
в інтересах сім'ї, що підтверджується
показанням свідків ОСОБА_17, ОСОБА_12,
ОСОБА_3 та іншими матеріалами справи.
Суд віддає перевагу саме показанням
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_12, так як вони
були членами сім'ї та мали можливість
постійно спостерігати за стосунками,
спільним проживанням та побутом сторін
на відмінність від інших свідків.

Зокрема, у судовому засіданні свідок
ОСОБА_17 пояснила, що відповідач був її
сусідом по АДРЕСА_4. Після смерті своєї
матері у ІНФОРМАЦІЯ_2, він придбав дві
кімнати у комунальній квартирі
АДРЕСА_1, куди після їх ремонту і
переїхав разом з батьком. Зазначила, що
зі слів позивачки, їй відомо, що
квартиру по АДРЕСА_2 придбали для сина,
ОСОБА_3.

У свою чергу, свідок ОСОБА_18 зазначила,
що зі сторонами знайома з 1994 року. Про
розірвання шлюбу між ним їй стало
відомо у 2007 році. З позивачкою
зустрічалась переодично, однак знає, що
сторони проживали однією сім'єю, і
наполягала на цьому. Бувала у гостях по
АДРЕСА_1, бачила батька, хто з ким і в
яких кімнатах мешкав не знає. Зі слів
ОСОБА_1, їй стало відомо, що вони купили
квартиру по АДРЕСА_2., в якій вона була з
позивачкою у грудні 2012 року перед новим
роком. Зазначила, що відповідач
офіційно ніде не працював, жив за
рахунок здійснення ремонту квартир.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що відповідач
був для неї як батько, виховував її з
дитинства разом зі своєю донькою від
першого шлюбу та братом ОСОБА_3. Жили
сім'єю з 1992 року по 2013 рік. Зазначила, що
відповідач самостійного заробітку не
мав, займався вихованням дітей та був
на утриманні позивача.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що батьки жили
однією сім'єю, гроші заробляла мати,
батько офіційно не працював, дивився за
хазяйством. Крім того пояснив, що мати
працювала ріелтором, здійснювала
придбання та продаж квартир, а батько
проводив їх передпродажний ремонт.
Зазначив, що стосунки у них були добрі,
відповідач супроводжував їх з матір'ю у
туристичній поїздці до Туреччини, з
сестрою та її чоловіком.

У свою чергу, суд критично відноситься
до показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_7,
ОСОБА_16, ОСОБА_15, оскільки
спостереження цих осіб мають
епізодичний характер, крім того,
більшість осіб з допитаних є близькими
товаришами відповідача, тому носять
заінтересований характер.

Крім того, показання вказаних осіб є
суперечливими, зокрема, показання
ОСОБА_7 суперечать показанням ОСОБА_15,
яка стверджувала, що кошти на придбання
квартири по АДРЕСА_2 надала вона, у свою
чергу. ОСОБА_15 вказав, що він позичив
відповідачу аванс на дану квартиру ну
суму 27 000 тис. доларів США, а згодом - ще
12 700 тис. доларів США. Також викликають
сумніви розписка, надана свідком
ОСОБА_13 ОСОБА_7, оскільки кошти він
отримав безпосередньо від ОСОБА_7,
однак договір купівлі-продажу був
оформлений на відповідача. Пояснення
свідка ОСОБА_7, що придбану квартиру
оформили на ОСОБА_2 у зв'язку з тим, що не
пройшло трьох років після розірвання
її браку, суперечить тим її словам,
відповідно до яких вона проживає з
відповідачем п'ять років.

Суд також вважає, що тимчасові від'їзди
позивача, тимчасове перебування її на
лікуванні у санаторії у зв'язку
хворобою, на які посилається
відповідач, не спростовують факт
постійного спільного проживання.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

За таких обставин, з огляду на
вищевикладене, суд вважає, що
матеріалами справи підтверджено, у
свою чергу, запереченнями та доказами
відповідача не спростовано факт, що
спірне майно було придбане сторонами
внаслідок спільної праці під час їх
спільного сумісного проживання.

У свою чергу, позовні вимоги відносно
стягнення з відповідача коштів у
розмірі 25 572, 30 гривень задоволенню не
підлягають, оскільки з матеріалів
справи не вбачається, а належного
підтвердження, коли саме і ким були
отримані дані кошти, в поясненнях
сторін не знайшли, тому дійти
правильного висновку у суду не має
можливості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч. 3 ст. 209,
213-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 197/1000 та 212/1000 квартири
АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

Розділити спільне сумісне майно ОСОБА_2
та ОСОБА_1 та визнати за:

ОСОБА_1 право власності на 197/1000 частини
квартири АДРЕСА_1. та ? квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 право власності на 212/1000 частини
квартири АДРЕСА_1 та ? квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.Я. Бондар