Провадження № 2/522/388/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси у
складі :

Головуючого-судді: Абухіна Р.Д.

за участю секретарів : Гонтар І.О.,
Гонтар Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
приватний нотаріус Одеського міського
Нотаріального округу ОСОБА_4 - "Про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності", -

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,- «
Про витребування майна з чужого
незаконного володіння»,-

В С Т
А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом,
по якому просять суд поновити строки
позовної давності, для звернення з
позовом про визнання заповіту
недійсним та набуття права власності
на 215/1000 частин квартири; визнати
заповіт ОСОБА_5 від 01.08.2001 року
недійсним; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності на 215/1000 частини
квартири,- ( на кімнату, яка у
технічному паспорті відмічена під № 6)
за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачі
обгрунтовують тим, що позивач по
справі ОСОБА_1 доглядала свою сусідку
ОСОБА_5 з 1991 по 2002 роки. Перед смертю
остання запропонувала заповісти свою
кімнату в комунальній квартирі ОСОБА_1.
Остання погодилась та попросила
ОСОБА_5скласти заповіт на ім'я ОСОБА_3 (
на момент укладання заповіту вони з
ОСОБА_1 знаходились в зареєстрованому
шлюбі). Також позивачі в позові
зазначають, що між ОСОБА_1 та
відповідачем по справі ОСОБА_3 існувала
усна домовленість, після оформлення
спадку та досягнення ОСОБА_2 повноліття
кімната буде переоформлена на неї.
Після смерті ОСОБА_5 сімейні відносини
позивача та відповідача погіршились,
хоча офіційно шлюб не розірвано, однак
на даний момент вони спільного
господарства не ведуть, проживають
окремо. Позивачі в позові посилаються
на те, що догляд за спадкодавцем
здійснювала ОСОБА_1, інших спадкоємців
немає, вона є єдиною спадкоємицею за
законом та просить суд визнати заповіт
недійсним.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача
ОСОБА_1 в судовому засіданні позов
підтримали, просили суд задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позові.

Відповідач по справі та його
представник в судовому засідання позов
не визнали, заперечували проти його
задоволення.

Відповідач по справі, скориставшись
своїм правом, подав до суду зустрічний
позов до ОСОБА_2, по якому просив суд
витребувати у відповідача 215/1000 часток
квартири АДРЕСА_1, отримане нею у
власність безоплатно від ОСОБА_1 за
договором дарування від 15.02.2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, за реєстровим № 519;
зобов'язати ОСОБА_2 звільнити кімнату
плошею 24,3 кв.м., що входить до складу
215/1000 часток квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач за
зустрічним позовом обгрунтовує тим, що
Приморським районним судом м. Одеси
розглядалась цивільна справа за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
заповіту ОСОБА_5 від 01.08.2002 року
недійсним. Заочним рішенням від 19.05.2011
року позовні вимоги задоволено, за
ОСОБА_1 визнано право власності на 215/1000
частин квартири ( кімнату 24,3 кв.м.)за
адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 було подано
заяву про перегляд вищезазначеного
заочного рішення, яке Приморським
районним судом м. Одеси скасовано та
справу призначено до нового розгляду в
загальному порядку. Під час розгляду
справи ОСОБА_3 подав зустрічний позов,
яким просив суд усунути перешкоди в
користуванні власністю. Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 19.04.2013 року позов ОСОБА_1, про
визнання заповіту недійсним та
зустрічний позов ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні власністю
залишено без задоволення. Рішенням
Апеляційного суду Одеської області
від 21.11.2013 року; зобов'язано ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні власністю, а саме 749/1000
квартири АДРЕСА_1, до складу яких
входила кімната площею 24,3 кв.м., де
раніше мешкала ОСОБА_5 Під час розгляду
справи судом стало відомо, що 15.02.2012
року між ОСОБА_1, яка на той момент
являлась власником 215/100 частин
квартири на підставі заочного рішення
Приморського районного суду м. Одеси
,та ОСОБА_2 укладено договір дарування,
яким 215/1000 частин квартири безоплатно
перейшли у власність ОСОБА_2.

Заочне рішення, на підставі якого
ОСОБА_1 набула право власності на
спірну частину квартири в подальшому
скасовано, таким чином, ОСОБА_3
зазначає, що має право витребувати
належне йому майно від добросовісного
набувача, що стало підставою для
звернення до суду з зазначеним
зустрічним позовом.

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_2 надала до суду заперечення на
зустрічний позов.

Третя особа за первісним позовом
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 до
судового засідання не з'явилась, про
дату, час та місце проведення судового
засідання повідомлена належним чином.
Надала до суду заяву, по якій просила
суд справу розглядати за її
відсутності та зазначила, що нею дійсно
був посвідчений заповіт від 01.08.2001
року, за яким ОСОБА_5 заповідала ОСОБА_3
належну їй квартиру АДРЕСА_1. Заповіт
був волевиявленням гр. ОСОБА_5, яка
діяла добровільно без будь-якого
примусу.

Суд ознайомившись та дослідивши
матеріали справи, надані докази,
вислухавши пояснення сторін по справі,
вважає зустрічний позов таким, що
підлягає задоволенню, а в задоволенні
первісного позову слід відмовити на
підставі наступного.

ОСОБА_5 була власницею 215/1000 частин
квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства ВК ОМР від 09.09.1994 року, за
реєстровим № 7-3738, що вбачається з копії
технічного паспорту на квартиру,
наявної в матеріалах справи ( а.с. 9-10).

16.04.2002 року ОСОБА_5 померла, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть, виданого Відділом реєстрації
актів громадянського стану Жовтневого
районного управління юстиції в
Одеській області, актовий запис № 3583,
наявною в матеріалах справи (а.с.12)

Як вбачається з матеріалів справи,
перед смертю ОСОБА_5 заповіла належну
їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, що
підтверджується копією заповіту,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 01.08.2001 року, наявною в
матеріалах справи ( а.с.15).

13.11.2002 року ОСОБА_3 прийняв у спадщину
215/1000 частин квартири АДРЕСА_1, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого державним
нотаріусом Першої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_7 за
реєстровим № 10-3365 ( а.с.14).

Право власності на дану частку
квартири 10.08.2010 року було зареєстроване
в КП « ОМБТІ та РОН» в реєстрі прав
власності на нерухоме майно за
реєстровим № 453 в книзі 709пр-89 ( а.с. 71).

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання заповіту,
складеного ОСОБА_5 недійсним та
визнання права власності на 215/1000
часток квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року,
позовні вимоги задоволено, визнано
недійсним заповіт ОСОБА_5 від 01.08.2002
року та визнано за ОСОБА_1 право
власності на 215/1000 частин спірної
квартири ( а.с.58-61).

ОСОБА_3, скориставшись своїм правом
подав до суду заяву про перегляд
вищезазначеного заочного рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19.05.2011 року. Ухвалою суду дане
рішення було скасовано та справу
призначено до розгляду в загальному
порядку.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 подав до
суду зустрічну позовну заяву, по якій
просив суд усунути перешкоди в
користуванні власністю.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 19.04.2013 року первісний позов
ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3
залишено без задоволення ( а.я.56).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 21.11.2013 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19.04.2013 року в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням скасовано; зобов'язано
ОСОБА_1. ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3
перешкоди в користуванні власністю, а
саме 749/1000 частин квартири АДРЕСА_1; в
решті рішення залишено без змін
(а.с.67-69).

Таким чином 215/1000 частин квартири
АДРЕСА_1 належать ОСОБА_3 на підставі
заповіту ОСОБА_5 від 01.08.2002 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
15.02.2012 року укладено договір дарування,
ОСОБА_1 передала безоплатно у
власність, а ОСОБА_2 прийняла в дар 215/1000
часток квартири АДРЕСА_1, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
та зареєстрованого в реєстрі № 519 (
а.с.79).

Відповідно до ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом, а
відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
невизнання або оспорювання. Відповідно
до ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого майнового права.
Одним із способів захисту цивільних
прав є, зокрема, визнання права
власності.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Згідно 4.5 ст. 1268 ЦК України незалежно
від часу прийняття спадщини вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Пунктом 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може грунтуватись на
припущеннях.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму
Верховного суду України від 07.02.2014 року
« про судову практику в справах про
захист прав власності та інших речових
прав», якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
право його відчужувати, власник має
право витребувати це майно з
незаконного володіння набувача. Коли
майно придбано за договором в особи,
яка не мала права його відчужувати, то
власник має право на підставі ст. 388 ЦК
України звернутись до суду з позовом
про витребування майна у
добросовісного набувача.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо
майно було набуте безпідставно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_2 набуло право власності на 215/1000
частин квартири від особи, яка не мала
права його відчужувати, таким чином
права ОСОБА_3 , як власника спірного
приміщення на підставі заповіту
порушені, отже суд вважає за можливе
зустрічний позов задовольнити.

Позивачі за первісним позовом, як
підставу для визнання заповіту від
01.08.2002 року недійсним зазначають ст. 205
ЦК України 2004 року, але на момент
спірних правовідносин діяв Цивільний
кодекс в редакції 1963 року.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1
посилається на те, що між нею та ОСОБА_5
було укладено усний договір довічного
утримання , оскільки саме вона
доглядала за нею.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання (
догляду) одна сторона ( відчужувач)
передає другій стороні ( набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Позивачем в позові зазначено та з
матеріалів справи вбачається, що
договір довічного утримання був
укладений в усній формі, що суперечить
ч.1 ст. 745 ЦК України, а саме, що договір
довічного утримання ( догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Також позивач ОСОБА_1 посилається на те,
що у неї з ОСОБА_3 існувала усна
домовленість, що після оформлення
спадку, та виповнення повноліття
ОСОБА_2 кімната буде переоформлена на
неї, а також те, що ОСОБА_5 склала
заповіт на ім'я ОСОБА_3, аргументуючи
це тим, що ОСОБА_1 вже мала кімнату та
боялась, що щось буде неправомірно з
приводу приватизації.

Суд не бере до уваги дане твердження,
оскільки відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Позивачі за первісним позовом просять
суд поновити їм строки позовної
давності, для звернення з позовом про
визнання заповіту недійсним ,
посилаючись на ту обставину, що
перебували в омані за обіцянками
ОСОБА_3 у зв'язку із чим даний строк був
пропущений.

Суд вважає, що причини на які
посилаються позивачі не є поважними,
тому підстав для поновлення строку
немає.

Як зазначено в ч.3 п. 11 постанови пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 року
№ 14 « Про судове рішення у цивільній
справі», встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення рішення,
крім випадків, коли позов не доведено,
що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд відмовляє в
задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
через пропуск строку звернення до суду
з позовом за захистом своїх прав, а
через безпідставність заявлених
позовних вимог.

У рішенні суду повно відображені
обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки, які є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Суд дійшов висновку, що зустрічний
позов ОСОБА_3 слід задовольнити у
зв'язку з порушенням його прав як
власника спірної частки квартири, а в
задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1
слід відмовити через безпідставність
заявлених вимог.

Відповідно до ст.ст. 3, 15,16,317, 319, 321, 328, 388,
744,745, 1223, 1268 ЦК України, та керуючись ст.
ст. 7, 8, 10, 15, 60, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України,
суд-

ВИРІШИВ:

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2,- «
Про витребування майна з чужого
незаконного володіння»,- задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 215/1000 часток
квартири АДРЕСА_1, отримане ОСОБА_2 у
власність безоплатно від ОСОБА_1 за
договором дарування від 15.02.2012 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 519.

Зобов'язати ОСОБА_2 звільнити кімнату
площею 24, 3 кв.м., що входить до складу
215/100 часток квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Одеського міського
Нотаріального округу ОСОБА_4 - "Про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності", - відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається в апеляційний суд Одеської
області через Приморський районний суд
м. Одеси протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але
які не були присутні в судовому
засідання під час проголошення рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Суддя
Абухін Р.Д.