АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 ц - 796/2722/2014
Головуючий у І інстанції Великохацька
Доповідач - Корчевний
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.

при секретарі Охневській Т.В.,

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Оболонського
районного суду міста Києва від 23 грудня
2013 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
встановлення факту, що має юридичне
значення та визнання особистої
приватної власності на майно подружжя,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до Оболонського районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, посилаючись на
те, що з 01.08.1991 року вони з відповідачем
уклали шлюб, в якому народилася донька -
ОСОБА_3, яка проживає разом з позивачем.

В обґрунтування позову зазначає, що
оскільки донька проживає разом знею,
тому просила відійти від засад
рівності часток подружжя. За час шлюбу
ними придбано майно, яке позивач
оцінила в сумі 1 099 846 (один мільйон
дев'яносто дев'ять тисяч вісмсо сорок
шість) грн. та просила суд першої
інстанції поділити спільне майно
подружжя наступним чином: за ОСОБА_1
визнати право власності на:

- квартиру (загальною площею 54,70
кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1,

- 13 частину квартири (загальною
площею 76,8 кв.м.), що знаходиться за
адресою АДРЕСА_2.

За ОСОБА_2 визнати право власності на:

- 12 частину квартири (загальною
площею 67,5 кв.м.), що знаходиться за
адресою АДРЕСА_3.

- автомобіль «Нісанн» 2004 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

За зустрічним позовом ОСОБА_2
просив встановити час фактичного
припинення шлюбних відносин між
позивачем та відповідачем з червня 1999
року, визнати право особистої
приватної власності на майно, набуте в
період окремого проживання з ОСОБА_1, у
зв'язку з фактичним припиненням між
ними шлюбних стосунків, а саме визнати
особистою приватною власністю ОСОБА_2
наступне майно:

- квартиру (загальною площею 67,5
кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_3.

- квартиру (загальною площею
54,70 кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1,

- автомобіль марки
«Нісанн-Максіма» 2004 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1.

Визнати з а ОСОБА_1 право власності на:

-13 частину квартири (загальною площею
76,8 кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_2.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначав, що оскільки сторони по
справі не проживають разом з червня 1999
року, тому все майно набуте, після цього
не підлягає поділу між сторонами, а
квартира, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_3.набута відповідачем в процесі
приватизації, тому також не підлягає
поділу.

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 23 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя -
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
встановлення факту, що має юридичне
значення та визнання особистої
приватної власності на майно подружжя -
задоволено.

Встановлено факт припинення фактичних
шлюбних відносин та окремого
проживання з червня 1999 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1.

Визнано особистою приватною власністю
ОСОБА_2 наступне майно:

- квартиру (загальною площею 67,5
кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_3.

- квартиру (загальною площею
54,70 кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1,

- автомобіль марки
«Нісанн-Максіма» 2004 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1.

Визнано особистою приватною власністю
ОСОБА_1 наступне майно:

-13 частину квартири (загальною площею
76,8 кв.м.), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_1подала апеляційну скаргу та
просить суд апеляційної інстанції
рішення Оболонського районного суду
міста Києва від 23 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким основні позовні вимоги
задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
закону.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що
майно набуте відповідачем ОСОБА_2 під
час перебування у шлюбі являється
спільним майном подружжя.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено, що шлюб між сторонами було
зареєстровано 01.08.1991 року, в якому
народилась донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Встановлено, що позивач разом з дитиною
проживають за адресою АДРЕСА_2, а
відповідач ОСОБА_2 разом з фактичною
дружиною ОСОБА_4. та їх спільною дитиною
за адресою АДРЕСА_1.

Ґрунтуючись на матеріалах справи, з
урахуванням підтвердження з боку обох
сторін, суду першої інстанції
встановив, що шлюбні відносини
фактично припинилися з 1999 року, після
чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не ведуть
спільного господарства, не мають
спільного бюджету, не підтримують
подружніх та сімейних стосунків.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що не дивлячись на припинення
фактичних шлюбних стосунків та
окремого проживання сторін, вони
перебувають у офіційно
зареєстрованому шлюбі, що дає підстави,
посилаючись на норми Сімейного Кодексу
України поділити спільне сумісне
майно, набуте і після припинення
шлюбних відносин.

Колегія суду не може погодитися із
таким посиланням апелянта, так як
відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року якщо за час окремого проживання
подружжя після фактичного припинення
шлюбних відносин спільне майно його
членами непридбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте
кожним з них за цей період та за
вказаних обставин, і провести поділ
тільки того майна, що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт
зазначає, що Ѕ квартири (загальною
площею 67,5 кв.м.), що знаходиться за
адресою АДРЕСА_3. Підлягає також поділу
між сторонами, оскільки таке майно
вважається спільною сумісною
власністю, так як право власності на
неї відповідач набув 03 серпня 1993 року,
однак таке посилання спростовується
наступним.

Відповідно до ч. 4 ст. 57 Сімейного
Кодексу України встановлено, що житло,
набуте чоловіком чи дружиною внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» є особистою приватною
власністю чоловіка, дружини.

Крім того, відповідно до положень ст..
65-1 ЖК України, Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 19.06.1992 року і ст.. 22 КпШС
України, який діяв на час приватизації
частини квартири, квартира (або її
частина) одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність, є
його власністю, а не спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки йдеться
не про майно, нажите подружжям у шлюбі,
а про одержану громадянином частку із
державного житлового фонду
безкоштовно внаслідок реалізації
особистого права громадянина України
на приватизацію державного житлового
фонду.

Колегія суду зазначає, що посилання
апелянта на те, що нею надана згода на
купівлю квартири відповідачем, є
підтвердження того, що фактичні шлюбні
відносини тривали між сторонами до
кінця 2007 року, а тому зазначена
квартира є також майном, що підлягає
поділу як спільна сумісна власність
подружжя, спростовується тим, що така
згода носить виключно формальний
характер, так як в суді першої
інстанції вірно встановлено, що шлюбні
відносини припинилися ще в 1999 році, а
тому згода була необхідна лише для
формального завершення угоди
купівлі-продажу.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків в рішенні суду не
спростовують та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Тому колегія суду вважає, що рішення
Оболонського районного суду міста
Києва від 23 грудня 2013 рокуобґрунтоване
та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
міста Києва від 23 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: