Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1272/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 10 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Сонячний»
про визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який згодом уточнив, до
ОСББ «Сонячний» про визнання наказу
про звільнення незаконним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що
відповідно до протоколу загальних
зборів мешканців ОСББ «Сонячний» № 13
від 29.11.2009 року, його обрано на посаду
голови правління, що оформлено наказом
№ 69 від 09.12.2009 року і внесено
відповідний запис до трудової книжки.
Наказом № 88 від 20.07.2011 року його було
звільнено з займаної посади за власним
бажанням за ст.38 КЗпП України, про що
внесено відповідний запис до трудової
книжки.

Вважає своє звільнення з посади голови
правління ОСББ «Сонячний» незаконним з
наступних підстав. 15.07.2011 року між ним
та членами правління ОСББ «Сонячний»
відбулася сварка на ґрунті виробничих
питань. На той час він знаходився на
лікарняному тому написав заяву про
звільнення за угодою сторін за ст.36
КЗпП України, яку поклав до шухляди
столу свого кабінету. 28.07.2011 року, він
змінив свою думку відносно звільнення,
вийшов на роботу та заявив про це
членам правління ОСББ, однак довідався
від члена правління ОСББ Рудого В.П.
про звільнення за власним бажанням.
Поновити його на посаді голови
правління відмовили, трудову книжку не
видали. Він з 14.07.2011 року по 27.07.2011 року
проходив курс лікування в Українському
державному науково-дослідному
інституті медико-соціальних проблем
інвалідності в м. Дніпропетровськ. З
наказом про звільнення його не
ознайомили, нараховані виплати ним не
отримані, трудова книжка йому вручена
не була. Посилаючись на порушення вимог
ст.38, 40 КЗпП України, вважає його
звільнення незаконним. Оскільки лише
07.03.2013 року він отримав свою трудову
книжку вважає, що строк звернення до
суду встановлений ст.233 КЗпП України
ним не пропущено. Після незаконного
звільнення та в зв'язку з затримкою
видачі трудової книжки він відчував та
відчуває сильні душевні страждання,
які пов'язані також з обвинуваченням
його членами правління в різноманітних
правопорушеннях. Він був змушений
виправдовуватись в органах МВС. Сусіди
перестали з ним спілкуватись. До
теперішнього часу він не може
працевлаштуватись.

Посилаючись на вказані обставини,
просив визнати наказ про його
звільнення з посади голови правління
ОСББ «Сонячний» від 20.07.2011 року
незаконним, поновити його на роботі в
посаді голови правління, стягнути з
відповідача на його користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу та
затримку трудової книги в сумі 25894,95
грн. та стягнути на його користь в
рахунок відшкодування моральної шкоди
25000 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 10 січня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалено з порушенням судом норм
матеріального права, оскільки суд
дійшов необґрунтованої думки щодо
пропущеного ним строку звернення до
суду, а тому просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його позов в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що незважаючи на те, що звільнення
ОСОБА_3 із займаної посади відбулося з
порушенням трудового законодавства,
однак строк звернення до суду
пропущений позивачем без поважних
причин, тому відмовив у задоволенні
позову у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду, передбаченого ст. 233
КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, у відповідності до вимог ст.
212-214 ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи на
які посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу, та
закон, що їх регулює.

Вирішуючи спір, суд дійшов правильної
думки, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з
порушенням трудового законодавства.

Наряду з цим, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову з підстав пропуску позивачем
строку звернення до суду, оскільки
ОСОБА_3 про своє звільнення з роботи
знав ще 28 липня 2011 року, однак
отримувати трудову книжку відмовився
(а.с.61). Крім того, 23 січня 2012 року ОСОБА_3
отримавши трудову книжку, розірвав її
(а.с. 68).

Відповідно ч.1 ст. 233 Кодексу законів про
працю України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Відповідно ст. 234 Кодексу законів про
працю України, у разі пропуску з
поважних причин строків, установлених
статтею 233 цього Кодексу, районний,
районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Будь-яких належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
трудова книжка ОСОБА_3 отримана 07
березня 2013 року, позивач до суду першої
інстанції не надав, як і не надав їх і до
суду апеляційної інстанції, які б суд
міг би дослідити в порядку ч.2 ст. 303 ЦПК
України.

Таким чином, ОСОБА_3 трудову книжку
отримав 23 січня 2012 року, а з позовом до
суду звернувся лише 26 березня 2013 року.
Із заявою про поновлення строку ОСОБА_3
не звертався, що свідчить про пропуск
строку для звернення до суду без
поважних причин, тому у відповідності з
роз'ясненнями, які містяться в п.4
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», суд правомірно відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
якщо місячний термін звернення до суду
пропущено без поважних причин.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт були предметом дослідження
судом першої інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права. Доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновком суду першої інстанції з їх
оцінкою.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для
скасування рішення та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 10 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: