Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух
О.А.

суддів - Чужі Ю.Г., Леска
В.В.

при секретарі - Пудак О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ТОВ БВКТ
«Бенефіт» на заочне рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
5 червня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Багатопрофільне
виробничо-комерційне товариство
«Бенефіт» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку та за затримку розрахунку
при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, який з 01.04.2004 по 22.02.2012 працював
на посаді заступника директора по
транспорту ТОВ «Бенефіт», у квітні 2013
року звернувся до суду із позовом, та,
уточнивши в подальшому позовні вимоги,
остаточно просив суд: стягнути із ТОВ
«Бенефіт» на його користь: 20428,50 грн.
заборгованості по виплаті заробітної
плати за період з 01.11.2011 по 21.02.2012; 33632,88
грн. - компенсацію за невикористану
відпустку; 72808,20 грн. - середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні з 22.02.2012 по 01.04.2013
включно.

Свої вимоги мотивував тим, що з
листопада 2011 року йому не
виплачувалась заробітна плата, а в день
звільнення з ним не було проведено
повний розрахунок, в тому числі, не
виплачено компенсацію за 186 днів
невикористаної відпустки.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 5 червня 2013
року позов задоволено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду від 8 серпня 2013 року заяву про
перегляд заочного рішення залишено без
задоволення.

Відповідачем подано апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким в позові
відмовити. Вважає, що судом першої
інстанції було порушено норми
процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що беруть участь у справі,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого у
справі рішення в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11, 59, 60, 61 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування; обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 з 01.04.2004 по 22.02.2012 працював на
посаді заступника директора по
транспорту ТОВ «Бенефіт» (а.с. 7), з якої
був звільнений наказом № 53- від 22
лютого 2012 року за власним бажанням
(а.с.4). Щомісячна заробітна плата
позивача складала 5500 гривень (а.с.13)

За твердженням позивача станом на
01.04.2013 з ним не було проведено
розрахунку при звільнені, зокрема, не
виплачено 20428,50 грн. заборгованості по
заробітній платі за період з 01.11.2011 по
21.02.2012, а також 33632,88 грн. - компенсацію за
186 днів невикористаної відпустки.

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звертався до
відповідача із заявою, в якій просив
надати довідку про отриманий дохід та
повідомити про строки та порядок
виплати йому заборгованості із
заробітної плати з метою уникнення
звернення до суду (а.с.5). Позивачу було
повідомлено про неможливість надати
довідку у зв'язку з відсутністю
бухгалтера, та запропоновано позивачу
для визначення заборгованості
товариства перед ним звернутись у
відповідні органи (пенсійний фонд,
податкову, прокуратуру) (а.с.6).

Керівник ТОВ БВКТ «Бенефіт» в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
визнав, що позивачу протягом всього
часу його роботи на посаді заступника
директора підприємства не надавалась
відпустка та не виплачувалась
компенсація за невикористану
відпустку, а також визнав, що за
листопад 2011 року позивачу не була
виплачена заробітна плата, а з грудня і
до його звільнення заробітна плата
позивачу не нараховувалась. Розрахунок
в день звільнення з позивачем
проведено не було через відсутність
коштів на підприємстві.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, належних до виплати йому від
підприємства, установи, організації,
проводиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП
України обов'язковою умовою для
покладення на підприємство
відповідальності за невиплату
належних працівникові сум при
звільненні є наявність вини
підприємства. Аналіз зазначених норм
дає підстави для висновку про те, що
відсутність фінансово-господарської
діяльності або коштів у роботодавця не
виключає його вини в невиплаті
належних звільненому працівникові
коштів та не звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Відповідні позиції були викладені у
Постановах Верховного Суду України від
20.03.2013 № 6-15 цс13, від 03.07.2013 № 6-60 цс13, від
03.07.2013 № 6-64 цс13від 20.11.2013 № 6-114цс13.

Судом першої інстанції було правильно
встановлено, що позивачу з 1 листопада
2011 року до дня звільнення не
виплачувалась заробітна плата, яку
слід стягнути, та у день звільнення з
ним не було проведено розрахунок, в
тому числі, не виплачено компенсацію за
невикористану відпустку.

Задовольняючи позов та ухвалюючи
заочне рішення суд першої інстанції
виходив з розрахунку відповідних
виплат, наданих позивачем.

Позивач просив стягнути 20428,50 грн.
заборгованості по виплаті заробітної
плати за період з 01.11.2011 по 21.02.2012
включно; 33632,88 грн. - компенсацію за
невикористану відпустку; 72808,20 грн. -
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з 22.02.2012 по
01.04.2013 включно.

Проте такий розрахунок не в повній мірі
відповідає обставинам справи та нормам
матеріального права.

Так, наказ про звільнення позивача було
видано 22 лютого 2012 року, а отже 22 лютого
був останнім робочим днем, і розрахунок
заборгованості по заробітній платі
слід проводити з 1 листопада 2011 року по
22 лютого 2012 року включно, що становить
4190,40 грн.

Також позивач просив стягнути
компенсацію за невикористану
відпустку виходячи з сумарного
заробітку за рік перед звільненням 66000
гривень - 5500 гривень на місяць. Проте,
виходячи з інформації ТОВ БВКТ
«Бенефіт» до наказу № 53 від 22.02.2012 щодо
компенсації за невикористану
відпустку за 186 календарних днів,
позивач за червень 2011 року отримав
заробітну плату 5640 грн., а отже
розрахунок слід було проводити
виходячи з сумарного заробітку за рік
66140 грн., і сума компенсації за
невикористану відпустку становить
34653,66 грн.

Проте, виходячи з позовних вимог в
частині стягнення заборгованості із
заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку, які судом
першої інстанції були задоволені, та
меж розгляду справи апеляційним судом,
рішення суду першої інстанції в цій
частині слід залишити без змін.

Так само було невірно проведено
позивачем розрахунок середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Таке нарахування слід було проводити з
23 лютого 2012 року, і позивач просив
стягнути кошти по 01.04.2013 включно, що
становить 277 днів. Відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 № 100 у цьому випадку
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи.

Середньоденна заробітна плата
позивача за два повні відпрацьовані
місяці перед звільненням, в яких
нараховувалась заробітна плата -
жовтень та листопад 2011 року - становить
255,81 грн. (5500 грн. * 2 : 43 р.д. = 285,81). Тому
сума, яка підлягає до виплати
позивачеві за час затримки розрахунку
при звільненні, становить 70859,37 грн. (277
р.д. * 255,81 грн.), які слід стягнути на
користь позивача.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції не в повній мірі
відповідають обставинам справи та
нормам матеріального права. Зважаючи
на викладене судова колегія вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, та з підстав, передбачених
п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення
суду в частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні слід змінити.

Керуючись ст. 304, п. 3 ч.1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1
ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Багатопрофільне виробничо-комерційне
товариство «Бенефіт» - задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 5 червня 2013 року в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні -
змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Багатопрофільне
виробничо-комерційне товариство
«Бенефіт» на користь ОСОБА_1 70859
(сімдесят тисяч вісімсот п'ятдесят
дев'ять) гривень 37 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Присуджена сума нарахована без
врахування податків та платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуюча Судді