У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом та усунення
від права на спадкування за касаційною
скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах
ОСОБА_4, на рішення Печерського
районного суду м. Києва 16 липня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, яка
за життя склала заповіт на її користь.
Після її смерті відкрилася спадщина,
яка складається з квартири АДРЕСА_1.
Відповідачка є дочкою спадкодавця
ОСОБА_6 і відповідно до свого віку має
право на обов'язкову частку у спадщині
своєї матері, проте свідомо ухилялась
від виконання свого обов'язку, як
доньки, по догляду за матір'ю. 17
серпня 2011 року позивачка звернулася до
нотаріуса для отримання свідоцтва про
право власності на квартиру у порядку
спадкування за заповітом. Разом з тим,
нотаріусом свідоцтво видано не було з
посиланням на те, що у спадкодавця є
інші спадкоємці. У зв'язку з цим
позивачка просила суд усунути
відповідачку від права на спадкування
та визнати за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за заповітом.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 16 липня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 04 грудня 2013 року, позов
задоволено. Усунуто ОСОБА_4 від права на
спадкування обов'язкової частки у
спадщині майна померлої ОСОБА_6 Визнано
за ОСОБА_3 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом та вирішено питання судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_6 через
похилий вік та тяжку хворобу
перебувала у безпорадному стані, а
відповідачка ухилялася від надання
допомоги спадкодавцеві, тому згідно з
ст. 1224 ЦК України її слід усунути від
права на спадкування обов'язкової
частки у спадщині померлої та визнати
за позивачкою право власності на
спірне майно.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_6, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (т. 1 а. с. 61).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 25 квітня
1994 року, виданого відділом
приватизації державного житлового
фонду Печерського району м. Києва,
ОСОБА_6 мала у власності квартиру
АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 6).

Відповідно до відомостей витягу зі
Спадкового реєстру, ОСОБА_6 тричі
складались заповіти.

Відповідно до заповіту від 16 січня 2004
року спадкодавець заповіла належну їй
квартиру ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у
рівних частках (т. 1 а. с. 162).

29 серпня 2007 року вона заповіла належну
їй квартиру ОСОБА_3 - ѕ
частини, ОСОБА_4 - ј частину (т. 1 а. с. 163).

27 травня 2009 року ОСОБА_6 був складений
заповіт, відповідно до якого належну їй
на праві власності квартиру АДРЕСА_1
вона заповіла ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 178).

На день смерті спадкодавця останній
заповіт не був скасований і є чинним, що
підтверджується витягом зі Спадкового
реєстру від 02 березня 2011 року,
виданого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 69).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Разом із тим, згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК
України малолітні, неповнолітні,
повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця, непрацездатна вдова
(вдівець) та непрацездатні батьки
спадкують, незалежно від змісту
заповіту, половину частки, яка належала
б кожному з них у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою померлої
ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом
про народження, документами про зміну
прізвища спадкодавця з ОСОБА_9 на
ОСОБА_6, довідками відділу реєстрації
актів цивільного стану Вінницького
міського управління юстиції про зміну
прізвища відповідача, у зв'язку з
реєстраціями шлюбу та їх розірваннями
(т. 1 а. с. 63-66).

Чинне законодавство закріплює право
фізичної особи призначити спадкоємців
шляхом складання заповіту і
розподілити спадкове майно, майнові
права та обов'язки на свій розсуд.

Разом з тим, у ст. 1241 ЦК України
визначено право певних осіб на
отримання визначеної (обов'язкової)
частки спадкового майна, незалежно від
змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового
розпорядження обмежується правом осіб,
які закликаються до спадкування
незалежно від волі спадкодавця в силу
прямої вказівки закону. Перелік таких
осіб визначений ст. 1241 ЦК України, є
вичерпним і розширеному тлумаченню не
підлягає. До цього переліку входять
лише особи, які належать до першої
черги спадкоємців за законом і є
малолітніми, неповнолітніми,
повнолітніми непрацездатними дітьми
спадкодавця (у тому числі
усиновленими), непрацездатною вдовою
(вдівцем), непрацездатними батьками
(усиновителями) та дітьми, які були
зачаті за життя спадкодавця і
народжені після відкриття спадщини.

Непрацездатними вважаються жінки, які
досягли 55 років та чоловіки - 60
років; інваліди І, ІІ, ІІІ груп,
незалежно від того, чи призначена їм
пенсія.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України
обов'язкова частка у спадщині
визначається у розмірі половини від
тієї частки, яка належала б кожному зі
спадкоємців, що мають право на неї, при
спадкуванні за законом, незалежно від
змісту заповіту.

Право на обов'язкову частку у спадщині
не залежить від згоди інших
спадкоємців на її отримання, а також
місця проживання спадкоємця.

На час смерті матері ОСОБА_4 досягла
пенсійного віку (61 років), тобто була
непрацездатною, та має право на
обов'язкову частку у спадщині.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Частина 6 цієї статті передбачає, що
положення цієї статті поширюються на
всіх спадкоємців, у тому числі й на тих,
хто має право на обов'язкову частку у
спадщині.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України розмір
обов'язкової частки у спадщині може
бути зменшений судом з урахуванням
відносин між цими спадкоємцями та
спадкодавцем, а також інших обставин,
які мають істотне значення. Будь-які
обмеження та обтяження, встановлені у
заповіті для спадкоємця, який має право
на обов'язкову частку у спадщині,
дійсні лише щодо тієї частини спадщини,
яка перевищує його обов'язкову частку.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року № 7, факт ухилення
особи від виконання обов'язку щодо
утримання спадкодавця

встановлюється судом за заявою
заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку.

Таким чином, при розгляді справи суд
мав насамперед врахувати, що особами,
які мають право на обов'язкову частку, є
певне коло специфічних суб'єктів, як в
силу віку чи стану здоров'я є
непрацездатними. Тому позивач повинен
беззаперечно довести, що ці особи з
урахуванням їх матеріального стану,
стану здоров'я та віку могли надати
допомогу спадкодавцеві, який через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
був у безпорадному стані, але навмисно
ухилялись від надання такої допомоги.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає у
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18
грудня 2009 року, встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України).

У порушення наведених норм
процесуального права суд не дав
належної оцінки тій обставині, що
відповідач разом із своєю сім'єю
проживала в іншому населеному пункті -
м. Вінниці та посилалася на те, що сама
не могла переїхати до Києва, а мати не
бажала переїздити до м. Вінниці, і ця
обставина перешкоджала
безпосередньому догляду за нею.

Ухвалені у справі судові рішення також
не містять оцінки доказів, які свідчать
про те, що відповідач навмисно
ухилялись від надання спадкодавцеві
допомоги. Разом з тим тільки умисне,
свідоме ненадання допомоги
спадкодавцеві при наявності
можливості надавати таку допомогу є
підставою для усунення особи від права
на спадкування.

Оскільки допущені судом норми
процесуального права призвели до
неправильного застосування норм
матеріального права, ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва 16 липня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко