Очаківський міськрайонний суд
Миколаївської області
Справа № 483/2712/13-ц
Провадження 2/483/18/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

17 березня 2014 року
м.
Очаків

Очаківський міськрайонний суд
Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Головко Л.І.

при секретарі Гречці С.Є.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідачок ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
третя особа - Парутинська сільська рада
Очаківського району Миколаївської
області, про визнання недійсним
договору про державну реєстрацію прав,
визнання угоди дійсною та визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В :

04 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Очаківського міськрайонного суду
Миколаївської області із зазначеним
позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Свої
вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12
вересня 2001 року між ним та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку по АДРЕСА_1. З цього
часу він зі своєю сім'єю поселився в
будинку та за згодою ОСОБА_5
зареєструвався в ньому. Після
остаточного розрахунку з ОСОБА_5
останній передав йому
правовстановлюючі документи на
будинок та технічний паспорт, однак від
нотаріального посвідчення договору
ухилявся, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. З
моменту укладання спірного договору і
по теперішній час він постійно
проживає у вказаному будинку,
безперервно та відкрито користується
ним, утримує, робить поточний ремонт. 20
травня 2011 року рішенням Очаківського
міськрайонного суду йому було
відмовлено у позові про визнання
вказаного вище договору укладеним та
про визнання права власності на
житловий будинок та земельну ділянку. В
обґрунтування свого рішення суд
послався на те, що оскільки за ОСОБА_5 не
було зареєстровано право власності на
будинок, він не мав права його
відчужувати. 01 серпня 2013 року він
дізнався про існування договору про
державну реєстрацію прав № 33331467 від 29
лютого 2012 року, згідно якого за
померлим ОСОБА_5 було зареєстровано
право власності на спірний житловий
будинок на підставі дублікату договору
дарування, виданого Парутинською
сільською радою замість втраченого
договору дарування від 02 жовтня 1992
року. Посилаючись на те, що видача
свідоцтва про право власності на ім'я
померлої фізичної особи суперечить
цивільному законодавству, просив
визнати недійсним зазначений договір
про державну реєстрацію прав, визнати
дійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку, укладений 12 вересня
2001 року між ним та ОСОБА_5, та визнати за
ним право власності на цей житловий
будинок.

Позивач в судовому засіданні підтримав
заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник відповідачок в судовому
засіданні позов не визнала, вважала
вимоги ОСОБА_1 безпідставними,
посилаючись на те, що спір між тими
сторонами про той самий предмет і з тих
самих підстав вже розглядався судом і
позивач не має права звертатися із
вказаним позовом. Крім цього,
заперечувала проти визнання недійсним
договору про державну реєстрацію прав
через те, що цей документ було видано у
відповідності до вимог чинного
законодавства, згідно з наказом
Міністерства юстиції України № 7/5 від
07.02.2002р. «Про затвердження Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно».

Третя особа - Парутинська сільська рада
Очаківського району Миколаївської
області - надала до суду заяву про
розгляд справи за відсутності її
представника, в якій вказала, що не
заперечує проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, допитавши свідків,
дослідивши письмові матеріали справи,
а також спадкову справу, що її було
відкрито після померлого ОСОБА_5, та
інвентарну справу на спірний будинок,
суд дійшов наступного.

Суд вважає, що правове врегулювання
предмету спору має визначатись як за
нормами ЦК України, так і за нормами ЦК
УРСР 1963р. та КпШС УРСР, оскільки ЦК
України не має зворотної сили і
поширюється на відносини, що виникли
після введення його в дію.

Як вбачається з договору дарування (а.с.
8, 9), посвідченого головою Парутинської
сільської ради Очаківського району
Миколаївської області та
зареєстрованого в реєстрі за № 87, 02
жовтня 1992 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами загальною
площею 32,90м2 в с. Дніпровка Очаківського
району Миколаївської області. З цього ж
договору вбачається, що цей будинок
належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва
про право власності, виданого
виконкомом Парутинської сільської
ради від 02 жовтня 1992 року та
зареєстрованого в органах ММБТІ, що
також підтверджується копією
інвентарної справи на спірне
домоволодіння (а.с. 130-138).

12 вересня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку по АДРЕСА_1 за 700
доларів США, зі строком виплати два
роки, про що була складена розписка,
завірена у Солончаківській сільській
раді (а. с. 10), яка за своєю правовою
природою є простою письмовою формою
договору.

Рішенням Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 20
травня 2011 року (а.с. 25, 26), що набрало сили
згідно ухвали апеляційного суду
Миколаївської області від 07 липня 2011
року (а. с. 45, 46), позивачеві ОСОБА_1 було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог про визнання укладеним договору
купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року
між ним та ОСОБА_5 на житловий будинок
по АДРЕСА_1 та про визнання права
власності на цей будинок і на земельну
ділянку площею 0,39 га, розташовану в с.
Дніпровка Очаківського району
Миколаївської області.

Підставами для відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1 слугувало те, що оскільки
за ОСОБА_5 не було зареєстровано право
власності на спірний житловий будинок,
він не мав права його відчужувати, а
також відсутність письмової згоди
дружини померлого на укладання
договору купівлі-продажу у
відповідності до вимог ст. 23 КпШС УРСР.

Разом із тим, як вбачається з договору
про державну реєстрацію прав № 33331467
(а.с. 24), 29 лютого 2012 року за померлим
ОСОБА_5 було зареєстровано право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1. У вказаному договорі в графі
«Підстава виникнення права власності»
зазначено: дублікат договору
дарування, виданий Парутинською
сільрадою замість втраченого договору
дарування від 02 жовтня 1992 року.

Вказаний договір про державну
реєстрацію прав було одержано
спадкоємцями померлого ОСОБА_5 у
відповідності до п.п. 7.1.1 та п. 7.9 ч. 5
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України № 7/5 від
07.02.2002р. (в редакції наказу від 28 січня
2003 року № 6/5), що було чинним на момент
одержання відповідачкою ОСОБА_4
вказаного договору.

За таких обставин суд погоджується з
твердженнями представника
відповідачок про те, що спірний договір
про державну реєстрацію прав було
видано у відповідності до вимог
чинного законодавства, а тому вимоги
ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними
та задоволенню не підлягають.

Однак судом не можуть бути взяті до
уваги доводи представника
відповідачок про те, що вказаний спір
між сторонами вже розглядався судом,
оскільки на час винесення рішення в 2011
році не існувало документального
підтвердження реєстрації права
власності ОСОБА_5 на спірний будинок,
тобто спір між сторонами в даній справі
виник за нових обставин.

Викладене додатково підтверджується
ухвалою Очаківського міськрайонного
суду від 29 серпня 2013 року (а.с. 140), якою
позивачеві відмовлено у відкритті
провадження за нововиявленими
обставинами про перегляд вказаного
вище рішення суду від 20 травня 2011 року.
Цією ухвалою, яка набрала законної
сили, встановлено, що договір про
державну реєстрацію прав від 29 лютого
2012 року на час розгляду справи не
існував і в розумінні ст. 361 ЦПК ця
обставина не є нововиявленою, а є новою
в розумінні п. 4 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про застосування цивільного
процесуального законодавства при
перегляді судових рішень у зв'язку з
нововиявленими обставинами» № 4 від 30
березня 2012 року. У вказаній Постанови
Пленуму зазначено, що обставини, які
виникли чи змінилися тільки після
ухвалення судового рішення, а тому не
могли бути враховані судом при його
винесенні, є новими обставинами і
можуть бути підставою для пред'явлення
нової вимоги.

Крім цього, у п. 4 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року,
вказано, що під час розгляду справ суд
враховує обставини раніше вирішеної
справи про право на спірне майно і якщо
дійде інших висновків, ніж ті, що
містяться в судовому рішенні щодо
раніше вирішеної справи, він має
навести відповідні мотиви. При цьому
суд має виходити з того, що правові
висновки суду і встановлені ним
обставини не є тотожними поняттями.
Висновки (судження) суду щодо прав і
обов'язків сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними.

Отже, з урахуванням нових обставин,
судом встановлено, що 02 жовтня 1992 року
ОСОБА_5 за договором дарування отримав
у дар від ОСОБА_6 вказаний вище житловий
будинок і на підставі цього договору у
ОСОБА_5 виникло право власності на
нього (ст.ст. 4, 243 ЦК УРСР 1963р.).

Як вбачається з копії свідоцтва про
укладення шлюбу (а.с. 91), шлюб між
відповідачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було
укладено 20 лютого 1993 року, тобто після
одержання останнім у дар житлового
будинку.

Крім того, зі змісту ст. 24 КпШС УРСР та п.
2 ч. 1 ст. 57 СК України випливає, що
житловий будинок, набутий ОСОБА_5 на
підставі договору дарування, є його
особистою приватною власністю і,
враховуючи це, останній мав право без
згоди своєї дружини відчужувати його
позивачеві ОСОБА_1.

Відповідно до положень ст. 47 ЦК УРСР
1963р., нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Якщо одна з сторін повністю
або частково виконала угоду, що
потребує нотаріального посвідчення, а
друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963р., договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах.

За договором купівлі-продажу продавець
зобовязується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобовязується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
(ст. 224 ЦК УРСР 1963р.).

В судовому засіданні встановлено, що 12
вересня 2001 року між позивачем та ОСОБА_5
було досягнуто домовленості про
купівлю-продаж житлового будинку і
останній отримав аванс у розмірі 100
доларів США. В подальшому, у період з
квітня 2003 року по березень 2004 року
відбувся остаточний розрахунок
грошима та продуктами харчування, що
підтверджується письмовими розписками
(а.с. 13-16). Також письмовими доказами та
показаннями допитаних в якості свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтверджується, що
після остаточного розрахунку з
позивачем ОСОБА_5 передав йому
правовстановлюючі документи на
будинок та технічний паспорт, разом із
своєю дружиною залишив будинок та
проживав за іншою адресою. Після смерті
ОСОБА_5 позивач постійно проживає зі
своєю родиною у вказаному житловому
будинку, доглядає за ним, робить у ньому
поточний ремонт.

Згідно довідки Солончаківської
сільської ради № 356 від 07 травня 2010
року, в спірному будинку зареєстровані
та проживають з 2004 року: ОСОБА_1, його
дружина ОСОБА_9, та їх діти ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_9 В
будинку також зареєстрована, але не
проживає ОСОБА_3, а також до дня своєї
смерті був зареєстрований ОСОБА_5.

Посилання представника відповідачок
на відсутність згоди відповідачки
ОСОБА_3 на реєстрацію в 2004 році позивача
та членів його сім'ї в спірному будинку
судом не можуть бути взяті до уваги,
оскільки не підтверджені жодним
належним доказом. Крім цього, ці
твердження спростовуються інформацією
Очаківського РС УДМС в Миколаївській
області, наданою на запит суду, з якої
вбачається, що надати заяву про
реєстрацію місця проживання позивача
можливості немає через її знищення за
закінченням строків зберігання, однак,
у відповідності до ст. 65 ЖК України в
редакції 2002 року, згода відповідачки
ОСОБА_3 на реєстрацію позивача ОСОБА_1 в
спірному будинку була обов'язковою (а.с.
168).

Ці обставини свідчать про повне
виконання сторонами договору
купівлі-продажу житлового будинку.

На час розгляду справи здійснити
нотаріальне посвідчення спірної угоди
неможливо, оскільки продавець ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, що
підтверджується відповідною копією
свідоцтва про смерть (а.с. 66), а тому у
суду є підстави для визнання спірної
угоди дійсною.

Відповідно й вимога позивача про
визнання за ним права власності на
спірний будинок є обґрунтованою,
оскільки це право виникло в нього
внаслідок укладення договору
купівлі-продажу.

Проаналізувавши викладені обставини,
суд бере до уваги наявність волі
померлого ОСОБА_5 на передачу
позивачеві права на житловий будинок,
той факт, що останній позбавлений
можливості іншим шляхом реалізувати
своє право власності на спірне майно, і
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та
підлягають частковому задоволенню.

Також суд вважає за необхідне віднести
судові витрати на рахунок позивача, за
клопотанням останнього.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
про державну реєстрацію прав, визнання
угоди дійсною та визнання права
власності - задовольнити частково.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, який
було укладено 12 вересня 2001 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
ціле домоволодіння, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, а саме на житловий
будинок «А-1» загальною площею 52,20м2,
житловою площею 32,90м2, з прилеглими до
нього господарськими будівлями та
спорудами - літня кухня «Б», прибудова
«б1», сараї «В», «Г», споруди №№ 1, 2, 3, І.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору № 33331467 від
29 лютого 2012 року про державну
реєстрацію прав на ім'я ОСОБА_5, що
посвідчує право власності останнього
на житловий будинок по АДРЕСА_1 -
відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через Очаківський
міськрайонний суд Миколаївської
області шляхом подання протягом десяти
днів з дня проголошення рішення
апеляційної скарги, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутніми під час проголошення
рішення, - у той же строк з дня отримання
ними його копії.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий: