Справа № 140/2231/13-ц Провадження №
22-ц/772/919/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Науменко С. М.Категорія: 20
Доповідач: Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого: Жданкіна В.В.

суддів: Медяного В.М., Пащенко Л.В.

при секретарі: Агеєвій Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Немирівського
районного суду Вінницької області від
17.09.2013 року по справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про визнання правочину
дійсним, визнання права власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та земельні ділянки, -

ВСТАНОВИЛА :

В серпні 2013 року ОСОБА_3,
звернулася в суд з позовом про визнання
правочину дійсним, визнання права
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями, мотивуючи
тим, що 12 травня 2012 року ОСОБА_3, куплено
у ОСОБА_4, житловий будинок з
господарським будівлями та присадибну
земельну ділянку, що розташовані в
АДРЕСА_1

Майно належить ОСОБА_4, на праві
приватної власності, а саме:

- 1/2 частина житлового будинку на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом посвідченого
Немирівською державною нотаріальною
конторою від 07.01.1987 року Р.№14
зареєстрованого Тульчинським БТІ
27.04.1987 року за Р.№1390;

- інша, 1/2 частина житлового
будинку на підставі договору дарування
частини житлового будинку
посвідченого приватним нотаріусом
Немирівського районного нотаріального
округу від 02.03.2006 року Р.№ 416, про що КП
«Тульчинське МБТІ» видано Витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 10192545 від 24.03.2006 року.

Договір купівлі-продажу ними
виконаний повністю. ОСОБА_3 передала
ОСОБА_4 кошти в сумі 20 000 грн. (двадцять
тисяч гривень), а ОСОБА_4, в свою чергу,
передала її майно, ключі від житлового
будинку та господарських будівель, а
також правовстановлюючі документи на
нього.

Між ними існувала домовленість
щодо оформлення договору
купівлі-продажу будинку нотаріально.
Вони звернулися до нотаріуса з приводу
посвідчення угоди, укладеної між ними.
Нотаріусом їм було роз'яснено, що
посвідчити договір купівлі-продажу
житлового будинку окремо від договору
купівлі-продажу земельної ділянки, на
якій він розташований, чинне цивільне
законодавство України не дозволяє.

Відповідно до ч.6 ст. 120 ЗК України,
ч.2 ст. 377 ЦК України істотною умовою
договору, який передбачає набуття
права власності на житловий будинок
або споруду, є розмір та кадастровий
номер земельної ділянки, право на яку
переходить у зв'язку з набуттям права
власності на ці об'єкти.

Як зазначалося вище, відповідачка
продала її разом з будинком і земельну
(присадибну) ділянку загальною площею
0,12 га біля нього.

1/2 частина цієї земельної ділянки - 0,06
га, була передана ОСОБА_4 безкоштовно у
приватну власність рішенням
Немирівської міської ради народних
депутатів від 21.11.1995 року. Дещо пізніше,
набувши право власності на 1/2 частину
житлового будинку за договором
дарування укладеного 02.03.2006 року, до
ОСОБА_4 перейшло право власності й на
іншу частину земельної ділянки - 0,06 га,
згідно ст. 377 ЦК України.

27.06.2013 року рішенням 18 сесії 6
скликання Немирівської міської ради
ОСОБА_4 було надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
цієї ділянки в натурі (на місцевості) -
загальною площею 0,1200 га, в тому числі:
0.1000 га для обслуговування житлового
будинку та 0,0200 га для ведення
особистого селянського господарства.
Однак, ОСОБА_4 відмовилася виготовляти
зазначену техдокументацію та
свідоцтво про право власності на
земельну ділянку на своє ім 'я,
посилаючись на відсутність коштів.

Оскільки, ОСОБА_4 не виготовляла та
не мала наміру виготовляти
правоустансачі документи на земельну
(присадибну) ділянку на своє ім'я, їхня
угода не підлягала нотаріальному
посвідченню. Тому вона позбавлена
можливості володіти та розпоряджатися
нерухомим майном на свій розсуд.

ОСОБА_3 неодноразово зверталася до
ОСОБА_4 з вимогою посвідчити угоду
укладену між ними нотаріально, але вона
постійно відстрочувала виготовлення
відповідних документів на нерухомість
та її нотаріальне посвідчення,
мотивуючи свої відмови то відсутністю
коштів, то браком часу. А згодом
категорично заявила, що більше ніяких
дій щодо оформлення документів вчиняти
не буде, адже кошти одержала і вважає,
що майно вже належить покупцеві.

З моменту укладення їхньої угоди з
відповідачкою вона власними силами за
власні кошти зробила косметичний
ремонт будинку та господарських
будівель біля нього, обробляє земельну
ділянку, і відмова відповідача щодо
нотаріального посвідчення їхньої
угоди дали підстави її сумніватися
щодо її дійсних намірів продажу
будинку та земельної ділянки.

Так як при зміні власників будинку
право власності на земельну ділянку
юридично ніким не оформлялось, і зараз
відповідачка відмовляється
виготовляти правовстановчі документи
на нерухомість на своє ім'я, вона не
може одноособово виготовити
правовстановлюючі документи на землю
та нотаріально посвідчити їхню угоду.

Немирівський районний суд Вінницької
області 17.09.2013 р. вирішив позовну заяву
задоволити.

Визнав дійсним договір купівлі
продажу, згідно якого ОСОБА_4 продала
ОСОБА_3, житловий будинок «А» звальною
площею 89,7 кв м. в тому числі житловою 46,8
кв. м. з відповідною частиною
господарських будівель і споруд, а
саме: веранда «а» вхідний майданчик
«а1», сарай «Б», погріб»В», гараж «Г»,
сарай «Д», туалет «Т», огорожа «№2-3», та
земельну (присадибну) ділянку 0,12 га, що
розташовані в АДРЕСА_1

Визнав за ОСОБА_3, право власності
на житловий будинок «А» загальною
площею 89,7 кв. м. в тому числі житловою 46,8
кв. м. з відповідною частиною
господарських будівель і споруд, а
саме: веранда «а», вхідний майданчик
«а1», сарай «Б», погріб «В», гараж «Г»
сараи «Д» туалет «Т», огорожа «№ 2-3», що
розташований в АДРЕСА_1

Визнав за ОСОБА_3, право власності
на земельну ділянку, яка розташована в
АДРЕСА_1, загальною площею 0,1200 га, із
них:

- 0,1000 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд;

- 0,0200 га для ведення особистого
селянського господарства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення скасувати і ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах

доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія

суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задоволити з наступних

підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права.

Обгрунтованим визнається рішення,
коли висновки суду про встановлені

обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і

підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

У рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені судом факти і відповідні

їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишаються поза увагою суду.

З рішення вбачається, що суд заслухавши
пояснення позивача, дослідивши
матеріали справи, приходить до
висновку, що позовну заяву слід
задоволити, так як позовні вимоги
визнаються відповідачкою, а також
підтверджуються копією паспорта,
копією розписки, копією технічного
паспорта та житловий будинок, копією
довідки Архівного відділу
Немирівської РДА, копією рішення
Немирівської міської ради.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Оскаржуваним рішенням суд визнав
дійсним договір купівлі-продажу,
згідно якого ОСОБА_4 продала позивачу
ОСОБА_3, житловий будинок «А» загальною
площею 89,7 кв. м., в тому числі, житловою
площею 46,8 кв. м., з відповідною частиною
господарських будівель та споруд, а
саме веранда «а», вхідний майданчик
«а1», сарай «Б», погріб «В», гараж «Г »,
сарай Д», туалет «Т», огорожа .№«2-3 і
земельну (присадибну) ділянку 0,12 га що
розташовані в АДРЕСА_1

В матеріалах справи є лише
розписка, яка ніби-то підписана
позивачем і відповідачем про продаж
будинку і земельних ділянок.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Виходячи з викладених вимог
закону розписка від 12.05.2012 року не є
договором купівлі-продажу та суд не
вправі був визнавати договір
купівлі-продажу дійсним з огляду на
відсутність його укладення, більш того,
дату його укладення суд взагалі не
вказав.

Земельні (присадибні) ділянки
площею 0,12 та., що розташовані в АДРЕСА_1
не перебували у власності ОСОБА_4.

Разом з тим, суд прийшов до
висновку про те, що ОСОБА_4 не
виготовляла правовстановлюючі
документи на земельні ділянки, а відтак
не мала права розпоряджатись ними з
огляду на наступні норми закону.

За визначенням ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право
власності на землю (земельну ділянку)
набувається і здійснюється відповідно
до закону.

Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі приватизації земельних
ділянок, що були раніше надані їм у
користування.

За ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Як вбачається з матеріалів справи
27.06.2013 року Немирівської« міською радою
на 18 сесії 6 скликання винесено рішення
№ 613 «Про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встанолення меж
земельної ділянки (присадибної) в
натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_4.

Згідно даного рішення ОСОБА_4 було
необхідно розробити відповідну
технічну документацію і подати її на
затвердження Немирівської міської
ради.

В матеріалах справи відсутнє
рішення Немирівської міської ради про
затвердження технічної документації і
передачу земельної ділянки у власність
ОСОБА_4, а відтак відповідачем не набуто
право власності на земельні ділянки,
тому вона не мала права розпоряджатись
ними, в тому числі, продавати.

Суд при вирішенні позовних вимог
не звернув уваги на роз`яснення,
викладені у Постанові Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Згідно п. 14 цієї постанови судам
вирішуючи спір про визнання нравочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма часіики другої
статті ЦК України незастосовується
щодо правочинів. які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог
закону про нотаріальне посвідчення
нравочину договір може бути визнано
дійсним лише з підстав, встановлених
статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги
щодо визнання договорів недійсними, в
тому числі заявлені в зустрічному
позові у справах про визнання
договорів недійсними, не відповідають
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів. Такі позови не
підлягають задоволенню.

Також суд не взяв до уваги права та
законні інтереси ОСОБА_2, який з 22.02.2004
року перебував у зареєстрованому шлюбі
з відповідачем, в підтвердження чого до
апеляційної скарги додано свідоцтво
про шлюб.

Згідно довідки виконавчого
комітету Немирівської міської ради №
396 від 19.02.2014 року, апелянт
зареєстрований за адресою АДРЕСА_1

З довідки державного нотаріуса
Немирівської районної державної
нотаріальної контори № 202/2-14 від 21.02.2014
року, виданої ОСОБА_2 вбачається, що ним
дійсно 21 лютого 2014 року подано заяву до
Немирівської районної державної
нотаріальної контори про прийняття
спадщини, яка залишилась після смерті
його дружини ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На підставі поданої
заяви Немирівською державною
нотаріальною конторою заведено
спадкову справу за № 76/2014 від 21.02.2014
року.

Надані докази підтверджують те, що
оскаржуваним рішенням апелянт був
фактично протиправно позбавлений
житла і права на спадщину своєї
дружини.

З огляду на викладене ухвалене
судом рішення не можна визнати
законним і обгрунтованим, а тому його
слід скасувати і ухвалити нове.

Одночасно і винесення рішення суд
апеляційної інстанції в порядку ст. 214,
316 ЦПК України вирішує питання
розподілу судових витрат.

При подачі апеляційної скарги
ОСОБА_2 спалчено судовий збір в розмірі
121,80 грн., а також за наслідками надання
адвокатом правової допомоги згідно
наявного у справі договору про надання
правової допомоги від 05.02.2014 року,
складеного розрахунку часу,
витраченого на надання правової
допомоги та квитанції до прибуткового
касового ордеру від 13.03.2014 року, ОСОБА_2
сплачено 2436 грн. витрат на правову
допомогу адвоката. Дані витрати
визначені згідно договору про надання
правової допомоги та з урахуванням
положень Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», понесені
апелянтом і є документально
підтвердженими, про що надано
відповідну квитанцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Згідно п. 2 ч 3 ст. 79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать витрати на правову
допомогу.

За ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

В порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Разом з тим, витрати на правову
допомогу підлягають частковому
задоволенню, оскільки адвокат приймав
участь тільки у судовому засіданні
колегії суддів при розгляді
апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що підлягає
компенсації 1 година що складає 485 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК
України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задоволити.

Рішення Немирівського районного
суду Вінницької області від 17.09.2013 р.
скасувати і ухвалити нове :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання правочину дійсним,
визнання права власності на житловий
будинок з господарськими будівлями та
земельні ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
121,8 грн. - судового збору та 485 грн.
витрат на правову допомогу.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: