АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 ц - 796/4512/2014
Головуючий у І інстанції Катющенко В.П.
Доповідач - Корчевний Г.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого
Корчевного Г.В.,

Суддів
Лапчевській О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі
Охневській Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на ухвалу Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 січня 2014 року у справі за
поданням старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у місті
Києві Шеремет ЮліїМихайлівни, стягувач
- ОСОБА_4, боржник - ОСОБА_1 про примусове
проникнення до житла, колегія суддів, -

В С Т А Н
О В И Л А:

Старший державний виконавець Відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М.
звернулася до Дніпровського районного
суду м. Києва зі поданням про примусове
проникнення в квартиру АДРЕСА_1, що
належить боржнику ОСОБА_1

Обгрунтовуючи подання тим, що згідно
виконавчого листа №2-130 від 19.05.2010 року
Дніпровським районним судом м. Києва
про стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 боргу у сумі 75 640 грн., відкрито
виконавче провадження.

Зазначає, що державним виконавцем були
направлені запити до УДАІ м. Києва, БТІ
м. Києва, Головного управління
земельних ресурсів, Державної
податкової служби України, Адресного
бюро м. Києва, згідно відповідей яких
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
зареєстрована на праві власності за
боржником, зареєстрований за ОСОБА_1 і
транспортний засіб.

Вказує, що неодноразово здійснював
виходу за адресою боржника АДРЕСА_1,
проте двері ніхто не відчиняв.

Однак, ОСОБА_1 було сплачено 12.06.2013 року
на депозитний рахунок державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
частину боргу у сумі 5000 грн.

У зв»язку із невиконанням боржником
судового рішення, державний виконавець
просив задовольнити подання, оскільки
без проникнення до житла виконання
рішення буде не можливе.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 січня 2014 року подання
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у місті Києві Шеремет Юлії
Михайлівни, стягувач - ОСОБА_4, боржник -
ОСОБА_1 про примусове проникнення до
житла - задоволено.

Дозволено старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у місті
Києві Шеремет ЮліїМихайлівни
примусове проникнення до квартири
АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_1,
на праві власності.

Не погоджуючись з ухвалою суду
представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу та просить суд
апеляційної інстанції ухвалу
Дніпровського районного суду м. Києва
від 20 січня 2014 року - скасувати та
постановити нову увалу про відмову у
задоволенні подання.

Пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
закону.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленої ухвали, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
03.06.2010 року згідно виконавчого листа
№2-130 від 19.05.2010 року про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 75
640 грн., Дніпровським районним судом м.
Києва відкрито виконавче провадження.

28.11.2012 року державним виконавцем на
підставі ст.. 57 ЗУ «Про виконавче
провадження» винесена постанова про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Встановлено, що державним виконавцем
були направлені запити до УДАІ м. Києва,
БТІ м. Києва, Головного управління
земельних ресурсів, Державної
податкової служби України, Адресного
бюро м. Києва.

Згідно відповіді адресного бюро м.
Києва, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою
АДРЕСА_2.

Відповідно до відповіді БТІ, яка
надійшла до відділу ДВС АДРЕСА_1 на
праві власності, крім того, згідно
відповіді УДАІ м. Києва за ОСОБА_1
зареєстрований транспортний засіб
марки АЗЛК 2141, № кузова НОМЕР_2, рік
випуску 1987,д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво
НОМЕР_3 від 15.09.1993 року.

Згідно відповіді ДПС України від 14.03.2013
року фізичну особу неможливо
однозначно ідентифікувати.

08.04.2013 року державним виконавцем
винесена постанова про розшук майна
боржника , а саме транспортний засіб
марки АЗЛК 2141, № кузова НОМЕР_2, рік
випуску 1987,д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво
НОМЕР_3 від 15.09.1993 року.

12.06.2013 року боржник ОСОБА_1 сплатила на
депозитний рахунок державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
частину боргу у сумі 5000 грн.

21.06.2013 року державним виконавцем
повторно було здійснено вихід за
адресою АДРЕСА_1.

Колегія суду погоджується з доводами
апеляційної скарги виходячи із
наступного.

Суд першої інстанції задовольняючи
подання про примусове проникнення до
житла, виходив з того, що боржник
добровільно не виконує рішення суду, а
тому для необхідності опису майна, для
його подальшої реалізації в рахунок
погашення боргу задовольнив подання
державного виконавця.

Колегія суду, не може погодитися з
висновком суду першої інстанції, та
зазначає, що відповідно до постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах» передбачено, що при виконанні
судових рішень про стягнення грошових
коштів державний виконавець на
підставі статті 52 Закону «Про
виконавче провадження» у першу чергу
звертає стягнення на кошти боржника в
гривнях та іноземній валюті, інші
цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів, і лише за відсутності у
боржника коштів і цінностей - на
належне йому інше майно, за винятком
того, на яке згідно із законом не може
бути накладено стягнення

Стягнення на нерухоме майно (будинок,
квартиру, інше приміщення та земельну
ділянку) звертається за відсутності у
боржника достатніх коштів чи рухомого
майна з додержанням вимог статті 63
Закону про виконавче провадження, крім
звернення стягнення на предмет
іпотеки, яке здійснюється на підставі
рішення суду або виконавчого напису
нотаріуса (стаття 33 Закону України від
05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»).

Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно звернути стягнення в першу
чергу (частина п'ята статті 52 Закону про
виконавче провадження). У будь-якому
випадку черговість стягнення на кошти
та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.
Проте відмову державного виконавця
задовольнити зазначену вимогу
боржника може бути визнано в судовому
порядку необґрунтованою, коли
очевидно, що цією вимогою не порушено
інтересів стягувача й не ускладнено
виконання рішення.

В апеляційній скарзі,
представник апелянта зазначив, що
відсутня будь-як інформація щодо
закінчення процедури розшуку
вказаного рухомого
майна(транспортного засобу) боржника,
колегія суду приймає до уваги таке
посилання, так як відповідно до ст.. 52 ЗУ
«Про виконавче провадження» існує
можливість погашення боргу за рахунок
іншого рухомого майна, а тому подання
державного виконавця про примусове
проникнення до житла є передчасним.

Крім того, колегія суду зазначає, що при
постановленні ухвали суд першої
інстанції не звернув уваги на те,
згідно виконавчого листа №2-130 від
19.05.2010 року з ОСОБА_1 стягнуто борг у
сумі 75 640 грн., проте оцінки щодо
вартості квартири боржника не було
надано, тим більше не було перевірено
співмірність з боргом заходи
державного виконавця.

Стаття 11 Закону України «Про виконавче
провадження» визначає, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії та
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Частиною 2 статті 17 Закону передбачено,
що підлягають виконанню державною
виконавчою службою виконавчі листи, що
видаються судами.

Державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби (ч. 1 ст. 25 Закону).

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
щодо задоволення подання державного
виконавця про примусове проникнення до
житла.

Тому колегія суду приходить до
висновку, що ухвала Дніпровського
районного суду м. Києва від 20 січня 2014
року необґрунтована а тому підлягає
скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК
Україниза наслідками розгляду скарги
на ухвалу суду першої інстанції,
апеляційний суд має право: постановити
ухвалу про відхилення апеляційної
скарги і залишення ухвали без змін.

Керуючись, ст. ст. 303, 304, 307, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2. -
задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року - скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий: Судді: