Справа № 456/1678/13
Головуючий у 1 інстанції: Пак В.М.
Провадження № 22-ц/783/4145/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шашкіної С.А.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 20 березня
2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення солідарно 147 564
грн. 28 коп.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
правочину недійсним.

Визнано недійсним правочин від 31
грудня 2009 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про отримання позики на суму 36 000
доларів США, а також таким, що не
підлягає до виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позов
задовольнити та відмовити в
задоволенні зустрічного позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом безпідставно не взято до уваги
розписку, яка свідчить про наявність
боргових зобов'язань відповідачів за
первинним позовом перед позивачем.
Натомість без належних та допустимих
доказів визнав недійсним договір
позики з ряду взаємовиключаючих
підстав.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
підлягає до задоволення.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 в березні 2013 року звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договору позики. В
обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що, 31 грудня 2009 року
між ним та відповідачами було укладено
договір позики 36 тисяч доларів США, які
він передав останнім, про що
відповідачі і склали розписку.
Отримані кошти зобов'язувалися
повернути до 30 червня 2010 року. Оскільки
своїх зобов'язань відповідачі в
повному обсязі не виконали, а повернули
йому лише 19 000 доларів США, просив
стягнути з них залишок боргу - 17 000
доларів США, що становить 135 881 грн. (за
курсом НБУ на час подачі позову) та 3%
річних у відповідності до ст. 625 ЦК
України, що становить 11 683 грн. 28 коп.

В грудні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
подали в суд зустрічний позов в якому
просили визнати недійсним договір
позики від 31 грудня 2009 року з підстав
передбачених ст. ст. 203, 215, 228, 231, 234, 235, 236
ЦК України. При цьому зазначали, що
жодних коштів за розпискою, від 31
грудня 2009 року від ОСОБА_2 вони не
отримували, а вказані кошти останній
мав намір отримати в якості хабара за
здійснення підпису на погоджувальних
документах по проведенню ними
будівельних робіт та здачу в
експлуатацію добудови до КП станції
юних техніків в м. Стрию. В даній
установі ОСОБА_2 працював керівником і
від нього залежало чи будуть вони
будувати вищевказаний об'єкт.

Відмовляючи в задоволенні первинного
позову та задовільняючи зустрічний
позов в повному обсязі суд першої
інстанції виходив з того, що позивачі
за зустрічним позовом довели факт
непередачі їм грошей, та зловживання
відповідача за зустрічним позовом
своїм службовим становищем з наміром
отримання хабара, що і відбулося.
Натомість розписка про отримання
грошей є фіктивною, яка складена без
наміру створення правових наслідків.

Суд вважав за доцільне визнати
недійсним оспорюваний правочин "з
метою недопущення корупційних
стосунків між сторонами". А відтак були
відсутні правові підстави для
задоволення первинного позову.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Правочин може бути визнаний недійсним
тільки з підстав та з наслідками
визначеними законом.

Статтями 203, 205 ЦК України визначено
вимоги до форми та змісту, які є
необхідними для чинності правочину.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачі за зустрічним позовом просили
визнати недійсним оспорюваний
правочин з підстав передбачених ст. ст.
203, 205, 215 ЦК (правочин укладений з
порушення вимог закону), 228 (правочин
який порушує публічний характер), 231
(правочин вчинений під впливом обману),
234 (фіктивний правочин), 235 (удаваний
правочин). Даний позов в повному обсязі
задоволений судом першої інстанції.

При системному аналізі зазначених норм
матеріального права вбачається, що
підстави для визнання правочину
недійсним на які покликаються позивачі
є взаємовиключаючими.

Колегія суддів вважає, що позивачами за
зустрічним позовом не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
вимог щодо визнання недійсним
оспорюваного правочину.

Суд безпідставно, в порушення вимог ст.
1051 ЦК України, зіслався на покази
свідків, які стверджували, що кошти за
оспорюваним договором позики не
передавалися. Також судом не здобуто
жодних доказів на підтвердження того,
що сума коштів, які зазначені в
розписці слугували "хабарем", який мав
передаватися від позивача за
зустрічним позовом відповідачу. Такий
факт ніким не встановлений.

А відтак у суду першої інстанції не
було правових підстав для визнання
правочину недійсним.

Розписка, оригінал якої знаходиться у
позивача за первинним позовом, яка
посвідчує передачу коштів
позикодавцем позичальникам
підтверджує укладення договору позики
між ними. За даним договором
позикодавець виконав свої зобов'язання
та передав позичальнику зазначену суму
грошей. На виконання даного договору
позичальники частково повернули певну
суму (19 тисяч доларів США), що визнає і
позивач.

Оскільки відповідачі у термін
визначений договором, а саме 30 червня
2010 року позику не повернули чим не
виконали свого грошового зобов'язання
на суму 17 тисяч доларів США, що
становить 135 881 грн. (за курсом НБУ на час
звернення до суду), такі у
відповідності до ст. 625 ЦК України
зобов'язані сплатити позивачу 3 % річних
від простроченої суми, що складає 11 683, 28
грн., а всього зобов'язані повернути
позивачу 147 564, 28 грн.

Рішення суду першої інстанції не можна
вважати законним та обґрунтованим і
таке підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення
первинного позову і відмови в
задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п.1, 4 ,
314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 20 березня
2014 року - скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення солідарно 147 564
грн. 28 коп. - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно в
користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 147
564 грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користь
ОСОБА_2 1475 грн. 65 коп. сплаченого
судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Головуючий:

Судді: