Провадження № 2/361/285/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року Броварський
міськрайонний суд Київської області в
складі:

головуючої судді
Маценко Н.П.

при секретарі
Телепі Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Бровари
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Броварського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання договору
недійсним

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із даним позовом, в якому
просить визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 31.07.2012 року ?
частини житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами під номером АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Броварського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрований в
реєстрі за №1565; скасувати право
власності ОСОБА_2 на ? частину житлового
будинку з відповідними господарськими
будівлями та спорудами під номером
АДРЕСА_1; поновити за нею право
власності на ? частину житлового
будинку з відповідними господарськими
будівлями та спорудами під номером
АДРЕСА_1, стягнути із ОСОБА_2 судові
витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
посилається на те, що на підставі
договору купівлі-продажу від 07.06.1999
року, посвідченого приватним
нотаріусом Броварського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованого в реєстрі № 1333 вона
придбала будинок АДРЕСА_1.

На момент укладення вказаного договору
не існувало жодних заборон щодо
відчуження або арешту придбаного
житлового будинку.

03.08.1999 року право власності на вказаний
будинок зареєстровано за нею у
Броварському міжміському бюро
технічної інвентаризації.

На підставі рішення Броварської
міської ради №305 від 19.10.1999 року вона
отримала у приватну власність земельну
ділянку площею 0,1102 га, яка розташована
на території АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для ведення особистого
підсобного господарства та
обслуговування житлового будинку.
21.12.1999 року одержала державний акт на
право приватної власності на землю
серія ІІІ-КВ №103402, який зареєстрований
в книзі записів державних актів на
право приватної власності на землю за
№1422.

Далі зазначає, що 31.07.2012 року між нею та
ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу ? частини житлового
будинку, посвідчений приватним
нотаріусом Броварського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі № 1565.

Пунктом 2.1 договору купівлі-продажу ?
частини житлового будинку ними
погоджено ціну предмету договору яка
становить 154 054 грн. та фактично
отримано дані кошти під час підписання
договору.

У той же час ними погоджено, що право
власності на земельну ділянку, на якій
знаходиться відчужувана в даному
договорі частина житлового будинку,
відповідно до статті 120 ЗК України та
статті 377 ЦК України перейде до покупця
шляхом оформлення договору відчуження
земельної ділянки, після виготовлення
всіх необхідних документів.

У пункті 1.4 оскаржуваного правочину
зазначено, що відсутність заборони
відчуження предмету договору
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна №37164960 від 31.07.2012 року
за повідомленням КП Броварської
міської ради «Броварське БТІ» за №460.

Під час укладення спірного договору їй
стало відомо, що даний будинок
перебуває під забороною з 01.01.1956 року,
заборона внесена реєстратором
Броварської міської державної
нотаріальної контори 11.08.2004 року на
підставі архівних документів, де
власником домоволодіння що
знаходиться в АДРЕСА_1, зазначена
ОСОБА_6

Договір купівлі-продажу ? частини
житлового будинку суперечить вимогам
закону, а саме частині 1 статті 5 Закону
України «Про нотаріат» за якою
нотаріус зобов'язаний відмовити у
вчиненні нотаріальної дії в разі її
невідповідності законодавству України
або міжнародним договорам.

Оскільки зміст оскаржуваного
правочину суперечить актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, моральним
засадам, його слід визнати недійсним.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала, пояснила, що
06.06.2012 року між нею та ОСОБА_2 був
укладений попередній договір щодо
продажу земельної ділянки. Після
виконання всіх його умов, основний
договір вони повинні були укласти не
пізніше 06.10.2012 року. На підтвердження
намірів відповідач передав їй 40000 грн.
За умовами договору вона виготовила
всі необхідні документи для продажу,
однак відповідач коштів для повного
розрахунку не мав. У зв'язку з цим
приватний нотаріус ОСОБА_3
запропонувала укласти договір
купівлі-продажу ? частки будинку на
відповідних умовах. За цим договором
відповідач сплатив їй 20000 доларів США.
Під час укладення спірного договору
вона не знала про існування заборони,
дізналася про це лише після від
приватного нотаріуса.

Уточнила, що після укладення спірного
договору відповідач став вимагати у
неї на безоплатній основі ? частину
земельної ділянки та звернувся з цих
підстав до суду.

Представник позивача ОСОБА_8 позовні
вимоги підтримала, пояснила, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу будинку від 07.06.1999 року,
за яким позивачка набула право
власності на будинок АДРЕСА_1 не
існувало жодних заборон відчуження або
арешту житлового будинку з
відповідними надвірними будівлями.

31.07.2012 року між сторонами по даній
справі укладено спірний правочин
купівлі-продажу ? частини житлового
будинку.

Відразу після укладення договору
купівлі-продажу 1/2 частини житлового
будинку ОСОБА_1 стало відомо, що даний
будинок перебуває під забороною, що
внесена реєстратором Броварської
міської державної нотаріальної
контори 11.08.2004 року на підставі
архівних документів, де власником
домоволодіння, що знаходиться в
АДРЕСА_1, зазначена гр. ОСОБА_6

Додала, що оскільки спірний догорів
недійсний, то необхідно повернути все у
попереднє становище, яке існувало до
його укладення, а саме слід скасувати
реєстрацію права власності
відповідача на спірне майно та
поновити право власності позивачки.

Уточнила, що відповідач виходячи із
умов попереднього договору
зобов'язувався придбати земельну
ділянку та сплатити за неї кошти, однак
після укладення спірного договору
звернувся до суду, щоб безоплатно
набути право власності на частину
земельної ділянки. Просить позов
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_9
позовні вимоги не визнав, пояснив, що
ініціатором укладення спірного
договору була позивачка, при цьому вона
наполягала на придбанні ? частки
житлового будинку. Вважає, що ОСОБА_1 не
мала права звертатися до суду із даним
позовом, оскільки арешт її не
стосується та не порушує права. За
ініціативою позивачки обтяження на
будинок АДРЕСА_1 було визнано судом
помилковим та відповідне не може бути
підставою для визнання недійсним
договору.

Уточнив, що арешт накладений фактично в
іншій державі якої не існує, не
визначено у відношенні якого саме
майна, невідомі обставини накладення
арешту та припинення його дії. Про
існування заборони на спірний будинок
їм офіційно стало відомо лише влітку 2013
року, при укладенні договору приватний
нотаріус не повідомляла про існування
арешту, давала виписки, де заборони не
було.

Представник третьої особи ОСОБА_10
позовні вимоги не визнала, пояснила, що
при посвідченні оскаржуваної угоди
приватний нотаріус ОСОБА_3 перевірила
наявність заборон у відповідних
державних реєстрах. При цьому у одному
із Реєстрів виявлено обтяження -
заборону з датою виникнення 01.01.1956 року
стосовно житлового будинку АДРЕСА_1,
власником якого значиться ОСОБА_6
Інформація щодо наявності обтяження
стала відома нотаріусу вранці 31.07.2012
року, про що вона також повідомила
сторін правочину. Оскільки ОСОБА_1
просила знайти вихід із ситуації
ОСОБА_3 запропонувала звернутися до БТІ
з метою з'ясування чи стосується ця
заборона саме будинку АДРЕСА_1. При
цьому у довідці БТІ було вказано, що
ОСОБА_6 власником цього будинку ніколи
не була. У тексті самого договору
здійснено посилання на витяг із
єдиного реєстру заборон та довідку БТІ.
Просить у позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивачки, її
представника, заперечення
представника відповідача,
представника третьої особи, дослідивши
письмові матеріали справи, суд
встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника процесу має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчинюється батьками не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою для
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6
ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що 07.06.1999 року ОСОБА_1
придбала у ОСОБА_11 житловий будинок з
відповідними надвірними будівлями, що
знаходить в АДРЕСА_1, про що свідчить
договір купівлі-продажу будинку,
посвідчений приватним нотаріусом
Броварського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за № 1333.

03.08.1999 року за позивачкою зареєстровано
право власності на будинок у
Броварському міжміському бюро
технічної інвентаризації, що
підтверджується відповідною відміткою
на договорі.

З матеріалів справи також вбачається,
що між сторонами по даній справі 06.06.2012
року укладено попередній договір. За
умовами п. 1.3 даного договору, з моменту
отримання ОСОБА_1 всіх необхідних
документів, сторони зобов'язалися не
пізніше 06.10.2012 року укласти основний
договір купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки площею
0,1102 га, розташованої за адресою
АДРЕСА_1. Продаж земельної ділянки буде
здійснено за 1040000,00 грн., що на день
підписання цього попереднього
договору є еквівалентом суми 130 000
доларів США.

31.07.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено договір купівлі-продажу ?
частини житлового будинку за умовами
якого продавець передала у власність, а
покупець прийняв у власність ? частину
житлового будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.3 названого договору
житловий будинок, частина якого
відчужується, знаходить на земельній
ділянці загальною площею 0,1000 га.
Сторони домовилися про те, що право
власності на земельну ділянку, на якій
знаходиться відчужувана у даному
договорі частина житлового будинку,
відповідно до статті 120 ЗК України та
ст. 377 ЦК України перейде до покупця
шляхом оформлення договору відчуження
земельної ділянки, після виготовлення
всіх необхідних документів.

Заявляючи вимогу про недійсність
правочину від 31.07.2012 року ОСОБА_1
посилається на те, що він суперечить ЦК,
іншим законам України, а зокрема ч. 1 ст.
5, ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про нотаріат», абзац 2
пункту 38 «Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України» затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 3
березня 2004 року за N 20/5.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Зі змісту оскаржуваного правочину, а
саме п. 1.4 вбачається, що відсутність
заборони відчуження предмету договору
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна №37164960 від 31.07.2012 року
та повідомленням КП БМР «Броварське
БТІ» за №460 від 31.07.2012 року.

У той же час згідно із витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна вбачається, що об'єкт -
будинок АДРЕСА_1 станом на 31.07.2012 року
значиться під забороною. Обтяження
зареєстрованого 11.08.2004 року за № 1231825,
реєстратором Броварської міської
державної нотаріальної контори.
Підстава обтяження не вказана. Об'єкт
обтяження будинок АДРЕСА_1. Архівна
дата 02.11.2000 рок, дата виникнення 01.01.1956
року.

Отже з наведеного випливає, що на час
посвідчення спірного договору об'єкт
відчуження - будинок АДРЕСА_1 перебував
під обтяженням - забороною, яка
зареєстрована 11.08.2004 року, архівна дата
02.11.2000 року.

Згідно із ст. 2 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно» обтяження це заборона
розпоряджатися та/або користуватися
нерухомим майном, яка встановлена або
законом, або актами уповноважених на це
органів державної влади, їх посадових
осіб або яка виникає на підставі
договорів.

Наявність заборони на час посвідчення
оскаржуваного правочину також
підтверджується ухвалою суду від 15.11.2012
року, що містить у матеріалах справи №
1007/9940/12 провадження № 6/1007/494/12, що
досліджувалася судом у судовому
засіданні.

Так, ухвалою Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 15.11.2012 року скасовано заборону на
відчуження будинку АДРЕСА_1, накладену
Броварською міською державною
нотаріальною конторою 11.08.2004 року на
підставі архівних даних від 01.01.1956 року.

Згідно із листом Київського обласного
державного нотаріального архіву
№01-17-2759 від 17.10.2012 року, що міститься у
матеріалах вищевказаної справи та
листа від 12.02.2014 року № 01-17-430 копії
документів на підставі яких було
накладено зазначену заборону, та
будь-які інші відомості відсутні.
Алфавітні книги щодо реєстрації
заборон за № 1955-1966 роки в архів на
зберігання не передавалися.

Враховуючи ту обставину, що з 11.08.2004
року житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому
знаходився під арештом та відповідно
заборонено вчиняти щодо цього майна
будь-які дії спрямовані на відчуження,
розподіл, тощо, здійснений 31.07.20123 року
продаж 1/2 частини житлового будинку, на
думку суду, не відповідає вимогам
законодавства.

Заперечуючи проти позову, представник
третьої особи послався на довідку № 460
від 31.07.2012 року, видану КП БМР
«Броварське бюро технічної
інвентаризації», яка дала підстави
приватному нотаріусу вчинити
оспорюваний правочин.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Так, зі змісту вищевказаної довідки
вбачається, що ОСОБА_6 власником
житлового будинку АДРЕСА_1 ніколи не
була. Оцінюючи дану довідку, суд не може
вважати її безспірним доказом
відсутності заборони, так як фактично
обтяження стосується об'єкту
нерухомого майна, а не конкретної
особи.

Згідно зі ст. 55 ЗУ «Про нотаріат» при
посвідченні угод про відчуження або
заставу жилого будинку, квартири, дачі,
садового будинку, гаража, земельної
ділянки, іншого нерухомого майна
перевіряється відсутність заборони
відчуження або арешту майна.

Згідно із абз. 2 п. 38 «Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 3 березня 2004 року за N 20/5, при
посвідченні правочин про відчуження
або заставу жилого будинку, квартири,
дачі, садового будинку, гаража,
земельної ділянки, іншого нерухомого
майна перевіряється відсутність
заборони відчуження або арешту майна.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу

Наведені представником відповідача
заперечення, що наявні обтяження не
стосується ОСОБА_1 та відповідно не
дають їй підстави для звернення до суду
із даним позовом, не заслуговують на
увагу суду, так як обтяження
зареєстроване щодо належного їй на
праві власності об'єкту нерухомого
майна.

Суд також не погоджується із
твердженнями сторони відповідача та
третьої особи щодо відсутності
порушених прав позивачки та
необхідності їх захисту у спосіб
визнання оскаржуваної угоди недійсною,
оскільки остання особисто зверталася
до суду із заявою щодо його скасування,
а також з підстав викладених нижче.

Так, з матеріалів справи встановлено,
що ОСОБА_2 звертався до Броварського
міськрайонного суду Київської області
із позовом до ОСОБА_1 про визнання права
власності на ? частку земельної
ділянки, стягнення авансового платежу
та штрафних санкцій, вважаючи при
цьому, що він після укладення
оскаржуваного правочину набув право на
отримання у власність ? частини
земельної ділянки на якій розташований
будинок.

Так, рішенням колегії суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області
від 03.02.2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково; рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 13.11.2013 року
скасовано у частині визнання за ОСОБА_2
права власності на ? частину земельної
ділянки площею 0,1000 га, яка розташована
по АДРЕСА_1 цільове призначення для
обслуговування житлового будинку та
стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судового збору; ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог.

При розгляді даної справи по суті, суд
прийшов до висновку про те, що
позивачкою надано належні та допустимі
докази, які підтверджують обставини, що
під час посвідчення оспорюваного
правочину порушено чинне
законодавство та відповідні
інструкції, зокрема, вимоги ст.ст. 5, 55
Закону України «Про нотаріат» та
вимоги інструкції «Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України».

Враховуючи ту обставину, що державна
реєстрація прав на нерухоме майно
здійснюється на підставі договору, суд
у зв'язку з визнанням недійсним
договору купівлі-продажу приходить до
висновку про скасування реєстрації
права власності відповідача на ?
частину будинку АДРЕСА_1 та поновлення
реєстрації права власності на весь
будинок за ОСОБА_1

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України встановлено, що
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку із цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції,
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

За таких обставин, суд вважає, що наявні
підстави для визнання оскаржуваного
правочину недійсним зі стягненням на
користь відповідача 154054 грн., сплачених
останнім в рахунок вартості ? частини
будинку п. 2.1 договору купівлі-продажу
від 31.07.2012 року.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні на користь якої ухвалено
рішення суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Враховуючи ту обставину, що позивачкою
заявлено вимогу про застосування
наслідків недійсного правочину,
останній при зверненні до суду слід
було сплатити судовий збір в розмірі
1540,54 грн., тобто відповідно до п. 10 ч. 1 ст.
80 ЦПК України, залежно від вартості
майна щодо якого заявляються вимоги,
при цьому останньою фактично сплачено
лише 229,40 грн. З цих підстав суд
приходить до висновку про стягнення з
ОСОБА_1 недоплаченої суми судового
збору в розмірі 1311,13 грн.

Стягненню із відповідача на користь
позивача підлягає судовий збір в
розмірі 1540,54 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 31.07.2012 року ?
частини житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Броварського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрований в
реєстрі за №1565.

Скасувати реєстрацію права власності
ОСОБА_2 на ? частину житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Поновити за ОСОБА_1 реєстрацію права
власності на ? частину житлового
будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1.

У порядку застосування правових
наслідків недійсності правочину
стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошові кошти в розмірі 154054 (сто
п'ятдесят чотири тисячі п'ятдесят
чотири) грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір недоплачений при подачі
позовної заяви в розмірі 1311 (одна
тисяча триста одинадцять) грн. 13 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 1540 (одна тисяча
п'ятсот сорок) грн. 54 коп.

Рішення може бути оскаржено
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги через Броварський
міськрайонний суд Київської області.

Суддя
Н. П. Маценко