АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7272/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/780/14
Головуючий у 1-й інстанції Божук Д. А.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Карпушина Г.Л., Чічіля В.А.,

за участю секретаря Колодюк О.П.

за участю представника позивача
Серьогіної О.М, відповідача ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.
Полтава від 3 грудня 2013 року

по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства
"Полтавакондитер" до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної шкоди в порядку
регресу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ПАТ «Полтавакондитер»
звернулося до суду з вказаним позовом
та прохало стягнути з відповідача в
порядку регресу 55 000 грн., посилаючись
на те, що ними було відшкодовано
моральну шкоду, завдану потерпілим
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2, за
вироком Київського районного суду м.
Полтава від 30 травня 2013 року.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 03 грудня 2013 року позов
Публічного акціонерного товариства
"Полтавакондитер" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
"Полтавакондитер" в порядку регресу
матеріальну шкоду у розмірі 27 000 грн. В
задоволенні інших вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Київського
районного суду м. Полтава від 17 січня 2014
року вирішено питання про судові
витрати. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір у сумі 270 грн.

Не погодившись з рішенням місцевого
суду, його в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну
скаргу у встановленому законом
порядку.

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення Київського районного суду м.
Полтава від 3 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення яким позовні
вимоги ПАТ «Полтавакондитер»
задовольнити частково в межах його
середньомісячної заробітної плати, при
цьому посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_2 перебуває в
трудових відносинах з ПАТ
«Полтавакондитер» на підставі наказу
№876 від 9 грудня 2005 ркоу. 17 жовтня 2012
року ОСОБА_2 керуючи службовим
автомобілем ІЖ 2117 д/н НОМЕР_1 порушив
правила дорожнього руху та вчинив
наїзд на пішоходів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вироком Київського районного сулу м.
Полтави від 30 травня 2013 року, який
набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано
винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та
задоволено цивільний позов про
стягнення завданої злочином моральної
шкоди. На виконання вироку позивач
сплатив моральну шкоду потерпілим від
ДТП у розмірі 55 000грн.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ПАТ
«Полтавакондитер» суд першої
інстанції виходив з виникнення у
позивача права регресної вимоги до
відповідача, внаслідок відшкодування
шкоди заподіяної ОСОБА_2 третій особі
під час виконання своїх трудових
обов'язків.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з нормами
чинного законодавства, які
регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму
Верховного суду України №14 «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» від 29 грудня 1992 року
право регресної вимоги до працівника
виникає з часу виплати підприємством,
установою, організацією сум третій
особі.

На момент подання позову вирок
Київського районного сулу м. Полтави
від 30 травня 2013 року набрав законної
сили, а ПАТ Полтавакондитер» здійснило
відшкодування моральної шкоди за
вказаним вироком. Отже, у ПАТ
«Полтавакондитер» виникло право на
вимогу про стягнення завданих збитків
до ОСОБА_2, а доводи апеляції про
передчасність такої вимоги у зв'язку з
оскарженням вироку у касаційному
порядку є необґрунтованими.

Посилання апелянта на необхідність
застосування судом першої інстанції
норм ст.ст.130 та 132 КЗпП України щодо
відшкодування лише прямої дійсної
шкоди в межах середньої заробітної
плати є помилковим. До правовідносин,
що виникли, вказані норми не підлягають
застосуванню, адже вони регулюють
відшкодування шкоди, завданої
працівником за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на
нього трудових обов'язків.

З цього приводу суд першої інстанції
вірно вказав, що предметом спору у
даній справі є стягнення матеріальної
шкоди в порядку регресу, що не є
тотожним стягненню шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації
працівником безпосередньо при
виконанні ним трудових обов'язків (ст.
132 КЗпП України)

Апелянт в обґрунтування своїх вимог
посилається на незастосування норми
ст. 1187 ч.3 ЦК України та роз'яснень
наданих в Постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» від 1 березня 2013 року щодо
відповідальності працівника у разі
завдання шкоди життю та здоров'ю
потерпілої особи, за умови
неправомірного заволодіння
транспортним засобом. Вважає, що
оскільки транспортним засобом він
заволодів правомірно, то не повинен
відповідати за моральну шкоду, яка
фактично є відшкодуванням за шкоду
спричинену здоров'ю потерпілого.
Зазначені норми права не підлягають
застосуванню при вирішенні даної
справи, оскільки вони не регулюють
спірні правовідносини щодо регресу.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили обов'язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Виходячи з набрання вироком суду
законної сили, вина ОСОБА_2 у вчиненні
правопорушення є доведеною, а
твердження про наявність вини на боці
потерпілих є безпідставними.

Крім цього, є необґрунтованими доводи
апелянта про те, що визначаючи розмір
відшкодування, судом першої інстанції
не було враховано порушення Правил
дорожнього руху України самою
потерпілою, внаслідок чого визначений
розмір моральної шкоди у сумі 55 000 грн
є завищеним.

Вказані доводи не заслуговують на
увагу, оскільки розмір моральної шкоди
потерпілої ОСОБА_4 визначений вироком
суду, який набрав законної сили, а тому
в межах даної цивільної справи цей
розмір не може бути зменшений.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру матеріальної шкоди, що
підлягає відшкодуванню відповідачем,
суд першої інстанції, виходячи з
принципу розумності та справедливості,
врахував його скрутне матеріальне
становище.

Тому висновок районного суду про
необхідність стягнення з ОСОБА_2 в
порядку регресу матеріальної шкоди у
розмірі 27 000 грн є правильним, а
твердження апелянта про неврахування
судом його матеріального становища -
безпідставним.

З урахуванням викладеного, доводи
апелянта щодо неправильного
застосування судом першої інстанції
норм цивільного та трудового
законодавства та порушення норм
процесуального права є
необґрунтованими та не спростовують
висновків суду.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим, а отже відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 301 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1,
315 ч.1,2 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтава від 3 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:
О.Ю. Кузнєцова

Судді:
Г.Л.
Карпушин

В.А. Чічіль