Справа № 2/434/241/13
Провадження № 22ц/782/5030/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів - Максюти І.О., Туренка С.І.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Артемівського районного суду міста
Луганська від 06 червня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання угоди
купівлі-продажу недійсною та
витребування майна з чужого
незаконного володіння

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до суду 06
квітня 2012 року з вказаним позовом, в
обгрунтування якого вказав, що
відповідачка без його відома та згоди
продала автомобіль, який вони придбали
в період зареєстрованого шлюбу та
просив: 1) визнати спільним сумісним
майном автомобіль ГАЗ 31105 501 державний
номерний знак НОМЕР_3; 2) визнати
недійсним правочин купівлі-продажу
автомобіля, укладений 20 грудня 2011 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1; 3) повернути
сторони у первійсний стан, вилучивши
автомобіль у ОСОБА_1 з передачею його
позивачу як законному власнику.

Рішенням Артемівського районного суду
міста Луганська від 06 червня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 автомобіль. ГАЗ 31105 501, 2007 року
випуску, легковий сірого кольору, кузов
НОМЕР_4, д/н НОМЕР_2 сумісним
майномподружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Визнано недійсною угоду
купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 31105 501,
2007 року випуску, легковий сірого
кольору, кузов № НОМЕР_4, транзитний
номер НОМЕР_6, укладену між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 20.12..2011 року через ТОВ «Фирма
«Востокукрторг» шляхом укладання
довідки-рахунку. Вилучено у ОСОБА_1
автомобіль ГАЗ 31105 501, 2007 року випуску,
зареєстрований за ним за місцем його
проживання: АДРЕСА_1 та передати його
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як законним власникам.
Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням
суду, просить його скасувати і ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Доводи апеляційної скарги
обґрунтовані наступним: 1) рішенням
суду він був протиправно позбавлений
права власності на придбаний
автомобіль, хоча він є його
добросовісним набувачем; 2) судом
першої інстанції порушені норми
матеріального права, зокрема ст.388 ЦК
України; 3) відповідач не був належним
чином повідомлений про день та час
судового засідання, чим порушено право
на справедливий розгляд справи.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, доводи представника
апелянта та представника позивача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; 3)
невідповід-ність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Предметом спору став транспортний
засіб - автомобіль ГАЗ 31105 501 державний
номерний знак НОМЕР_3, який належить
позивачу ОСОБА_2 та відповідачці ОСОБА_3
на праві спільної сумісної власності
та яким відповідачка розпорядилась на
власний розсуд без згоди позивача -
продала автомобіль відповідачу ОСОБА_1

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 правочин (договір
купівлі-продажу автомобіля) суперечить
законодавству, а тому підлягає
визнанню недійсним з моменту
укладення з поверненням сторін в
первісний стан.

Апеляційний суд погоджується з
вказаними висновками суду першої
інстанції, оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Судом встановлено, і це
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_2 перебував з
відповідачкою ОСОБА_3 в
зареєстрованому шлюбі з 1984 року, який
розірвано рішенням суду від 01 вересня
2011 року. Під час зареєстрованого шлюбу
06 травня 2008 року на ім'я відповідачки
ОСОБА_3 був придбаний автомобіль ГАЗ 31105
501 державний номерний знак НОМЕР_3, який
знаходився у постійному користуванні
позивача. 24 листопада 2011 року
автомобіль був примусово вилучений у
позивача працівниками міліції та
поміщений на штрафмайданчик, оскільки
відповідачка подала заяву про
викрадення автомобиля. Зі
штрафмайданчика автомобіль був
виданий відповідачці, яка видала
довіреність на продаж автомобіля
ОСОБА_5. та ОСОБА_6 06 грудня 2011 року
ОСОБА_5, діючи від імені власниці
ОСОБА_3, зняв автомбіль з обліку, а 20
грудня 2011 року продав його відповідачу
ОСОБА_1 Договір купівлі-продажу був
оформлений шляхом підписання
рахунка-фактури ТОВ «Фірмою
«Востокукрторг». Згоди на продаж
автомобіля позивач не надавав. Напроти,
звертався до правоохоронних органів зі
скаргою з приводу неправомірних дій
працівників міліції, які незаконно
вилучили в нього автомобіль. За його
зверненням були проведені службові
перевірки та був встановлений факт
перевищення службових повноважень
працівником міліції Куліком Д.В., який
був притягнутий до дисциплінарної
відповідальності.

Відповідно до ст. 60 СК України, ст.368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Тобто і чоловік, і дружина на рівних
засадах є власниками такого майна, в
даному випадку автомобіля.

Стаття 61 СК України визначає, що
об'єктом спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із подружжя
і внесені до сімейного бюджету або
внесені на його особистий рахунок у
банківську установу.

Згідно ч.2 ст.369 ЦК України та ч.1, ч.2 ст. 65
СК України розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності, в даному
випадку майно дружини і чоловіка,
здійснюється за згодою співвласників.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним, як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Згідно п.1.ч.1 ст. 31 ЦК України правочин
вважається дрібним побутовим, якщо він
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку вартість.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 65 СК
України для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Чинним законодавством, не вимагається
обов'язкового нотаріального
посвідчення договорів на відчуження
транспортних засобів, проте вчиняючи
дані дії без згоди другого з подружжя
перший порушує його право власності на
автомобіль.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що продаж автомобіля виходить
за межі дрібного побутового майна,
також він потребує державної
реєстрації в органах ДАЇ, тому при його
відчуженні відповідачкою необхідна
була згода позивача, яка повинна була
бути надана письмово.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Як пояснив позивач, та що не було
спростовано відповідачами у судовому
засіданні, згоду ні усну, ні письмову на
продаж автомобіля позивач не надава, а
про продажа автомобілю дізнався після
його незаконного вилучення.

Відповідно до ч. З ст. 65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

При укладенні договору купівлі-продажу
спірного автомобіля не було
нотаріально посвідченої письмової
згоди іншого із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України
дружина, чоловік має право на звернення
до суду із позовом про визнання
договору недійсним як такого, що
укладений другим із подружжя без її,
його згоди, якщо цей договір виходить
за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України
правочин, щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласником, може бути визнаний
недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 203, ч.1
ст.215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є не
додержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені діючим законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те,
що апелянт був протиправно позбавлений
права власності на придбаний
автомобіль, хоча він є добросовісним
набувачем, а також про порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, зокрема ст.388 ЦК України, не
заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Як правильно встановлено судом, і цей
факт ніким із сторін не заперечується,
відповідачка ОСОБА_3 здійснила продаж
автомобіля, що є об'єктом спільною
сумісної власності, без згоди чоловіка,
А з огляду на те, що продаж автомобіля
виходить за межі дрібного побутового
майна, а також він потребує державної
реєстрації в органах ДАЇ, тому при
відчуженні вказаного автомобіля
відповідачкою необхідна була згода
позивача, яка повинна була бути надана
письмово.

З урахуванням вищевикладеного
правильним є висновок суду про те, що
відповідачка не мала повноважень на
продаж автомобіля без згоди позивача, а
тому вказаний правочин підлягає
визнанню недійсним. А порушене право
власності позивача, яке підлягає
судовому захисту.

Добросовісність апелянта ОСОБА_1 в
набутті права власності позивачем
визнається, оскільки він не знав та не
міг знати про протиправність дій
відповідачки ОСОБА_3 Однак, ця
обставина не є підставою для відмови в
задоволенні позову

Загальні правила щодо правових
наслідків не дійсності правочинів
сформульовані в ст. 216 ЦКУкраїни). В
основному з них зазначено, що недійсний
правочин не створює для сторін чи інших
осіб юридич них наслідків. Однак із
цього правила є виняток, який полягає в
тому, що недійсний правочин породжує
лише ті юридичні наслідки, які
пов'язані з його недійсністю. У випадку,
коли сторони виконали умови правочину,
який пізніше визнається недійсним,
ст.216 ЦК України містить також поло
ження про те, що у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у на турі все,
що вона одержала на виконання цього пра
вочину. Так, якщо буде визнано
недійсним договір купівлі-продажу,
покупець має повернути продавцю
придбаний товар, а продавець йому -
гроші. Застосування зазначених
правових наслідків засвідчує факт
повернення сторін у первісний стан
(двостороннья реституція) Реституція -
загальний наслідок недійсності
правочину, який настає незалежно від
наявності вини сторін правочину в тому,
що правочин є не дійсним. Цивільний
кодекс України не містить положення
про те, що за стосування наслідків
недійсності правочину у ви гляді
реституції залежить від
добросовісності сто рін правочину.
Майно повертається стороні, яка його
передала за недійсним правочином, лише
тому, що правочин визнано недійсним.
Добросовісність сторони, яка набула
майно за таким правочином, до уваги не
береться.

Одже, коли визнається недійсним
правочин, укладений осо бою, яка не мала
права відчужувати майно, адже, по-перше,
недійсний правочин з моменту його
укладення не породжує жодних правових
наслідків, а отже і права власності в
добросовісного набува ча; по-друге, не
призводить до ущемлення законних
інтересів останнього, оскільки він
вправі заявити вимогу про повернення
отриманих грошових коштів у сторони,
яка не мала права на відчуження майна.

Цивільне право не обмежує власника у
виборі способу захисту по рушеного
права і не ставить використання загаль
них способів захисту цивільних прав у
залежність від наявної можливості
використання спеціальних способів
захисту, а по-друге, право на
використання передбачених
законодавством способів захисту за
своєю природою є суб'єктивним.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа
здійснює свої цивільні пра ва вільно,
на власний розсуд, тому вирішувати,
який саме спосіб захисту порушеного
права власності за стосувати в
конкретній ситуації, має сам власник.

Доводи апеляційної скарги про те, що
апелянт повідомлений про день та час
судового засідання, чим порушено право
на справедливий розгляд справи, також
не заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається наступне.

Провадження у справі відкрито 11 травня
2012 року. Перед відкриттям провадження у
справі судом відповідно до ч.3 ст.122 ЦПК
України була витребувана інформація
про зареєстроване місце проживання
відповідача, яка збігається з адресолю,
зазначеною в позові. а відповідачу за
вказаною адресою були направлені копія
позовної заяви з додатками.

Крім того, 05 червня 2012 року
Артемівським районним судом міста
Луганська була постановлена ухвала,
якою суду за місцем проживання
відповідача було доручено опросити
ОСОБА_1, чи визнає він позов та чи не
заперечує проти розгляду справи без
його участі, або бажає прийняти участь
у судовому засіданні. Зазначена увхала
була виконана 02 серпня 2012 року (а.с.54,55)

По справі неодноразово призначались
судові засідання, про які відповідач
ОСОБА_1 повідомлявся судом
рекомендованими листами з
повідомленням про вручення про дати
судових засідань, призначених на: 27
червня 2012 року (вручено за
зареєстрованим місцем проживання 23
червня 2012 року), 14 серпня 2012 року
(повідомлений особисто в суді), 20
листопада 2012 року ( вручено за
зареєстрованим місцем проживання 06
жовтня 2012 року), 29 січня 2013 року (вручено
за зареєстрованим місцем проживання 18
січня 2013 року), 11 березня 2013 року
(вручено за зареєстрованим місцем
проживання 1 лютого 2-13 року), 06 червня 2013
року (вручено за зареєстрованим місцем
проживання 11 травня 2013 року), що
підтверджується копіями повідомлень
та поштовими картками-повідомленнями
про вручення. (а.с.37,39,49,66,67,79,83,88,89)

Підсумовуючи наведене, апеляційний
суд вважає, що доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про невірність застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права, яке призвело до
невірного вирішення справи; за своїм
змістом є доводами, викладеними в
обґрунтування заперечень проти позову,
яким суд першої інстанції дав належну
правову оцінку.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319,
323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Арттемівського районного суду
міста Луганська від 06 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції - Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач: