Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 1207/9580/12
Провадження № 22ц/782/781/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого -
Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової
В.А., Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря
- Булгакової М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 26 липня 2013 року у
справі за позовом Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2012 року позивач
звернувся до суду з даним позовом, в
якому просив стягнути в солідарному
порядку з відповідачів на користь
позивача заборгованість за послуги
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 01.08.2008 року
по 01 вересня 2011 року в сумі 6325,40 грн.
основного боргу; 1374, 15 грн. - втрати від
інфляційних процесів; 400,76 грн. -3%
річних, а всього 8100,31 грн. та судові
витрати по справі.

В подальшому позивач уточнив свої
позовні вимоги і просив стягнути в
солідарному порядку з відповідачів на
користь позивача заборгованість за
послуги теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 01.08.2008 року
по 01 березня 2013 року в сумі 8564,97грн. та
судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Луганська від 26 липня 2013 року
позовні вимоги були задоволені
частково. Суд стягнув в солідарному
порядку з відповідачів на користь
позивача суму заборгованості за надані
послуги з теплопостачання в сумі
5486,49грн. та судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі по 107,30грн. з
кожного. В задоволенні іншої частини
позовних вимог було відмовлено через
їх необґрунтованість.

Не погодившись з зазначеним
рішенням, відповідачі звернулися до
суду з апеляційною скаргою, в якій
просять рішення суду скасувати та
поставити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог. При цьому
вони в скарзі посилаються на те, що
рішення постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального
права, а також на те, що суд не взяв до
уваги те, що між сторонами відсутні
договірні відносини, що позивач не
надав доказів надання комунальних
послуг, за які вимагає оплату,
неправильно застосував строки
позовної давності, не застосував закон,
який підлягає застосуванню до спірних
правовідносин і навпаки застосував
закон, який не підлягає застосуванню.

У судовому засіданні відповідачі
та представник відповідачки ОСОБА_2
підтримали доводи апеляційної скарги,
давши пояснення, аналогічні
відомостям, викладеним в апеляційній
скарзі, просили скасувати судове
рішення та задовольнити апеляційну
скаргу в повному обсязі.

Представник позивача не визнав
доводи апеляційної скарги, просив її
відхилити, а рішення суду залишити без
змін, вважаючи його законним та
обґрунтованим.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що рішення суду підлягає
зміні з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи були створені такі умови:
сторони були належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи і мали реальну можливість як
дати свої пояснення по справі, так і
надати всі наявні у них докази. Судом
були досліджені і оцінені в їх
сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про необхідність стягнення з
відповідачів заборгованості за надані
послуги з теплопостачання, однак
помилково визначив період, за який
підлягає стягненню заборгованість.

Так, постановляючи рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні було встановлено,
що відповідачі мешкають за адресою:
АДРЕСА_1, є абонентами - споживачами
послуг з водотеплопостачання. На ім'я
ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок
НОМЕР_1. Квартира не приватизована. Між
позивачем та відповідачами
встановилися фактичні договірні
відносини з приводу надання
житлово-комунальних послуг на підставі
відкритого особового рахунку, позивач
свої зобов'язання перед відповідачами
виконав, а відповідачі навпаки плату за
надані послуги у встановленому порядку
не вносять. З розрахунку
заборгованості вбачається, що
заборгованість відповідачів перед
позивачем за період з 01.08.2008року по
01.03.2013 року становить 8564,97 гривень.

Також суд виходив з того, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
на підставі ст. 257 ЦК України. За
приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.
Відповідачі просили відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
пропуск строку позовної давності,
передбачений ст. 257 ЦК України.
Представником позивача не було надано
належних та припустимих доказів на
підтвердження поважності пропуску
строку позовної давності, поновити
пропущений строк представник позивача
не просив. 04 листопада 2011 року
Жовтневим районним судом м. Луганська
було видано судовий наказ про
стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3
заборгованості за послуги з
централізованого опалення та гарячого
водопостачання в розмірі 6325,40 гривень,
інфляційні витрати 1374,15 гривні, 3 %
річних - 416,76 гривень за період з 01.08.2008
року по 01.10.2011 року. Ухвалою Жовтневого
районного суду м. Луганська від 01
грудня 2011 року зазначений вище судовий
наказ було скасовано.

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі у їх сукупності,
суд дійшов висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позову у межах строків позовної
давності з урахуванням ухваленого
судом судового наказу від 04 листопада
2011 року з 01.11.2008 року по 01.03.2013 року у
розмірі заборгованості 5486,49 гривень.

Крім того, приймаючи рішення по
справі, суд виходив з того, що
відповідачами не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження їх
заперечень в частині неналежного
надання послуг позивачем у період
зазначений в позові (копії звернень,
копії актів, тощо), тому суд їх до уваги
не прийняв. Доводи представника
відповідачки щодо того, що позивач не
має права надавати послуги по
теплозабезпеченню та гарячому
водопостачанню суд також до уваги не
прийняв, оскільки вони спростовуються
наявним у справі договором № 17,
укладеним 01 травня 2007 року між ПП
«Луганьбудсервіс» та ЛМКП
«Теплокомуненерго», відповідно до умов
якого ЛМКП «Теплокомуненерго» надає
послуги з опалення та ценралізованого
постачання гарячої води. Крім того,
автономне опалення відповідачами
встановлене без додержання вимог
діючого законодавства, заходи із
встановлення автономного опалення не
було узгоджено відповідачами як
споживачами із власником житлового
будинку, експлуатаційними службами та
місцевими органами виконавчої влади,
тому їхні посилання на те, що вони не
користуються послугами позивача суд до
уваги не прийняв.

Однак, проаналізувавши
встановлені судом першої інстанції
обставини по справи, апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції,
обґрунтовано дійшовши висновку про
необхідність стягнення з відповідачів
на користь позивача заборгованості за
надані послуги з теплопостачання,
помилково визначив період, за який
підлягає стягненню заборгованість,
виходячи з наступного.

Що стосується початку відліку
заборгованості, то його вірно
встановлено судом з урахуванням заяви
відповідачів про застосування строку
позовної давності і звернення позивача
до суду із заявою про видачу судового
наказу - з 01 листопада 2008 року. При цьому
апеляційним судом враховується те, що
згідно ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається в тому
числі у разі пред'явлення особою позову
до одного із кількох боржників, а також
якщо предметом позову є лише частина
вимоги, право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново.Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується. Згідно положень діючого
цивільно - процесуального
законодавства, наказне провадження - це
спрощена документальна процедура
захисту майнових прав та інтересів
кредитора, вимоги якого до боржника
щодо стягнення грошових коштів
ґрунтується на безспірних документах,
що здійснюється за відсутності спору
шляхом видачі судового наказу. Судовий
наказ, який видається судом за
результатами розгляду справи в порядку
наказного провадження, відповідно до
положень ч. 1 ст. 95 ЦПК України є
особливою формою судового рішення, що
видається судом за результатами
розгляду вимог, передбачених статтею 96
цього Кодексу. Таким чином, наказне
провадження є хоч і особливим,
непозовним, але різновидом цивільного
судочинства. Підставою для відкриття
провадження у цьому порядку є заява про
видачу судового наказу. Цивільно -
процесуальним кодексом України як для
позову, так і для заяви про видачу
судового наказу, встановлені як вимоги
до їх змісту, так і підстави для
відмови у прийнятті, як позову, так і
заяви про видачу судового наказу чи їх
повернення. Із системного аналізу
зазначених положень цивільно -
процесуального законодавства
випливає, що як судовий наказ є
різновидом судового рішення, так і
заява про видачу судового наказу в
широкому розумінні фактично є
різновидом заяви, як - то позов, заява,
скарга, з якими особа звертається до
суду за захистом своїх прав. З
урахуванням викладеного, а також
положень ч.8 ст.8 ЦПК України, яка
передбачає, що якщо спірні відносини не
врегульовані законом, суд застосовує
закон, що регулює подібні за змістом
відносини (аналогія закону), а за
відсутності такого - суд виходить із
загальних засад законодавства
(аналогія права), вжитий в ст.. 264 ЦК
України термін позов, з юридичної точки
зору слід трактувати як різновид
заяви, з якою особа звернулася до суду
за захистом своїх прав. В зв'язку з
викладеним, доводи апеляційної скарги
про те, що суд неправильно визначив
початок перебігу строку позовної
давності та необґрунтовано пов'язував
його з часом звернення позивача до суду
з заявою про видачу судового наказу,
так як ні ЦК України, ні ЦПК України не
пов'язують переривання строку позовної
давності з моментом відкриття
наказного провадження, не заслуговують
на увагу, так як фактично є суб'єктивним
тлумаченням апелянтом норм цивільно -
процесуального законодавства.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується із доводами апеляційної
скарги щодо порушення судом ч.3 ст. 118
ЦПК України - при задоволенні заяви
позивача про збільшення позовних
вимог, оскільки згідно ч.3 ст. 96 ЦПК
України судовий наказ може бути видано,
у разі якщо заявлено вимогу про
стягнення заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг,
телекомунікаційних послуг, послуг
телебачення та радіомовлення з
урахуванням індексу інфляції та трьох
відсотків річних, нарахованих
заявником на суму заборгованості. А
відповідно до ч.3 ст. 118 цього ж Кодексу
позовна заява щодо вимог, визначених у
частині першій статті 96 цього Кодексу,
може бути подана тільки в разі відмови
у прийнятті заяви про видачу судового
наказу або скасування його судом.

Як вбачається із матеріалів справи,
ухвалою Жовтневого районного суду м.
Луганська від 01.12.2011 року було
скасовано судовий наказ від 04.11.2012 року,
із заявою про видачу якого зверталося
ЛМКП «Теплокомуненерго» щодо
стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_3
заборгованості за послуги
теплопостачання за період з 01.08.2008 року
по 01.09.2011 року. З такими ж вимогами ЛМКП
«Теплокомуненерго» звернулось до суду
після скасування судового наказу в
порядку позовного провадження. В
подальшому позивач збільшив свої
позовні вимоги і просив стягнути
заборгованість за період часу з01.08.2008
року по 01 березня 2013 року. Проте, не
заперечуючи саме по собі передбачене
ч.2 ст. 31 ЦПК України право позивача
протягом усього часу розгляду справи
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитися від позову та
можливість реалізації цього права на
протязі всього часу розгляду справи,
тобто до винесення судом рішення,
апеляційний суд, враховуючи положення
ч.3 ст. 118 ЦПК України, вважає, що
законодавець все ж таки визначив
спеціальний чітко визначений порядок
реалізації цього права позивачем для
тих категорій справ, які передбачені в
ст. 96 ЦПК України. Тому, для розгляду в
порядку позовного провадження
позовних вимог за час, який не
зазначено в скасованому судовому
наказі, позивач повинен був спочатку
подати заяву про видачу судового
наказу, а вже тільки після відмови у
прийомі такої заяви чи після
скасування судового наказу про
стягнення цих боргів - позивач отримав
би право за ч.3 ст.118 ЦПК України для
збільшення позовних вимог, що
розглядаються в порядку позовного
провадження. Оскільки даний порядок
позивачем виконано не було, вимоги
позивача про стягнення в солідарному
порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго»
заборгованості в сумі 2239 грн. 57 коп.
за період з 01 жовтня 2011 року по 01
березня 2013 року слід залишити без
розгляду, що не перешкоджає позивачу
звернутися до суду з позовом до
відповідачів про стягнення
заборгованості за даний період, але у
передбаченому законом порядку. Тому
рішення суду в цій частині позовних
вимог слід скасувати, залишивши
позовні вимоги Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» в цій частині без
розгляду.

Таким чином, стягненню з відповідачів
на користь позивача підлягає в межах
заявлених в установленому законом
порядку вимог заборгованість за період
з 01 листопада 2008 року по 01 жовтня 2011
року в сумі 3246 грн. 92 коп. (6325,40грн. (
заборгованість станом на вересень 2011
року) - 3078,48грн. (заборгованість станом
на листопад 2008р.) = 3246,92грн.). При цьому
при прийнятті рішення по справі
апеляційним судом враховується і те, що
в уточненій позовній заяві позивач не
просив стягнути ні втрати від
інфляційних процесів, ні 3% річних, так
як визначив суму заборгованості без
урахування цих сум, що і підтвердила
під час розгляду справи апеляційним
судом представник позивача. І саме з
урахуванням цих уточнень було
постановлено і рішення суду першої
інстанції, який при визначенні розміру
заборгованості також не враховував ні
втрати від інфляційних процесів, ні 3%
річних.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги про те, що суд першої інстанції
необґрунтовано задовольнив позовні
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідачів суми інфляційних
нарахувань та 3% річних, не заслуговують
на увагу як на підставу для скасування
рішення, як і доводи про те, що
стягнення даних сум не передбачено
діючим законодавством, оскільки
штрафні санкції у сфері ЖКГ
передбачені тільки у вигляді пені, а
оскільки відповідачам надавалися
житлово-комунальні послуги, а не
фінансові послуги, то застосування 3%
річних та інфляційних нарахувань є
безпідставним, а також доводи про те,
що суд необґрунтовано не застосував
спеціальний строк позовної давності у
один рік, який встановлено законом для
стягнення неустойки до вказаних вище
вимог.

Не заслуговують на увагу як на підставу
для скасування рішення також доводи
апеляційної скарги про те, що ніяких
договорів з відповідачами не
укладалося ні позивачем, як
«Виробником» послуг, ні «Виконавцем»
послуг - ПП «Луганьбудьсервіс», отже у
відповідачів ніяких обов'язків за
договорами виникнути не могло через їх
відсутність, а надання комунальних
послуг без договору - є порушенням
закону зі сторони комунальних служб,
які зобов'язані запропонувати договір
споживачу, так як згідно з наявними у
справі доказами, надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, розташованих
на території Жовтневого району м.
Луганська, було покладено на ПП
«Луганськбудсервіс» (а.с. 44-48).
Відповідно до укладеного між ЛМКП
«Теплокомуненерго» та ПП
«Луганськбудсервіс» договору про
умови надання послуг по опаленню і
централізованому постачанню гарячої
води (а.с.30-32), ЛМКП «Теплокомуненерго»
як виробник взяло на себе обов'язок по
постачанню теплової енергії і
виробництву послуг по опаленню і
централізованому постачанню гарячої
води споживачам, а ПП
«Луганськбудсервіс» як виконавець
зобов'язалося утримувати в належному
нічному стані внутрішньодомові мережі
опалення і гарячого водопостачання.
Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що фактичні договірні
правовідносини по наданню послуг з
теплопостачання виникли напряму між
відповідачами, як споживачами послуги
та позивачем, як виробником та
виконавцем цієї послуги.

Не є підставою для скасування рішення
суду також доводи апеляційної скарги
про те, що суд необґрунтовано дійшов
висновку, що між сторонами
встановилися «фактичні договірні
відносини», що таке ствердження суду є
припущенням, що відкриття особистого
рахунку не підтверджує наявність
фактичних договірних відносин, так як
суд в межах наданих йому законом
повноважень обговорив встановлені з
цього приводу обставини по справі і
дійшов висновку про існування між
сторонами фактичних правовідносин по
теплопостачанню до квартири
відповідачів, при цьому судом було
встановлено та відображено в рішенні
суду про те, що договір з
теплопостачання між сторонами в
письмовому вигляді укладено не було.
Однак, відсутність між виконавцем та
споживачем договору за наявності
фактичного виконанням сторонами
істотних умов цього договору (надання
послуг з теплопостачання, їх
прийняття), відповідно до ст.638 ЦК
України свідчить про те, що договір між
сторонами є фактично укладеним.
Послуги теплопостачання до будинку, де
розташована квартира відповідачів, у
спірний період ЛМКП
«Теплокомуненерго» виконувало, що
підтверджується нарядами про
підключення і відключення будинкової
системи опалення, наявними в
матеріалах справи. Факт нарахування
послуг за спірний період
підтверджується оборотною відомістю.
За таких обставин, відсутність
письмового договору між сторонами має
значення тільки для того, що у разі
виникнення спору для його вирішення
слід керуватися положеннями Правил та
Типового договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затвердженого
постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.

Не є підставою для відмови у
задоволенні позову також доводи
апеляційної скарги про те, що в
квартирі відповідачів відключені
батареї від «точки передачі послуг» -
стояків, про що свідчить довідка про те,
що батареї станом на 22.09.2007року
відрізані, в зв'язку з чим відповідачі
теплову енергію у своїй квартирі не
тільки не отримували, а й не могли
отримувати, а підставою для стягнення
боргу за житлово-комунальні послуги є
саме письмові докази про те, що
відповідачі отримували послуги, що
відповідачі повинні сплачувати тільки
за фактично отримані комунальні
послуги, так як питання відключення від
мереж централізованого опалення
регулюється Правилами надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, які затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
№ 630 від 21 липня 2005 року та Порядком
відключення окремих житлових будинків
від мереж централізованого опалення
та постачання гарячої води при відмові
споживачів від централізованого
теплопостачання, затвердженим наказом
Міністерства будівництва, архітектури
та житлово-комунального господарства
України № 4 від 22.11.2005 року. Відповідно
до п. 25 Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 630 від 21 липня 2005 року, відключення
споживачів від мереж
централізованого опалення та
постачання гарячої води здійснюється у
порядку, що затверджується
центральним органом виконавчої влади
з питань житлово-комунального
господарства. Самовільне відключення
від мереж централізованого опалення та
постачання гарячої води забороняється.
Право, яке передбачене п. 24 «Правил
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення»,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 21 липня 2005 року №
630, а саме право споживача відмовитися
від отримання послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води не є
абсолютним, воно можливо за умови
дотримання певного порядку. Згідно п.2.1
Порядку відключення окремих житлових
будинків від мереж централізованого
опалення та постачання гарячої води
при відмові споживачів від
централізованого теплопостачання для
вирішення питання відключення
житлового будинку (будинків) від
мереж централізованого опалення його
власник (власники) повинен (повинні)
звернутися до Комісії з письмовою
заявою про відключення від мереж ЦО і
ГВП. У заяві про відключення від мереж
ЦО і ГВП власник (власники) будинку
зазначає причини відключення. В п.п. 2.2.,
2.2.1 вказаного Порядку зазначено, що
комісія розглядає надані документи
лише за наявності затвердженої органом
місцевого самоврядування в
установленому порядку оптимізованої
схеми перспективного розвитку
систем теплопостачання населеного
пункту та у відповідності до неї.
Комісія, після вивчення наданих
власником (власниками) документів, у
місячний строк приймає рішення щодо
відключення від мереж ЦО і ГВП,
улаштування індивідуальної
(автономної) системи теплопостачання
та збір вихідних даних і технічних
умов для виготовлення проектної
документації. При позитивному рішенні
Комісії заявнику надається перелік
організацій, до яких слід звернутися
для отримання технічних умов для
розробки проекту індивідуального
(автономного) теплопостачання і
відокремлення від мереж ЦО і ГВП.
Згідно п. 2.3.1 Порядку проект
індивідуального (автономного)
теплопостачання і відокремлення від
мереж ЦО і ГВП виконує проектна
або проектно-монтажна організація на
підставі договору із заявником.
Відповідно до п. 2.4.2 Порядку, проект
узгоджується з усіма організаціями,
які видали технічні умови на
підключення будинку до зовнішніх
мереж. В пункті 2.5 Порядку передбачено,
що відключення приміщень від
внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП
виконується монтажною організацією,
яка реалізує проект, за участю
представника власника житлового
будинку або уповноваженої ним особи,
представника виконавця послуг з ЦО і
ГВП та власника, наймача (орендаря)
квартири (нежитлового приміщення)
або уповноваженої ними особи.
Відповідно до п.п. 2.6,2.7 Порядку по
закінченні робіт складається акт про
відключення будинку від мереж ЦО і
ГВП і в десятиденний термін подається
заявником до Комісії на затвердження.
Після затвердження акта на
черговому засіданні Комісії сторони
переглядають умови договору про
надання послуг з централізованого
теплопостачання.

Як вбачається із матеріалів справи
відповідачі у встановленому
законодавством порядку не зверталися
до позивача за отримання технічних
умов на відокремлення від мереж ЦО і
ГВП. Отже ці умови відповідачам не
видавалися. Акт про відключення
квартири, в якій проживають
відповідачі, від внутрішньобудинкових
мереж представником Луганського
міського комунального підприємства
„Теплокомуненерго" не підписувався та
рішенням міжвідомчої комісії з
розгляду питань відключення
споживачів від мереж ЦО і ГВП не
затверджувався, як це передбачено
Порядком відключення окремих житлових
будинків від мереж централізованого
опалення та постачання гарячої води.
Зазначене свідчить про те, що
відповідачами не дотримано
передбачений законом порядок
відключення квартири від мережі
центрального опалення. А згідно
діючого законодавства єдиною
підставою для зняття споживача з
обліку і припинення відповідних
нарахувань є акт про відключення,
затверджений постійно діючою
міжвідомчою комісією з питань
відключення споживачів від мереж
централізованого опалення та
постачання гарячої води. Таким чином,
оскільки відповідачами відключення
від системи централізованого опалення
здійснене без дотримання відповідної
процедури, всупереч існуючим Правилам
та Порядку, тобто самовільно, то
відсутні і правові підстави для
припинення нарахувань за фактично
надані, але не використані
відповідачами послуги.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично містять суб'єктивне
тлумачення апелянтами норм
матеріального та процесуального права
і направлені на переоцінку доказів, які
судом першої інстанції були належним
чином оцінені.

З урахуванням наведеного
апеляційний суд вважає, що рішення
підлягає зміні з зазначених вище
підстав шляхом скасування його в
частині стягнення в солідарному
порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго»
заборгованості в сумі 2239грн.57 коп.
за період з 01 жовтня 2011 року по 01
березня 2013 року та залишення позовних
вимог Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» в цій частині без
розгляду. В частині стягнення в
солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» заборгованості за
період з 01 листопада 2008 року по 01 жовтня
2011 року в сумі 3246 грн. 92 коп. та
стягнення судових витрат, а також в
частині відмови у задоволенні решти
вимог рішення суду слід залишити без
змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308,309, , 314, 315 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 26 липня
2013 року змінити, скасувавши в частині
стягнення в солідарному порядку з
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» заборгованості в
сумі 2239грн.57 коп. за період з 01 жовтня
2011 року по 01 березня 2013 року та
залишивши позовні вимоги Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» в цій частині без
розгляду.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 26 липня 2013 року в
частині стягнення в солідарному
порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго»
заборгованості за період з 01 листопада
2008 року по 01 жовтня 2011 року в сумі 3246
грн. 92 коп. та стягнення судових
витрат, а також в частині відмови у
задоволенні решти вимог залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді