РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/75/14-ц

2/643/1302/14

24.03.2014 р.
м.Харків

Московський районний суд м.Харкова під
головуванням судді Горбунової Я.М., при
секретарі Маріновій О.Ю., розглянув у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду в м.Харкові цивільну
справу за позовом Національного
фармацевтичного університету до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в
с т а н о в и в:

Національний фармацевтичний
університет звернувся 11.01.2014 р. до суду
із позовом, в якому просить стягнути з
відповідача на користь університету
заборгованість у розмірі 68260,02 грн. за
надані освітні послуги, оскільки,
ОСОБА_1 після здобуття вищої освіти в
фармацевтичному університеті повинна
була за направленням відпрацювати в
КПОЗ ЦРА № 30 м.Південне Харківської
області не менше трьох років, але без
поважних на то причин на роботі не
з'явилася до 01.08.2011 р., чим порушила
умови угоди, укладеної між нею та
університетом, та положення ст. 56 ЗУ
«Про вищу освіту», п.8, п.14 Постанови КМУ
від 22.08.1996 р. № 992 «Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалася за державним
замовленням», Указу Президента
України від 16.05.1996 р. № 342/96 «Про заходи
щодо реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів».

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
надав пояснення відповідно до
обставин, викладених в позові, при
цьому зазначив, що позивач свої
обов'язки за угодою виконав в повному
обсязі, що підтверджується виданим
відповідачу дипломом про отримання
повної вищої освіти, натомість, взяті
на себе обов'язки по угоді відповідач
не виконала і повинна відшкодувати
вартість навчання, яка становить 68260,02
грн. і складається з виплаченої за
період навчання стипендії у розмірі
28760,02 грн. та власне витрат на навчання,
розмір яких відповідає вартості
навчання за контрактом, і становить 39500
грн.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, але надала письмові
заперечення, в яких просила розглядати
справу за її відсутності та відмовити в
позові.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, вивчивши матеріали справи,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

На підставі рішення приймальної
комісії від 25.07.2006 р. № 28 Наказом
ректора Національного фармацевтичного
університету від 25.07.2006 р. № 470
відповідач ОСОБА_1 була зарахована на 1
курс 2006/2007 навчального року денної
форми навчання за спеціальністю
«Фармація» за
освітньо-кваліфікаційним рівнем -
спеціаліст за рахунок коштів
Державного бюджету України, за
навчальним планом 5 років.

У 2006 р. між Національним фармацевтичним
університетом та ОСОБА_1 було укладено
Угоду про підготовку фахівців із вищою
освітою, за якою вищий заклад освіти
зобов'язався забезпечити студенту
якісну підготовку фахівця з вищою
освітою згідно з навчальними планами
та програмами і вимогами
кваліфікаційних характеристик
фахівця, місце працевлаштування в
державному секторі народного
господарства після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації. А студент, в сою чергу
зобов'язується оволодіти знаннями та
прибути після закінчення вищого
закладу освіти на місце направлення і
відпрацювати не менше трьох років, а у
разі відмови їхати за призначенням -
відшкодувати відповідно до державного
або місцевого бюджетів вартість
навчання в установленому порядку.

Як встановлено в судовому засіданні
повна вища освіта була отримана
відповідачем, про що свідчить виданий
ОСОБА_1 диплом спеціаліста серії ХА
№41366516.

За наказом ректора Університету від
17.06.2011 № 441 відповідача було
відраховано зі складу студентів у
зв'язку із закінченням навчання і
здобуттям вищої освіти.

Відповідно до направлення № 81/11
відповідача було направлено в
розпорядження КПОЗ ЦРА № 30 м.Південне
Харківської області і ОСОБА_1 повинна
була приступити до роботи 01.08.2011 р., але
до роботи в зазначений день відповідач
не приступила.

У статті 53 Конституції України
зазначено, що держава забезпечує
доступність та безоплатність вищої
освіти в державних і комунальних
навчальних закладах.

Відповідно до статті 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці
забороняється. Не вважається
примусовою працею військова або
альтернативна (невійськова) служба, а
також робота чи служба, яка виконується
особою за вироком чи іншим рішенням
суду або відповідно до законів про
воєнний і про надзвичайний стан.

Конвенція Міжнародної організації
праці N 29 "Про примусову чи обов'язкову
працю", що набула чинності для України 10
серпня 1956 року, зобов'язує держави не
допускати примусової праці. Згідно зі
статтею 1 Міжнародної Конвенції "Про
скасування примусової праці" N 105, що
ратифікована Законом України від 05.10.2000
N 2021-III, держава зобов'язується
скасувати обов'язкову працю і не
вдаватися до будь-якої її форми як
методу мобілізації і використання
робочої сили для потреб економічного
розвитку.

Водночас відповідно до частини 2 статті
52 Закону України "Про освіту"
випускники вищих навчальних закладів,
які здобули освіту за кошти державного
або місцевого бюджетів, направляються
на роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
N 992 від 22.08.96 року затверджено Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням.

Пункт 14 зазначеного Порядку
встановлює, що у разі неприбуття
молодого фахівця за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням,
звільнення його з ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до Закону України "Про вищу
освіту" основним завданням, що стоїть
перед вищими навчальними закладами, є
здійснення освітньої діяльності, яка
забезпечує підготовку фахівців
відповідних освітньо-кваліфікаційних
рівнів. Цей закон не містить умов про
обов'язковість трирічного
відпрацювання та відшкодування у
встановленому порядку до державного
бюджету вартості навчання. Не
зазначено у законі і той факт, що вищий
навчальний заклад зобов'язаний
гарантувати випускникові його
працевлаштування, у обов'язки вищого
навчального закладу входить сприяння
працевлаштуванню своїх випускників.

Таким чином, стаття 52 Закону України
"Про освіту" та Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 22.08.96
року N 992, за своїм змістом суперечать
Конституції України, Міжнародній
Конвенції "Про скасування примусової
праці" та статті 56 Закону України "Про
вищу освіту".

Рішенням Конституційного Суду України
від 04.03.2004 року у справі про доступність
та безоплатність освіти визначено, що
безоплатність вищої освіти у державних
і комунальних навчальних закладах
необхідно розуміти як можливість
здобуття освіти у цих закладах без
оплати, тобто без внесення плати у
будь-якій формі за освітні послуги.
Безоплатність вищої освіти означає, що
громадянин має право здобути її
відповідно до стандартів вищої освіти
без внесення плати в державних і
комунальних навчальних закладах на
конкурсній основі в межах обсягу
підготовки фахівців для
загальносуспільних потреб (державне
замовлення).

Обов'язковість відпрацювання або
відшкодування вартості навчання
випускником вищого навчального
закладу призводить до порушення
конституційного права громадян на
працю, що вільно обирається
громадянином або на яку він вільно
погоджується (частина перша статті 43
Конституції України) та права на
безоплатність вищої освіти в державних
і комунальних навчальних закладах
(стаття 53 Конституції України).

Через відсутність механізму, який би
зобов'язав випускника вищого
навчального закладу, підготовка якого
здійснювалась за державним
замовленням, відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання
та компенсувати замовникові всі
понесені витрати за договором, будь-які
матеріальні претензії до нього є
неправомірними.

Відповідно до зазначених положень
нормативних актів вартість навчання
відшкодовується до державного
бюджету, а витрати, пов'язані з тим, що
випускник не приступив до роботи,
компенсуються замовнику.

Позивач в даному випадку не є
замовником, крім того, позивач просить
стягнути кошти на користь
Національного фармацевтичного
університету, а не відшкодувати
вартість навчання до державного
бюджету.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає,
що вимоги позивача не обґрунтовані, не
доведені, через що не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК
України, суд,-

В И Р І
Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається через районний суд до
апеляційного суду Харківської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -
Я.М.Горбунова