Справа № 490/773/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2014 року Центральний
районний суд м.Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участі представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»,
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
застави,

В с т а н о в и в:

В січні 2014 року позивачка звернулася
до суду з зазначеним позовом, в якому
просила визнати недійсним договір
застави договір від 17 березня 2008 року ,
укладений між укладений між
Акціонерним банком "Факторіал-банк"
(правонаступником якого є ПАТ
"Фідобанк") та ОСОБА_5, про надання в
заставу наступного обладнання
екструдерної лінії SYJG45-65, 1999 року
випуску - 1 одиниця; куругов'язальної
машини SYWJZ , 2000 року випуску - 24
одиниці; промислової в'язальної машини
GK2, 1999 року випуску - 4 одиниці, належних
ОСОБА_5

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що у
відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу, що оспорюваний договір
був вчинений без дотримання вимог ст. 65
СК України , а саме вона відповідно до
ст.ст. 60, 65 СК України, як дружина та
співвласник майна, повинна була надати
свою письмову згоду на укладання
договору щодо передачі у заставу
спільного майна подружжя, проте такої
згоди не надавала, свого підпису в
оспорюваному договорі не ставила.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача ПАТ
«Фідобанк» проти задоволення позову
заперечував, оскільки позивачка надала
свою згоду на укладення самого
кредитного договру, в якому однією з
умов є обов'язкове укладення ОСОБА_5 з
банком договру застави.

Відповідач ОСОБА_6 надав суду заяву про
розгляд справи у його відсутність,
позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
надані докази, суд вважає позов таким,
що підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
цим Кодексом. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

За загальними правилами ст. 201 ЦК
України однією із загальних вимог
додержання яких є необхідним для
чинності правочину є відповідність
правочину ЦК України та іншим актам
цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 9
листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст.
215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст. 65 СК України визначено,
що дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, спільно за
взаємною згодою. Вказана норма
кореспондується з нормою викладеною в
ст. 369 ЦК України щодо співвласників
майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка посилається на те, що згідно
ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним
із подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Так, 22.04.2008 року було укладено між
ОСОБА_5 та АБ «Факторіал-Банк»
кредитний договір № С-04341-08, за умовами
якого позичальник (її чоловік) як
фізична особа -громадянин України взяв
у кредит на строк до 19.04.2013 року 60 000
доларів США. Цей договір містить
письмову згоду дружини на підписання
кредитного договору, в якій ОСОБА_4 дає
згоду на укладання між банком та
чоловіком ОСОБА_5 договору кредиту ,
ознайомлена з умовами договору
кредиту, заперечень по ньому не має, у
разі невиконання умов договору дає
згоду на звернення стягнення на
будь-яке майно, що належить їй на праві
спільної сумісної власності з її
чоловіком.

Як забезпечення виконання цього
кредитного договору (п.1.3) ОСОБА_6 в той
же день ( як випливає з матеріалів
справи та пояснень представника банку)
уклав з банком договір застави від
17.03.2008 р. промислового обладнання:
екструдерної лінії SYJG45-65, 1999 року
випуску - 1 одиниця; кругов'язальної
машини SYWJZ , 2000 року випуску - 24
одиниці; промислової в'язальної машини
GK2, 1999 року випуску - 4 одиниці. Зазначене
майно є спільним майном подружжя,
оскільки придбано під час шлюбу, що
підтверджується Договором
купівлі-продажу від 07 квітня 2008 року та
Свідоцтвом про укладення шлюбу від
28.07.1995 року. Зазначена обставина
сторонами у справі не оспорювалася.

Не можна погодитися з посиланням
представника відповідача на те , що
своє право ОСОБА_5 намагається
захистити шляхом пред'явлення
іншого позову, оскільки ч.1 ст. 20 ЦК
України передбачено , що право на
захист особа здійснює на свій розсуд,
тобто позивачу належить право
обирати спосіб захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

З огляду на наведене, суд вважає
встановленим, що передаючи в заставу
банку зазначене рухоме майно, ОСОБА_5
діяв всупереч вимог ст. 65 СК України без
згоди співвласника майна - дружини
ОСОБА_4 на укладання цього договору,
адже ця угода за своє правовою природою
є правочином щодо розпорядження майном
та виходить за межі дрібної побутової ,
це обладнання , вартістю 300 000 грн., можна
вважати цінним майном, але письмової
згоди на розпорядження майном одного з
подружжя не було.

Враховуючи, що оспорюваний договір не
відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України,
суд приходить до висновку, що
відповідно до частини 1 ст. 215 цього
Кодексу він є недійсним, що є підставою
для задоволення позову.

При цьому суд не може взяти до уваги
посилання представника відповідача,
як на підставу правомірності
оспорюваного договору, на наявність
письмової згоди позивачки на укладення
кредитного договору . Так, підписуючу
згоду на укладення кредитного договору
та надаючи згоду на звернення
стягнення на спільне сумісне майно
подружжя в разі невиконання умов
кредитного договору, позивачка у
спосіб, передбачений діючим
законодавством та договором, згоди на
розпорядження своїм майном шляхом
передання цього майна у заставу банку
станом на 22.04.2008 року не давала.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, а отже з
відповідачів на користь позивача
підлягає стягненню судові витрати по
сплаті судового збору в рівних частках
з кожного.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 524, 530, 533, 553-554,
611, 654, ЦК України, ст. 60, 61, 63, 65 СК України,
ст.ст. 10, 11, 57- 60, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України,
суд,-

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати недійсним договір застави від
17 березня 2008 року , укладений між
Акціонерним банком "Факторіал-банк" та
ОСОБА_5, про надання в заставу
наступного обладнання екструдерної
лінії SYJG45-65, 1999 року випуску - 1 одиниця;
кругов'язальної машини SYWJZ , 2000 року
випуску - 24 одиниці; промислової
в'язальної машини GK2, 1999 року випуску - 4
одиниці, належних ОСОБА_5, ІНН НОМЕР_1.

Стягнути з ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 судові витрати по
сплаті судового збору в розмірі по 121
грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Миколаївської
області через районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Гуденко О.А.