АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1215/13
Головуючий 1 інст.: Шмадченко С.І.
Доповідач: Хорошевський О.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

11 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого, судді -
Хорошевського О.М.,

суддів:
Зазулинської Т.П., Кругової С.С.
при секретарі -
Пуль С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 23 жовтня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя
особа - державний нотаріус Одинадцятої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним, -

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом після уточнення якого
просив визнати недійсним договір
дарування укладений 10 жовтня 2006 року
між ним та ОСОБА_4, встановити що 10.10.2006
року між сторонами було укладено
договір довічного утримання та
розірвати договір довічного утримання.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що восени 2006 року до нього
прийшла відповідач і запропонувала
здійснювати за ним догляд, опіку та
піклування, проводити лікування,
матеріально забезпечувати взамін на
оформлення договору дарування
належної йому квартири на її ім'я. Через
деякий час відповідач заявила, що
квартира належить їй, а тому проживати
у ній він не має права.

Посилаючись на те, що фактично між
сторонами виникли стосунки, які
передбачені договором довічного
утримання і він не мав наміру
безоплатно передавати відповідну
квартиру, оскільки не мав на той час
іншого житла, посилаючись на ст.ст. 229,
2343, 235 ЦК України просив позов
задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 23 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 10.10.2006 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати як ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалити нове рішення
відмовивши у задоволенні позовних
вимог.

Скарга містить посилання на те, що
судом не правильно встановлені
обставини справи, а тому і неправильно
застосовані норми матеріального права.

Так, починаючи з 2005 року мати
відповідача проживала разом з
позивачем однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. Між ними склались нормальні
стосунки, відбувалась взаємна допомога
та порозуміння.

10 жовтня 2006 року позивач уклав договір
дарування належної йому квартири на
користь відповідача. При цьому
волевиявлення позивача було
спрямовано саме на укладання договору
дарування.

Доказів про те, що позивач діяв під
впливом помилки надано не було.

Позивач не міг помилятись щодо
обставин, які мають істотне значення,
оскільки відповідно до його пояснень
вважав відповідача та її мати своєю
сім'єю. Позивач продовжує
користуватись квартирою саме тому, що
між сторонами склались сімейні
відносини.

Про дійсні наміри позивача свідчить і
те, що раніше на ім'я відповідача
позивачем було складено заповіт.

Після смерті матері відповідача
стосунки між сторонами погіршились.
Позивач підпав під вплив осіб, які
мають намір укласти з ним договір
довічного утримання.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційних
скарг, вважає що скарга задоволенню
не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що в
силу похилого віку та неграмотності
позивач при вчиненні оспорюваного
правочину помилявся щодо природи
договору дарування, прав та обов'язків
сторін, оскільки іншого житла він не
має, а передавши безоплатно у власність
квартиру відповідачу фактично
позбавив себе житла, тобто вказана
помилка має істотне значення для
позивача.

При цьому суд взяв до уваги, що позивач
є інвалідом дитинства 3-ї групи, особою
похилого віку, страждає хронічними
захворюваннями, іншого житла не має.
Суд визнав доведеними посилання
позивача на те, що він підписав договір
дарування квартири без його
ознайомлення з його текстом та вважав,
що підписує спадковий договір ,
оскільки з тексту договору вбачається,
що він сторонам не оголошувався.

Судова колегія з таким висновком
погоджується оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Судовим розглядом встановлено, що
10 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5
було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_2, посвідчений
державним нотаріусом Одинадцятої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_6 зареєстрований в
реєстрі за № 3-1502.

Право власності на нерухоме майно за
ОСОБА_5 на зазначену квартиру було
зареєстровано в КП ХМБТІ 2 листопада 2006
року реєстраційний № 16063122.

Підтверджується матеріалами справи і
не заперечується сторонами, що станом
на час укладення оспорюваного договору
дарування позивач був особою похилого
віку ІНФОРМАЦІЯ_1, дитиною війни,
інвалідом дитинства 3 групи. В
дитинстві переніс туберкульозний
спондиліт і сколіотичну хворобу , на
фоні сколіотичної деформації хребта,
неодноразово лікувався амбулаторно і
стаціонарно у невропатолога і
ортопеда, в 1959 році йому було
прооперовано хребет і діагностовано
сколіотичну хворобу (а.с.45,47).

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував
тим, що при вчиненні договору дарування
квартири він помилявся щодо природи
цього договору, прав та обов'язків
сторін, що має істотне значення,
оскільки проживав один потребував
сторонньої допомоги, а відповідач
обіцяла за ним доглядати, проводити
лікування , матеріально його
забезпечувати і тільки на цих умовах
він прагнув укласти договір.

Крім іншого, позивач хворіє на
гіпертонічну хворобу 2 ступеню,
стабільну стенокардію,
атеросклеротичний аортокардіосклероз,
екстрасістологічна аритмія,
піелоектазія зліва, кіста лівої нирки,
S-образний кіфосколіоз з
полірадикулярним синдромом,
правобічний коксартроз, двостороння
сенсоневральна туговухість,
ангіопатія сітчатки, пресбіопія обох
очей (а.с.44,45,74-85).

Укладаючи оспорюваний договір,
передаючи безоплатно квартиру в дар,
відчужувач помилково вважав, що взамін
набувач повинен довічно забезпечувати
його утриманням та доглядом, оскільки
він є самотньою хворою людиною .

Сама відповідач не заперечувала і
зазначала в апеляційній скарзі, що
після смерті матері продовжувала
піклуватись про позивача, зокрема
сплачувала комунальні платежі. Така
поведінка відповідача, на думку суду,
сприймалась позивачем як виконання нею
договору довічного утримання.

Вказане свідчить про те, що позивач
помилялася щодо природи оскаржуваного
договору, прав та обов'язків сторін, що
мають істотне значення.

Дослідивши наявні у справі докази та
обставини справи судова колегія вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що позивач, який на
час укладення договору дарування досяг
похилого віку, хворів на тяжкі хвороби,
спірна квартира є його єдиним житлом,
укладаючи оскаржуваний договір
дарування, мав на меті те, що відповідач
буде за ним довічно доглядати,
забезпечувати продуктами харчування
та житлом. Оскільки він помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
оскаржуваний договір дарування є
таким, що укладений під впливом
помилки.

Згідно із ч. 1 ст. 299 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину. Помилка щодо мотивів
вчинення правочину не має істотного
значення, крім випадків, установлених
законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в
п.19 постанови від 6 листопада 2009 року N 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Таким чином, суд першої інстанції повно
з»ясував обставини, що мають значення
для справи, висновки суду про
невідповідність договору дарування
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
відповідають обставинам справи.

Згідно із ч. З ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Обов»язковою умовою задоволення
позову про визнання правочину
недійсним є встановлення судом факту
порушення у зв»язку із його вчиненням
прав чи охоронюваних законом інтересів
позивача.

Судом достовірно встановлено, що у
зв»язку із вчиненням договору
дарування, очевидним є факт порушення
прав позивача, оскільки він
позбавлений єдиного житла і в
залежності від волевиявлення
відповідача може стати безхатченком.

За таких обставин, судом першої
інстанції правильно досліджені і
оцінені обставини по справі, надані
сторонами докази.

Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.
Відповідач не надав доказів, що
спростовують висновки суду.

Той факт, що позивач раніше складав
заповіт на ім»я відповідача лише
підтверджує його намір не відчужувати
їй квартиру за життя , оскільки за
заповітом право на спадкове майно
виникає у спадкоємця після смерті
спадкодавця.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на тиск на неї через
правоохоронні органи лише підтверджує
факт відсутності у позивача наміру на
укладення договору дарування.

Що стосується доводів апеляційної
скарги, що не всі вимоги позову
розглянуті, то в цій частині рішення
суду не може бути переглянуте, оскільки
судом першої інстанції за цими
позовними вимогами воно не
ухвалювалось, а позивач з апеляційною
скаргою чи заявою про ухвалення
додаткового рішення до суду не
звертався .

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова
колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 23 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: