У Х В А Л А

Іменем України

07 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Кеміня М.П., Готри Т.Ю.

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3 на рішення
Свалявського районного суду від 03
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3
оскаржили в апеляційному порядку
рішення Свалявського районного суду
від 03 грудня 2013 року, яким у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування -
відмовлено.

В апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та залишити право
власності за нею. Зокрема зазначає, що
суд необґрунтовано надав перевагу
доказам відповідача не взявши до уваги
надані позивачем докази. Вказує, що при
укладенні договору дарування
відповідач приховував один правочин
під іншим, а вона його підписала не
читаючи, бо вірила своєму сину, не
знаючи, що він її обманює. Також
посилається на те, що даний правочин
укладено під впливом тяжкої обставини
і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторони,
представників сторін, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
і підстави апеляційної скарги, вважає
за необхідне в її задоволенні
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Встановлено, що 11.03.2005 року між
сторонами укладено договір дарування,
згідно якого ОСОБА_2 подарувала своєму
сину ОСОБА_4 належний їй будинок
АДРЕСА_1 (а.с.14).

Як вбачається з позовної заяви, в
обґрунтування недійсності даного
договору ОСОБА_2 посилається на те, що у
2005 році її син ОСОБА_4 запропонував їй
свої послуги по забезпеченню її
доглядом, замість чого попросив
відписати йому спірний будинок, тобто
скласти договір довічного утримання.
Вона погодилася та уклала в
Свалявській державній нотаріальній
конторі договір, тексту якого не
читала, вважаючи, що в ньому
передбачені всі права та обов'язки, про
які вони домовилися з сином.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивача не доведено факт укладення
удаваного правочину .

З даним висновком суду першої
інстанції повністю погоджується
колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як роз'яснено в п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним. До удаваних
правочинів наслідки недійсності,
передбачені статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Тобто удаваний правочин може бути
укладено лише в результаті умисних дій
обидвох сторін правочину. З матеріалів
справи не вбачається, що відповідач
ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного
правочину мав умисел на встановлення
між сторонами правовідносин, що
регулюються договором довічного
утримання. Про це свідчить відсутність
з його сторони жодних дій щодо
утримання та нагляду за позивачем та
наявність інших дій вчинених ним як
власником майна, зокрема проведення
капітального ремонту та газифікація
будинку.

За таких обставин дійшов суд вірного
висновку, що даний правочин не є
удаваним, а доводи апеляційної скарги
про порушення порядку дослідження
доказів не можуть бути взяті до уваги,
оскільки не спростовують факту
відсутності умислу ОСОБА_4 на
встановлення між сторонами
правовідносин, що регулюються
договором довічного утримання.

Крім того, саме по собі укладення
сторонами удаваного правочинну не має
наслідком його недійсність. Для
визнання такого правочину недійсним
слід встановити інші підстави
недійсності.

При цьому хоча позивачка і посилалася у
позовній заяві на те, що син фактично
обманув її, однак колегія суддів не
вбачає підстав для визнання даного
паровичну недійсним, як такого, що
укладений під впливом обману зважаючи
на наступне.

Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

В оспорюваному договорі чітко вказано,
що він є договором дарування, в ньому
вказано про перехід безоплатно у
власність відповідача спірного
будинку, без покладення на нього жодних
обов'язків. Тобто, правова природа
договору, права та обов'язки сторін
були чітко визначені вказаним
договором. Обставина, на яку
посилається позивач, що вона не читала
даного правочину при підписанні, не
береться до уваги, оскільки власне
недбальство не може бути в даному
випадку підставою для визнання
правочину недійсним.

Що стосується посилання апелянта на ст.
233 ЦК України, то колегія суддів
констатує, що з цих підстав позивачкою
позов про визнання правочину недійсним
не пред'являвся, позовна вимога
наявністю тяжких обставин не
обґрунтовувалися, судом першої
інстанції дані обставини не
досліджувалися. Під час апеляційного
провадження позивач не має права
змінювати підстави позову, а тому дані
доводи апеляційної скарги не беруться
до уваги колегією суддів.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК
України, підлягає відхиленню, а рішення
Свалявського районного суду від 03
грудня 2013 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Свалявського районного суду
від 03 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді