Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/702/14
Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
13 березня 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.
при секретарі: Свинаренко О.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус
Покровського районного нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_4, приватні нотаріуси
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про
витребування майна з чужого
незаконного володіння,-

В С Т
А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ОСОБА_3 про витребування
майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що їй на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу
належить домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1. На підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 28.05.2012р.
ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_2,
укладено договір купівлі-продажу
вказаного домоволодіння ОСОБА_9, який, в
свою чергу, на підставі договору
купівлі-продажу від 06.02.2013 року продав
домоволодіння ОСОБА_3 Вказувала, що
вона довіреність на розпорядження
домоволодінням від 28.05.2012 року не
надавала, а тому договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_8
від її імені та ОСОБА_9, є нікчемним.
Просила відповідно до ст. 388 ЦК України
витребувати з володіння ОСОБА_3, який
придбав вказане домоволодіння у
ОСОБА_9, житловий будинок літ. А з
господарчими будівлями та
спорудженнями (літня кухня літ. Б.,
погріб літ. Г, сараї літ. Б, б та Д2,
вбиральня літ. Е, паркани 1, 2, водопровід
№ 3), розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на незаконність рішення, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
15.07.1988р. ОСОБА_2 відповідно до
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу придбала у власність
жилий будинок з господарчими будівлями
та спорудженнями, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, зареєструвавши 10.08.1988
року право власності на вказане
домоволодіння за собою (а.с. 76-77 ).

Згідно із нотаріально посвідченою
довіреністю від 28.05.2012р. ОСОБА_2, яка
діяла на підставі паспорту НОМЕР_1,
виданого Заводським РВ ГУМВС України в
Запорізькій області 27.08.2010р.,
уповноважила ОСОБА_8 продати належний
їй житловий будинок, що знаходиться у
АДРЕСА_1 ( а.с. 128-129).

За нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 05.09.2012р. ОСОБА_8,
діючи від імені ОСОБА_2, продав будинок
ОСОБА_9 (а.с. 119-120). 06.02.2013р. ОСОБА_9 за
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу продав спірне
домоволодіння ОСОБА_3, який на
теперішній час зареєстрований у
Єдиному державному реєстрі нерухомого
майна як власник спірного
домоволодіння.

В позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що в
липні 2013р. дізналась, що домоволодіння
по АДРЕСА_1 їй вже не належить, оскільки
декілька разів було перепродано, а
останнім власником є ОСОБА_3
Посилаючись на те, що довіреність від
28.05.2012р. на розпорядження
домоволодінням вона ОСОБА_8 не
видавала, про що, на її думку, свідчать
неправильно зазначені у цій
довіреності реквізити її паспорту, її
ідентифікаційний код, вважала
укладений на підставі цієї довіреності
договір купівлі-продажу від 05.09.2012р.
нікчемним у відповідності до вимог ст.
228 ЦК України, як такий, що спрямований
на незаконне заволодіння її нерухомим
майном. Зазначивши про ці обставини,
вважала, що у відповідності до ст. 388 ЦК
України домоволодіння може бути
витребувано у добросовісного набувача
ОСОБА_3, про що просила суд у своїй
позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не надано суду доказів того,
що нотаріально посвідчена довіреність
від 28.05.2012 року підписана і видана не
нею, оскільки сама по собі наявність в
довіреності невідповідних відомостей
щодо ідентифікаційного податкового
номеру, серії та дати видачі паспорту
довірителя не тягнуть за собою
недійсності довіреності, її дійсність
ОСОБА_2 шляхом заявлення клопотань про
призначення почеркознавчої експертизи
підпису не оспорювалась. Суд вважав
також не доведеним позивачем, що
договір купівлі-продажу домоволодіння
від 05.09.2012 року є нікчемним відповідно
до ст. 228 ч. 1, 2 ЦК України як такий, що
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, незаконне заволодіння
майном фізичної особи, зважаючи на те,
що на час розгляду справи вироків щодо
будь-яких осіб не постановлено.

Проте погодитись з такими висновками
суду не можна, оскільки вони суперечать
матеріалам справи та прийняті з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Стаття 215 ч. 2, 3 ЦК України визначає, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована сторона заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. У відповідності до ч. 1
ст. 228 ЦК України правочин, що порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Як вказують статті 244, 245 ЦК України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватись за
довіреністю. Форма довіреності повинна
відповідати формі, в якій відповідно до
закону має вчинятись правочин.

Згідно з матеріалами цивільної справи
ОСОБА_2 з приводу незаконного
заволодіння її домоволодінням
зверталась до міліції, про що свідчить
талон-повідомлення від 25.06.2012р.
Шевченківського райвідділу м.
Запоріжжя ( а.с. 89).

В ході розгляду справи як суду першої
інстанції, так і суду апеляційної
інстанції, органами міліції були
надані копії документів з матеріалів
кримінального провадження № 0002782,
відкритого за вказаною заявою ОСОБА_2, у
якому на теперішній час триває
досудове розслідування. Згідно фабули:
невідомі шахрайським шляхом
заволоділи будинком ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1; правова кваліфікація: ст. 190 ч. 2
КК України 2001р.

Дослідивши реквізити довіреності від
28.05.2012р. в частині зазначення
документів, наданих ОСОБА_2 нотаріусу
ОСОБА_4 на засвідчення своєї особи,
встановлено, що вказана довіреність
видана ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_1, виданий
Заводським РВ ГУМВС України в
Запорізькій області 27.08.2010р.,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків - НОМЕР_2 ( а.с. 128).

Разом з тим, позивач ОСОБА_2 має інший
код платника податку та паспорт з
іншими реквізитами, ніж наданий
нотаріусу ОСОБА_4 при посвідченні
довіреності від 28.05.2012р. Так, згідно з
копією паспорта позивача в матеріалах
справи, який звірений з оригіналом в
судовому засіданні 13.03.2014р., ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народжена в м.
Бутурлинівка, Воронезької області, має
паспорт НОМЕР_3, виданий Ворошиловським
РВ УМВС України в м. Донецьку 06.07.2001р. (
а.с. 78). Також іншим є ідентифікаційний
код ОСОБА_2 - НОМЕР_4 ( а.с. 79).

З наданих органом досудового
розслідування документів вбачається,
що при посвідченні довіреності
нотаріусу ОСОБА_4 був наданий паспорт
на ім»я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, народжену
у с. Золотухіне, Золотухінського
району, Курської області, серія і номер
паспорту НОМЕР_1, виданий Заводським РВ
ГУМВС України в Запорізькій області,
якій присвоєно ідентифікаційний код
НОМЕР_5. Проте згідно повідомлення
Заводського РВ в м. Запоріжжі УДМС
України в Запорізькій області паспорт
серії НОМЕР_6 фактично виданий
Заводським РВ ГУМВС України в
Запорізькій області 27.08.2010р. ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженцю с. Золотухіне,
Курської області ( а.с. 126-127).

Відмінним від дійсної особи ОСОБА_2 є і
зображення ОСОБА_2 на фотокартці у
паспорті, наданому нотаріусу при
посвідченні довіреності.

Різняться також між собою зображення
ОСОБА_8 на фотокартках у формі Ф-1, яка
зберігається у міграційній службі та
засвідчує дійсну особу ОСОБА_8, та у
паспорті, наданому нотаріусу ОСОБА_4,
попри те, що інші дані про особу ОСОБА_8
в цих документах збігаються ( а.с 115, 116,
132).

Всі вказані обставини доводять той
факт, що позивач ОСОБА_2 не була
присутня 28.05.2012р. під час видачі
довіреності ОСОБА_8, а була присутня
інша особа, яка надала підроблений
паспорт. Також ці обставини свідчать
про те, що дії осіб, які у такий спосіб
заволоділи домоволодінням позивача, а
згодом продали його на підставі
неправомірно виданої довіреності, є
такими, що спрямовані на порушення
конституційних прав позивача щодо
позбавлення її належного їй нерухомого
майна. Тому такий правочин, а саме,
договір купівлі-продажу від 05.09.2012р. у
відповідності до ст. 228 ЦК України є
нікчемним.

Висновки суду щодо того, що позивач в
судовому порядку не визнавала
недійсною довіреність, а тому не
довела, що договір купівлі-продажу від
05.09.2012р. вчинено незаконно, є
неспроможними, оскільки ці обставини
суд повинен був дослідити як підстави
позову про витребування нерухомого
майна, про що конкретно зазначалось в
позовній заяві ОСОБА_2

Досліджуючи саму довіреність та пакет
документів, вилучений органами
досудового розслідування у нотаріуса
ОСОБА_4 та наданий суду в порядку
витребування доказів, суд зробив це
без повного, всебічного та ретельного
аналізу, що призвело до неправильних
висновків про те, що невідповідність
зазначених реквізитів довірителя в
довіреності не свідчить про її
недійсність.

Також колегія вважає неприйнятними
висновки суду про те, що за відсутності
вироку суду щодо осіб, які незаконно
заволоділи майном позивача, не можна
вважати правочин від 05.09.2012р. нікчемним
у відповідності до ст. 228 ЦК України, з
огляду на таке.

З матеріалів кримінального
провадження, порушеного за заявою
ОСОБА_2, вбачається, що довіреність від
28.05.2012р. видано особою, яка на
теперішній час не встановлена органами
досудового розслідування, за
паспортом, в якому було вказано ОСОБА_2,
анкетні дані та фотокартка якої не
збігаються з анкетними даними та
фотокарткою позивача, а сам паспорт із
такою серією і номером видано
паспортною службою ОСОБА_11 Вказане, на
думку колегії, свідчить про зловмисні
дії цієї невстановленої слідством
особи, яка, отримавши за підробленим
паспортом всі необхідні документи,
незаконно розпорядилась спірним
домоволодінням, належним позивачу.

Згідно роз»ясень, що містяться у пункті
18 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК:1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об»єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами; правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об»єктів
цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватись вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказами вини
може бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

З вказаних роз»ясень постанови Пленуму
ВСУ випливає, що наявність вироку, яким
би підтверджувався факт незаконного
заволодіння та розпорядження майном,
не є обов»язковим, оскільки в ній
зазначено на вирок як на один із
доказів, про що свідчить таке
формулювання «при кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України вирок
може бути доказом вини». Вимог щодо
обов»язковості наявності вироку ані у
диспозиції статті 228 ЦК України, ані в
постанові Пленуму ВСУ не міститься, а
отже доказами порушення публічного
порядку при укладенні договорів про
відчуження майна можуть бути й інші
докази, якими, зокрема, колегія вважає у
цій справі досліджені вище матеріали
кримінального провадження.

Таким чином, наявні в матеріалах справи
фактичні докази у сукупності свідчать
про те, що спірне домоволодіння, яке є
власністю позивача, вибуло з її
володіння незаконним шляхом.

Що стосується висновків суду про те, що
у відношенні ОСОБА_3 неможливо
застосувати віндикацію, оскільки діє
презумпція правомірності укладеного
ним договору купівлі-продажу
домоволодіння, то судова колегія
вважає їх такими, що ґрунтуються на
неправильно з»ясованих обставинах
справи та помилковому тлумаченні норм
права, виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Цивільним кодексом України
передбачені цивільно-правові способи
захисту права власності. Зокрема, норми
ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику
право витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння або від
добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст.. 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає,
що у випадку, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Як зазначено в пункті 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», реституція як
спосіб захисту цивільного права (
частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнанио
недійсним. У зв»язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред»явлена тільки стороні недійсного
правочину. Норма частини першої статті
216 ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

В позові ОСОБА_2 просила витребувати
домоволодіння від ОСОБА_3 на підставі
ст. 388 ЦК України як від добросовісного
набувача, посилаючись на те, що
первісний договір купівлі-продажу від
05.09.2012р. є нікчемним, і тому
домоволодіння вибуло із її володіння
поза її волею.

Встановивши в ході апеляційного
розгляду справи, що позивач ОСОБА_2
довіреність на розпорядження
домоволодінням не видавала, внаслідок
чого договір купівлі-продажу від
05.09.2012р. є нікчемним, колегія вважає, що
в такому разі у відповідності до вимог
ст. 388 ЦК України домоволодіння
позивача підлягає витребуванню у
добросовісного набувача ОСОБА_3 на її
користь.

Оскільки діюча на теперішній час
редакція ЗУ «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» у статті 19 передбачає як
підставу реєстрації прав на нерухоме
майно рішення судів, але стаття 26 цього
Закону вказує на обов»язковість
зазначення судом про скасування запису
про державну реєстрацію права
власності при внесенні записів до
Державного реєстру прав, колегія
вважає, що право позивача не буде
захищене повністю, якщо після
витребування майна на його користь як
законного власника реєстрація права
власності на це майно залишиться за
добросовісним набувачем. Тому в
резолютивній частині рішення слід
зазначити про скасування державної
реєстрації на спірне домоволодіння за
ОСОБА_3 та здійснення державної
реєстрації за ОСОБА_2

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивача слід стягнути судові
витрати у зв»язку з задоволенням
позовних вимог ОСОБА_2, які нею сплачені
та підтверджені квитанціями, за
подання позову у розмірі 3 441 грн. та за
подання апеляційної скарги у розмірі
1720,50 грн., що разом складає 5161,50 грн. ( а.с.
71, 144).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року у
цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права
власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3.

Здійснити державну реєстрацію права
власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за
ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у сумі 5 161,50 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.