Справа № 466/1674/13
Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/1685/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 18 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 18 грудня
2013 року вище вказаний позов задоволено.
Судом визнано квартиру АДРЕСА_1 та
квартиру АДРЕСА_2 спільним майном
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та
постановлено виділити в натурі
квартиру АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 та квартиру
АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 Вирішено питання
судових витрат та стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 понесені позивачем
витрати в розмірі 2400 грн. - на оплату
висновків спеціалістів щодо
визначення вартості спірних квартир та
402,2 грн. за виготовлення технічного
паспорта на квартиру.

Не погодившись з цим рішенням
суду, відповідач ОСОБА_4 оскаржила його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі вказує на те, що суд постановив
незаконне та необґрунтоване рішення
внаслідок неправильного та неповного
встановлення обставин, що мають
значення для справи та їх невірної
оцінки. Стверджує, що суд неправильно
застосував норми матеріального права
та ухвалив рішення з порушенням
процесуальних норм.

Апелянт зазначає, що суд не
врахував тих обставин, що відповідач
ОСОБА_4 використовує квартиру АДРЕСА_2
для здійснення підприємницької
діяльності, а саме для розміщення офісу
власної туристичної фірми, що
підтверджується зокрема довідкою з
управління статистики №36 від 09.01.2007
року; Не взяв до уваги також і те, що у
залишеній їй квартирі АДРЕСА_1 вона з
дітьми не проживає, там проживають
батьки позивача, а тому висновки суду
про збільшення захисту прав ОСОБА_4,
прав її дітей вважає абсолютно
необґрунтованими. Зазначає також, що
суд невірно відступив від принципу
рівності часток при поділі майна
подружжя. Крім того, на думку апелянта,
суд безпідставно стягнув з неї витрати
понесені позивачем на оплату
спеціалістів та за виготовлення
технічного паспорту на квартиру,
оскільки дані витрати не є судовими
витратами. Просить оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
(а.с.113-116).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в заперечення доводів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та позовних
вимог, колегія суддів не вбачає
достатніх підстав для задоволення
скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України,
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України
визначено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи
та беззаперечно встановлено судом,
сторони з 26.02.1994 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано за рішенням Шевченківського
районного суду м.Львова від 23.09.2010 року.

Безспірно судом встановлено і те,
що під час перебування сторін у шлюбі
ними було придбано у власність
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,90
кв.м, жилою 26,30 кв.м, що зареєстрована
на праві приватної власності за ОСОБА_4
на підставі договору купівлі - продажу
квартири від 04.03.2000 року, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий номер 203 та квартиру
АДРЕСА_2, загальною площею 28,4 кв.м, жилою
площею 14,2 кв.м, що зареєстрована на
праві приватної власності за ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі - продажу
квартири від 15.08.2006 року, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий номер 1979.

Звернувшись в березні 2013 року до суду з
позовом до відповідача в порядку
ст.ст.70,71 СК України, позивач ОСОБА_2
просив суд здійснити поділ спільного
майна подружжя з фактичним
відступленням від рівності часток
сторін та виділити йому в натурі
квартиру АДРЕСА_2, а відповідачу
залишити у власності квартиру АДРЕСА_1

Згідно зі ст.16 Закону України «Про
власність» та ч.1 ст.22 КпШС України, які
були чинними на час виникнення спірних
правовідносин щодо квартири АДРЕСА_1,
майно, нажите подружжям за час шлюбу є
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування розпорядження цим майном.
Аналогічні вимоги закріплено у ст. 60 СК
України, який чинний на даний час та на
час виникнення спірних правовідносин
відносно квартири АДРЕСА_2.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, згідно із ч.1 ст.61 СК
України може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором чи законом.

Пленум Верховного Суду України у
постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснив,
що, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання (п.23). Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути квартири.

У разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, за
умовами ст. 28 КпШС України, їх частки
визначаються рівними. Аналогічне
положення закону закріплено у ст. 70
чинного СК України.

Виходячи із фактичних обставин
справи та вище значених положень і норм
матеріального права, суд дійшов
вірного висновку про те що як квартира
АДРЕСА_1 так і квартира АДРЕСА_2 є
об'єктами спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_4.

Частиною першою статті 69 того ж
Кодексу передбачено, що дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно приписів ч. 1 ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

Положеннями ч.1 ст.71 СК України
передбачено, що майно, яке є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до п.22. Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року № 11, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст.372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

В ході розгляду справи по суті за
ініціативою позивача була здійснена
незалежна оцінка вартості спірних
квартир спеціалістами ТОВ «Нексія
ДК.Оцінювальні послуги», відповідно до
висновків яких ринкова вартість цих
квартир станом на жовтень 2013 року
становить: квартири АДРЕСА_1 - 366 923 грн. а
квартири АДРЕСА_2 - 211 703 грн.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову районний суд,
виходячи із засад диспозитивності
цивільного судочинства, прийшов до
правильного висновку про можливість
здійснення поділу спірного майна
сторін в натурі у визначений спосіб,
виділивши у власність позивачу ОСОБА_2
меншу частку у спільному майні а саме
квартиру АДРЕСА_2 , а відповідачу ОСОБА_4
- квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що поділ
майна подружжя, здійснений з
відступленням від рівності часток із
збільшенням такої в інтересах
відповідача ОСОБА_4 не порушує її
законних прав та не суперечить вимогам
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, а рішення суду в цій
частині є законним, обгрутованим та
справедливим, що відповідає засадам
цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушеннями судом норм матеріального
права у вирішенні даного спору
правильності висновків суду не
спростовують.

До того ж обставини, на які
посилається апелянт, були відомі суду
першої інстанції, належно перевірені
та обґрунтовано не взяті до уваги, з
наведенням у рішенні суду належних
мотивів.

Судом при постановленні рішення
правильно вирішено питання і щодо
стягнення з відповідача судових
витрат, понесених позивачем у зв'язку
із розглядом даної справи

Беручи до уваги викладене,
колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків районного суду
і не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 18 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання ухвалою законної
сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.