Справа №476/1454/13-ц 13.03.2014 13.03.2014 13.03.2014
Провадження №22-ц/784/906/14
Головуючий першої інстанції: Патрик
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської
Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Богатирьовій В.А.,

за участі: представників позивачки -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників
відповідача - Райчука В.В., Вуїв О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Єланецького районного суду
Миколаївської області від 4 лютого 2014
року, ухваленого за позовом

ОСОБА_6

до

фермерського господарства «Лілія»

про визнання договору оренди та
додаткової угоди до договору оренди
земельної ділянки недійсними,

в с т а н о в
и л а :

У грудні 2013 р. ОСОБА_6 звернулася з
позовом до фермерського господарства
«Лілія» (далі - ФГ «Лілія) про визнання
договору оренди та додаткової угоди до
договору оренди земельної ділянки
недійсними.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
вказувала, що є власником земельної
ділянки площею 8,26 га, що розташована на
території Возсіятської сільської ради
Єланецького району Миколаївської
області, на підставі виданого 12 серпня
2002 р. державного акту на право
власності на земельну ділянку. 17 грудня
2007 р. вона уклала з ФГ «Лілія» договір
оренди цієї земельної ділянки строком
на п'ять років. Восени 2012 р., вважаючи,
що термін дії договору закінчується,
вона повідомила відповідача про намір
використовувати землю самостійно та
звернулась до відповідача з вимогою
надати її екземпляр договору оренди.
Після чого їй стало відомо, що
додатковою угодою до договору оренди
земельної ділянки від 15 березня 2009 р.
продовжено термін дії договору оренди
на 25 років.

Посилаючись на те, що при укладанні
додаткової угоди домовленість була
лише щодо зміни розміру орендної плати,
а умови стосовно продовження строку
дії договору були включені до
додаткової угоди обманним шляхом,
позивачка просила суд визнати
додаткову угоду від 29 грудня 2009 р.
недійсною та скасувати державну
реєстрацію цієї угоди.

Крім того, позивачка посилалась на те,
що сам договір оренди землі від 17
грудня 2007 р. був укладений з порушенням
законодавства , так як не були
досягнуті всі істотні умови, що
передбачені ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», зокрема п. 16 договору
оренди не містить умов збереження
стану об'єкта оренди , що є
неприпустимим.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка просила визнати недійсним
договір оренди землі від 17 грудня 2007 р.,
укладений між ОСОБА_6 та ФГ «Лілія».

Рішенням Єланецького районного суду
Миколаївської області від 4 лютого 2014 р.
у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам спору та
нормам матеріального права, просила
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь у розгляді
справи, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю від 20 серпня 2007 р.

ОСОБА_6 є власником земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею 8,26 га, що розташована на
території Возсіятської сільської ради
Єланецького району Миколаївської
області.

17 грудня 2007 р. ОСОБА_6 (орендодавець) та
ФГ «Лілія» (орендар) уклали договір
оренди вказаної земельних ділянки
строком на 5 років. Цей договір
зареєстровано у Єланецькому
реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП
«Центр ДЗК» 17 січня 2008 р. 15 березня
2009 р. між сторонами укладено додаткову
угоду до договору оренди землі від 17
грудня 2007 р., якими внесено зміни до
договору оренди землі: в пункт 8 - термін
дій договору зазначено як « 25 років» та
в пункт 9 - розмір орендної плати
визначено як 3% від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки,
тобто 2602 грн. Додаткова угода також
пройшла державну реєстрацію 29 грудня
2009 р.

Звертаючись з даним позовом, позивачка
вказувала, що сам договір оренди землі
від 17 грудня 2007 р. був укладений з
порушенням законодавства , так як не
були досягнуті всі істотні умови, що
передбачені ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», зокрема п. 16 договору
оренди не містить умов збереження
стану об'єкта оренди

Разом з цим, відповідно ст. 15 ЦК України
та ст. 3 ЦПК України у порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, а тому суд
повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав (Постанова Верховного
Суду України від 25 грудня 2013 р. , справа
№ 6-94 цс 13) .

Проте, відсутність у договорі
конкретних умов збереження стану
об'єкта оренди не порушує прав
позивачки, оскільки такі умови
встановлені законодавством, зокрема
вимоги до орендарів земельних ділянок
щодо охорони земель при здійсненні
господарської діяльності передбачені
Законом України «Про охорону земель» (
ст. ст. 35, 36), який є обов'язковий до
виконання для всіх орендарів,
незалежно від того, чи зазначено про це
в договорі оренди чи ні.

Отже, відсутність у договорі умов
збереження стану об'єкта оренди не
звільняє орендаря від обов'язку
вживати заходів щодо охорони та
збереження земель, підвищення
родючості ґрунтів та збереження інших
корисних властивостей землі, а тому
права орендодавця в даному випадку не
порушуються .

До того ж, п. 20 договору оренди
передбачено обов'язок орендаря
повернути земельну ділянку у стані, не
гіршому з тим, у якому він одержав її в
оренду, та право орендодавця на
відшкодування збитків у разі
погіршення корисних властивостей
орендованої земельної ділянки,
пов'язаних із зміною стану.

Крім того, сторони підписали такі умови
договори, протягом 5 років виконували
їх та будь-яких суперечок щодо
виконання умов договору між ними не
виникало.

Доказів на підтвердження того, що
земельна ділянка зберігається або
використовується всупереч вимог
чинного законодавства, втрачає свою
якість та вартість, або ж в іншій спосіб
негативно впливає на її права,
позивачка не надала.

За такого, доводи позивачки про
порушення її прав у зв'язку з
відсутністю у договорі оренди землі
умов щодо збереження стану об'єкту є
безпідставними, а висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
визнання договору оренди недійсним є
вірним.

Посилання апелянта на невідповідність
п. п. 10, 12 договору оренди вимогам ст. 15
Закону, щодо обчислення розміру
орендної плати та її перегляду, також
не можуть бути підставою для визнання
договору оренди недійсним, оскільки
сторонами ці умови узгоджені. До того ж,
виплата орендної плати проводилась з
урахуванням індексів інфляції, що
підтверджується відомостями про
отримання орендної плати. Жодного разу
позивачка не ставила питання про зміну
тих чи інших умов договору, в тому числі
щодо розміру орендної плати .

Що ж стосується доводів позивача про
те, що додаткова угода є недійсною,
оскільки укладена під впливом омани з
боку відповідача стосовно збільшення
строку дії договору оренди, а саме:
умова щодо збільшення терміну до 25
років вписана після підписання
договору позивачкою, то колегія суддів
вважає, що такі доводи є
безпідставними.

Так, в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено в пункті 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 р.,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Обставини, на які посилається
позивачка - відсутність умови щодо
продовження терміну дії договору
оренди землі в тексті на час укладання
додаткових угод не є ознакою обману в
розумінні ст. 229 ЦК України, оскільки не
свідчать про те, що відповідач
заперечував наявність яких-небудь
обставин, які могли перешкодити
укладанню договору, або замовчували
існування таких обставин.

Крім того, факт написання умови про
зміну терміну дії договору оренди
після підписання додаткової угоди
позивачем, належними доказами не
підтверджено.

За такого, висновок суду про
відсутність підстав для визнання
недійсною додаткової угоди до договору
оренди є вірним та відповідає
фактичним обставинам справи та нормам
матеріального права.

Таким чином, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду, ухваленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
відхилити, а рішення Єланецького
районного суду Миколаївської області
від 4 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: