Провадження № 2/127/481/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11.03.2014 року Вінницький
міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Сичук
М. М.,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім"єю, визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, поділ
спільного майна подружжя та про виділ
частки майна в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в грудні 2013 року
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім"єю, визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, поділ
спільного майна подружжя та виділ
частки майна в натурі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1998
року та по липень 2008 року ОСОБА_1
знаходився у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_2, а з 15 липня 2008 року
по 16 грудня 2011 року перебував із нею у
зареєстрованому шлюбі.

На початок спільного проживання
сторони вважали, що необхідності у
реєстрації офіційного шлюбу немає,
відтак шлюб між ними в органах РАГСу
зареєстровано не було. Однак при цьому
вважали себе подружжям, оскільки
проживали однією сім'єю як чоловік та
жінка у придбаній ними за спільні кошти
кімнаті в комунальній квартирі за
адресою: АДРЕСА_1, та між ними склалися
стосунки, що притаманні подружжю.

За весь час спільного проживання мали
спільний бюджет, були пов'язані
спільним побутом, вели спільне
господарство, однаковою мірою дбали
про матеріальне забезпечення сім'ї,
підтримували один одного як морально,
так і матеріально. Позивач брав участь
у вихованні сина відповідачки ОСОБА_3

За спільні кошти придбавали продукти
харчування, одяг, предмети домашнього
побуту та обстановки, тобто взаємно
опікувалися один одним, та мали взаємні
права та обов'язки. Окрім спільного
придбання життєво необхідних речей,
купувалося рухоме та нерухоме майно,
яке набувалося за спільні кошти.

Майно оформлялося на відповідачку. Так,
під час проживання однією сім'єю з
відповідачкою та ведення спільного
господарства за рахунок спільного
бюджету в жовтні 2005 року було придбано
будинок що по АДРЕСА_2, в якому вони
проживали. Вказаний будинок був
зареєстрований за ОСОБА_2

Зазначає, що власними силами та коштом
в зазначеному будинку позивач збудував
коридор, добудував другий поверх,
встановив балкон, облаштував спальну
кімнату, провів опалення, електрику,
поштукатурив увесь будинок, облаштував
санвузол, залив бетонну підлогу,
провівши її стяжку. За рахунок таких
змін житлова площа будинку та його
вартість значно збільшилися: при
купівлі будинку, його площа складала
близько 35,00 кв. м., а після проведених
добудов будинку - площа складає біля 90,00
кв. м.

Оскільки згоди щодо забезпечення
позивача житловою площею відповідачка
не надає, перешкоджає йому у доступі до
спільно придбаного приміщення шляхом
звернення до суду із позовом про
визнання його таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням,
та враховуючи, що згоди відносно поділу
майна сторони дійти не можуть позивач
змушений звернутися із даним позовом
до суду.

В ході судового розгляду справи
позивач та його представник позов
підтримали в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позові, просили суд постановити
рішення, яким встановити юридичний
факт проживання однією сім'єю як
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
між сторонами з 1998 року по липень 2008
року, визнати житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_2,
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, визнати за позивачем право
власності на ? частину будинку, який
був придбаний ОСОБА_2 та виділити у
приватну власність ОСОБА_1 ? частину
зазначеного будинку.

Відповідач та її представник
заперечили проти задоволення позову в
повному обсязі, пояснили, що факт
проживання сторін разом на протязі
деякого часу сам по собі не створює
ніяких юридичних наслідків, так як
сторони при цьому не вели спільного
господарства, у них не було спільного
бюджету, а будинок відповідач купила за
власні кошти та відповідно на себе і
оформила право власності на нього.
Вважають, що позов є безпідставним та
необґрунтованим.

Допитаний в ході судового розгляду
справи свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що
він являється другом позивача. З 1996
року ОСОБА_1 працював у нього
вантажником. Дану сім"ю знає добре,
бував у них в гостях. З ОСОБА_2
познайомився в 1996-1997 роках. Протягом
2008-2012 років був в гостях у сторін разів
п"ять, бачив як робився ремонт в
будинку. В квартиру, де сторони жили
раніше, не заходив.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що є добрим
знайомим сторін. З ОСОБА_2 познайомився
в 2001 році, тоді сторони жили разом в
квартирі, розташованій по АДРЕСА_1. Він
приходив до них у гості, жили як чоловік
та жінка. ОСОБА_1 поводився як "хазяїн в
сім"ї", робив ремонт в даній квартирі.
Вони розповідали, що шукають будинок
для купівлі, пізніше вони його купили
та переїхали з квартири. В будинку не
був. Вважає, що саме позивач заробляв
гроші. В квартирі вони спочатку жили в
одній кімнаті, потім викупили сусідню
кімнату та переобладнали її.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що знає
ОСОБА_2, вона є дружиною ОСОБА_1
Відповідачку знає трохи раніше ніж
позивача. Він допомагав позивачу
робити балкон в будинку. ОСОБА_1 себе
поводив як "хазяїн будинку", як чоловік.
Сторін знає з 2002 року. ОСОБА_1 робив
ремонт в будинку. ОСОБА_2 знає, як
дружину позивача. Коли ОСОБА_1 робив
ремонт ОСОБА_2 вдома не було, вона була
на роботі. На найманого працівника він
схожий не був.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що є кумом
ОСОБА_2. Познайомився із нею в 1997 році,
вони зустрічались, жили спочатку в
квартирі, потів в будинку. Відповідачка
є хресною мамою його дочки. ОСОБА_2
називала позивача чоловіком. Останні 2
роки сторони разом не проживають. Коли
вони зустрічались, ОСОБА_2 офіційно
була в шлюбі з іншим чоловіком. Сім"ї
свідка та сторін зустрічались на свята,
сторони при цьому завжди були разом,
вони до них ходили в гості на квартиру,
розташовану по АДРЕСА_1, пізніше в
будинок. Знає, що у відповідача був
офіційний чоловік. Коли між сторонами
було офіційно зареєстровано їхні
шлюбні відносини не знає. Будинок
сторони купували разом.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що з
відповідачкою познайомилась в 1999-2000
роках та є її близькою подругою. ОСОБА_1
є бувшим чоловіком ОСОБА_2, які
розписались в 2008 році. Вона була у них
на урочистій частині. Відповідачка
жила в квартирі, розташованій по
АДРЕСА_1 разом із сином та в свій час
викупила іще дві кімнати в будинку та
переобладнала квартиру. Відповідачка
розповідала їй, що хоче купити будинок.
До реєстрації шлюбу, про ОСОБА_1
відповідачка пояснювала, що він не є
батьком дитини і не являється її
чоловіком, хоча він частенько був у неї
вдома. Батьки ОСОБА_2 допомагали їй
купити будинок. Коли остання жила в
квартирі, то свідок приходила до неї в
гості і бачила позивача, але про його
"статус" не запитувала. Після того, як
сторони зареєстрували шлюб, вона часто
приходила до ОСОБА_2 в гості, при цьому
ОСОБА_1 нерідко вдома не було. Знає, що
батьки допомагали матеріально
відповідачці, давали їй гроші на ремонт
будинку. Хто допомагав купувати
будинок їй не відомо.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є
батьком ОСОБА_2 "Статусу" ОСОБА_1 в житті
своєї дочки ніколи не розумів, до того
часу як вони розписались. Повідомив, що
саме він купував квартиру, розташовану
по АДРЕСА_1 для своєї доньки ОСОБА_2 та
онука. Між сторонами стосунків по
веденню спільного побуту ніколи не
було, свідок допомагав дочці фінансово
в усьому. В 90-х роках донька розірвала
шлюбні відносини із колишнім чоловіком
та проживала спочатку разом із
батьками. Позивач тоді разом із нею не
жив. У 2000 році ОСОБА_2 купила
однокімнатну квартиру та переїхала від
них разом із своїм сином. Вже в квартирі
свідок бачив позивача, але саме шлюбних
відносин між ними не було, чи вони жили
разом не знає. Потім відповідачка
докупила ще дві кімнати в даному
будинку, а у 2005 році купила будинок,
продавши квартиру, у чому їй допоміг
свідок. Даний будинок перебудовувався,
з фінансової підтримки свідка, самого
будівництва останній не бачив, коли
воно завершилось йому не відомо. Не
вважає сторін сім"єю. З самим ОСОБА_1
познайомився в 2000-2001 роках. В свій час
свідок був приватним підприємцем, та
його дохід був великим, тому він мав
змогу допомагати своїй дочці з онуком,
допомагав їй з дитиною як фінансово так
і у побуті, також оплачував навчання
онука в інституті.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши письмові докази в справі,
суд встановив наступне.

Відповідно до тимчасової
посвідки на постійне місце проживання
Серії НОМЕР_1 та закордонного паспорту
ОСОБА_1 є громадянином республіки
Молдови (а.с. 7-8).

Згідно Свідоцтва про розірвання
шлюбу Серії НОМЕР_2, шлюб між ОСОБА_13 та
ОСОБА_2 було розірвано 15 жовтня 1999 року
(а.с. 44).

А офіційно шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було зареєстровано 15.07.2008 року
(а.с. 46) та розірвано 16.12.2011 року,
Свідоцтво про розірвання шлюбу Серії
НОМЕР_3 (а.с. 47).

Також судом встановлено, що
позивач ОСОБА_1 перебував у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_14, з
якою він розірвав шлюбні відносини
07.09.2000 року, Свідоцтво про розірвання
шлюбу Серії НОМЕР_4 (а.с. 48).

З трудової книжки ОСОБА_2
вбачається, що остання з 1996 року
працювала в ЗОШ № 2 на посаді вчителя, а
з 2000 року у Тростянецькій виправній
колонії № 39 на посаді інженера
програміста інформаційної групи (а.с.
49). З 09.10.2001 року відповідачка була
зареєстрована як фізична
особа-підприємець (а.с. 50).

Судом встановлено, що 09.08.2000 року
ОСОБА_2 купила у ОСОБА_15 41/100 частку
квартири під номером АДРЕСА_1 (а.с. 55).

З листів Вінницького міського
нотаріального округу від 10.12.2013 року
вбачається, що 27.09.2002 року приватним
нотаріусом було посвідчено договір
купівлі-продажу 59/100 часток квартири
АДРЕСА_1 на ім"я ОСОБА_2 від імені ОСОБА_12
(а.с. 56), а 12.09.2005 року був посвідчений
договір купівлі-продажу зазначеної
квартири від імені ОСОБА_2 на ім"я
ОСОБА_16 (а.с. 57).

Так, 27.09.2002 року ОСОБА_2 купила у
ОСОБА_12 59/100 частин квартири АДРЕСА_1
(а.с. 105), що також підтверджується
Свідоцтвом про право власності на
житло ОСОБА_12 (а.с. 106) та відповідно
довідкою-характеристикою КП ВООБТІ
(а.с. 107).

А пізніше 20.09.2005 року ОСОБА_2
продала ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_1,
відповідно до договору купівлі-продажу
квартири.

31.10.2005 року, відповідно до
договору купівлі-продажу, ОСОБА_2
купила у ОСОБА_17 17/100 частин житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.
58-59) та відповідно було видано
реєстраційне посвідчення ВООБТІ, що
17/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_2
зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 60).

Також з технічного паспорту на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_2 вбачається, що 17/100
частки зазначеного будинку належить
ОСОБА_2 (а.с. 61-65).

Позивачем було надано суду
довідку № 151 від 01.10.2013 року про те, що
він брав участь в житті класу, де
навчався ОСОБА_3, відвідував класні
збори, їздив з класом на екскурсії,
робив ремонт у класі (а.с. 9).

В свою чергу ОСОБА_2 теж надала
довідку № 547 від 25.11.2013 року про те, що
вона брала активну участь в житті
класу, де навчається її син ОСОБА_3, була
членом батьківського комітету,
відвідувала батьківські збори,
приймала участь в ремонті класу (а.с. 40).

Позивачем в підтвердження
існування фактичних шлюбних відносин
між сторонами було надано фотокартки
із зображенням його та відповідачки, з
яких судом не вбачається наявності або
відсутності факту проживання однією
сімєю між сторонами (а.с. 76-78).

Слід зазначити, що заочним
рішенням суду від 25 червня 2013 року
ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право
користування житлом, а саме частиною
будинку АДРЕСА_2, що належить на праві
власності ОСОБА_2, зазначене рішення
набрало законної сили 06.07.2013 року (а.с.
54).

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України
визначено, що цей Кодекс набирає
чинності одночасно з набранням
чинності ЦК України, тобто з 01 січня
2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав
і обов"язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 15
травня 2006 року № 3).

Проте згідно ст.16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Цією ж статтею
передбачено перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або іншим законом.

Даною нормою та чинним законодавством
не передбачено такого способу захисту
особистого немайнового або майнового
права чи інтересу, як встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

Норми ст. 74 СК України про право на
майно жінки та чоловіка, які проживають
однією сім"єю без реєстрації шлюбу
набрали чинності з 01.01.2004 року, а норми
п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України про
встановлення такого юридичного факту
як проживання однією сім"єю чоловіка і
жінки без шлюбу передбачено тільки з
набрання чинності новим
Цивільно-процесуальним Кодексом
України.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. А тому не можна
встановити факт спільного проживання
сторін з 1998 року, оскільки за діючим
законодавством України, який діяв до 2004
року, встановлення такого факту
заборонялось.

Нормами діючого на той час КпШС України
не передбачалося виникнення права
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживають однією сім'єю
без реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про
власність", ст. 22 КпШС України); майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності").

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному майні, набутому до 1 січня 2004
року, вона має надати суду належні та
допустимі докази про власну участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного
майна виникають в момент його
придбання, тому правовий режим майна,
придбаного до 2004 року, і правовідносини
між сторонами із приводу нього, не
можуть регулюватися нормами СК
України, який набрав чинності з 01 січня
2004 року. Тобто, якщо, як стверджує
позивач він брав участь в купівлі
квартирі та в подальшому її розширенні
та переобладнанні, то до даних
правовідносин застосовується КпШС,
який діяв на той час та позивачу
необхідно, як зазначено вище довести не
тільки факт його спільного проживання
із відповідачем, а й довести ступінь
його участі працею та коштами,
відповідно складеними договорами або
правовстановлюючими документами.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що
ОСОБА_1 крім встановлення факту
проживання однією сім"єю протягом 1998-2008
років, просить суд визнати житловий
будинок спільною сумісною власністю та
визнати за ним право власності на ?
частину даного будинку, придбаного в 2005
році. На дані правовідносини
поширюється дія діючого законодавства.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі договору купівлі-продажу від
31.10.2005 року, посвідченого приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_2 придбала
будинок розташований за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с.58).

Згідно реєстраційного посвідчення на
вказаний будинок та копії технічного
паспорту на нього, єдиним власником
зазначеного будинку є ОСОБА_2 (а. с. 60-65).

Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено,
що майно набуте в результаті спільної
праці та за спільні кошти членів сім'ї,
є їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Тобто поняття сім'ї дається через
формулювання її ознак, головною з яких
є наявність між її членами взаємних
прав та обов'язків, що зумовлені їхнім
спільним проживанням.

При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК
України для набуття членами сім'ї права
спільної сумісної власності на певне
майно необхідна сукупність двох
передумов: майно, набуте в результаті
спільної праці; майно, набуте за
спільні кошти.

Позивач повинен був довести не лише
факт спільного проживання, а і ступінь
його участі у придбанні спірного
майна.

Між тим, матеріали справи не містять
доказів щодо участі ОСОБА_1 у набутті
спірного будинку (внесення власних
грошових коштів), який, як встановлено
судом, був придбаний ОСОБА_2 від коштів
отриманих від продажу квартири, яка
належала їй на праві власності.

Так, відповідно до вимог ст. 74 СК
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу може бути встановлений
у судовому порядку.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", при
застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Таким чином, системний аналіз
вищезазначених норм матеріального
права та роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України свідчить про те, що
центральною ознакою проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю є
наявність взаємних прав та обов'язків,
а також систематичне ведення ними
спільного господарства, тобто
прийняття участі у спільних витратах,
спрямованих на забезпечення
життєдіяльності сім'ї.

Як з'ясовано в судовому засіданні,
домовленості між сторонами про
створення спільної сумісної власності
не було.

Отже, встановлення факту проживання
однією сім"єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу в період з 1998 по
2004 роки не несе юридичних
наслідків, оскільки саме СК України
вперше врегульовано питання про
права на майно жінки та чоловіка,
які проживають однією сім"єю, але не
перебувають у шлюбі між собою.
Щодо правовідносин сторін з 2004 по 2008
роки в період яких і був придбаний
спірний будинок, то для настання
відповідних наслідків позивачу
необхідно було довести не тільки факту
проживання із ОСОБА_2, а й наявність
взаємних прав та обов'язків,
систематичне ведення ними спільного
господарства, прийняття участі у
спільних витратах, спрямованих на
забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Також суд критично відноситься до
показань свідків про те, що позивач
проживав в спірному будинку разом із
відповідачкою однією сім'єю, оскільки
їх разом бачили на святкуваннях,
приходили до них у гості, оскільки
спільне відвідування сторонами
святкових заходів не свідчить про те,
що вони проживали як чоловік та жінка
без шлюбу, а допитані в судовому
засіданні як свідки батько та близька
подруга відповідачки не підтвердили
факту проживання ОСОБА_1 в даному
будинку.

Оцінюючи представлені сторонами
докази, суд вважає, що позивачем не
надано належних доказів тому, що
сторони в період з 1998 по 2008 років
проживали однією сім`єю.

В свою чергу, недоведеність факту
проживання однією сім`єю свідчить про
безпідставність вимог позивача щодо
визнання спільним сумісним майна, яке
було набуте в даний період.

Враховуючи те, що між сторонами не був
укладений письмовий договір стосовно
набутого майна (будинку), позивач
навіть не був зареєстрований у даному
приміщенні, то вимоги позивача про
поділ спірного майна, згідно ст. 74 СК
України, суд вважає необгрунтованими і
не підлягаючими задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 58 Конституцією України, ст. ст. 3, 60, 61,
74 СК України, ст. 22 КпШС України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності",
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", ст.ст. 16, 368 ЦК України, ст.ст.
10, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім"єю, визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, поділ
спільного майна подружжя та про виділ
частки майна в натурі відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Вінницької області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя: