РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року м. Мукачево
Справа № 303/8943/13-ц

2/303/396/14

номер рядка с.з. - 20

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі: головуючого - судді - Кость
В.В.

при секретарі - Цульбі О.В.

За участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

відповідача (2) - ОСОБА_3;

представника відповідачів (1), (2) -
ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Мукачево цивільну
справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) ОСОБА_5

до відповідача (2) ОСОБА_3

про визнання недійсним договору
дарування від 26 травня 2011 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
коштів, укладеного 26 травня 2011 року між
ОСОБА_5 і ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовуються
доводами про те, що позивач перебувала
у сімейно - шлюбних відносинах з
відповідачем (1) з 2006 по 2010 р.р., під час
яких, за спільні кошти, придбали на
території Чеської Республіки будинок.
За наслідками слухань у Чеській
республіці судової справи з питань
розподілу майна з колишнім чоловіком,
позивачу стало відомо про існування
оспорюваного за предметом позову
договору.

Вказаний договір, за доводами позивача,
є фіктивним, оскільки не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що ним обумовлювалися, не відповідає
внутрішній волі сторін в момент його
укладення, а також грубо порушує
майнові права позивач як колишньої

дружини відповідача (1). Сторони не
здійснили передачі коштів ні під час
укладання договору дарування, ні в
момент його нотаріального посвідчення.

Нормативно - правовою підставою для
задоволення позовних вимог вказані
приписи ст.ст. 203, 215, 234, 717 Цивільного
кодексу України.

Позивач та її представник, в
процесі судового розгляду справи,
просили задоволити позов з підстав
викладених в позовній заяві, додатково
вказавши на те, що за період шлюбу
позивача із відповідачем (1), ОСОБА_5 не
приймав у дар жодних грошових коштів, а
про існування вказаного договору
позивачу стало відомо лише після
розірвання шлюбу. Фіктивність договору
також підтверджується постановою про
закриття кримінального провадження
від 12.12.2013 Мукачівського МВ УМВС
України в Закарпатській області
відносно ОСОБА_3, за даними якої, ОСОБА_3
не перебувала в жодних договірних
відносинах з ОСОБА_5 та не передавала
останньому коштів.

Уповноважений представник
відповідачів, прийнявши участь у
судовому розгляді справи, позовних
вимог не визнала з посиланням на те, що
договір дарування грошей від 26 травня
2011 року нотаріально посвідчений і
підписаний сторонами. Посилання
позивача на постанову від 12.12.2013 є
безпідставним, оскільки ОСОБА_3 надала
свої покази під впливом психічного
тиску з боку працівників міліції, які
залякували її відповідальністю за
несплату податків за перевезення із-за
кордону грошових коштів. Про факт
дійсної передачі коштів свідчить
розписка ОСОБА_5 від 15.05.2007.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши подані по
справі доказові матеріали, суд
констатує наступне.

Предмет позову складає вимога про
визнання недійсним договору дарування,
укладеного 26 травня 2011 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_5, який посвідчений приватним
нотаріусом Тячівського районного
нотаріального округу ОСОБА_7, за
реєстровим №3611 (а.с. 6), з підстав його
фіктивності (надалі - Договір).

На підставі оспорюваного правочину
договірні сторони у 2011 році оформили
безоплатну передачу ОСОБА_3 у власність
ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 120000,00 дол.
США., яка відбулася у травні 2007 року.
Отримані кошти Обдарований, мав намір
витратити на придбання житлового
будинку на території Чеської
Республіки.

На підставі рішення Окружного суду
Прага - захід від 08.12.2010 року (а.с. 8-10),
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - розірвано.
Дане рішення набуло чинності 28.01.2011.

Як свідчать наявні у матеріалах справи
докази (а.с. 11-34), позов заявлено особою,
яка вважає порушеними свої майнові
права, внаслідок укладеного правочину.

Так, згідно зі ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та

своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення
цивільного права чи інтересу, у особи
виникає право на застосування
конкретного способу захисту, який
залежить від виду порушення та від
наявності між сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
інтересу.

Відповідно до частини першої ст. 20
Цивільного кодексу України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 2 частини другої ст. 16
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
визнання правочину недійсним.

В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (далі -
Постанова №9) зазначено, що при
розгляді справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмету і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.
Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що
саме по собі невиконання правочину
сторонами не означає, що укладено
фіктивний правочин. Якщо сторонами не
вчинено будь-яких дій на виконання
такого правочину, суд ухвалює рішення
про визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин
не може бути кваліфікований як
фіктивний.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд
констатує також наступне.

За визначенням, яке міститься в частині
першій ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Одними із загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину є те, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені

ним (частини перша та п'ята ст. 203
Цивільного кодексу України).

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, є
фіктивним (частина перша ст. 234
Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою ст. 717
Цивільного кодексу України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини першої ст. 718
Цивільного кодексу України дарунком
можуть бути рухомі речі, в тому числі
гроші та цінні папери, а також нерухомі
речі.

У відповідності до частини п'ятої ст. 719
Цивільного кодексу України договір
дарування валютних цінностей на суму,
яка перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

В свою чергу, частиною третьою ст. 334
Цивільного кодексу України
передбачено, що право власності на
майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Також слід врахувати і приписи, які
містить частина третя ст. 640 названого
Кодексу відносно того, що договір, що
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня такого посвідчення.

Фактичні обставини по справі на
предмет їх відповідності вищевказаним
положенням законодавства свідчать про
фіктивність укладеного між
відповідачами договору дарування,
вимога про визнання недійсним якого
складає предмет позову.

Вищевказаний висновок суду
ґрунтується на тому, оспорюваний
правочин не відповідає загальним
підставам дійсності правочинів,
зазначеним у частині п'ятій ст. 203
Цивільного кодексу України, оскільки
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, зумовлених ним.
Обставини по справі вказують на те, що
внутрішня воля договірних сторін не
відповідала зовнішньому її прояву,
тобто сторони, укладаючи Договір,
заздалегідь знали, що він не буде
виконаний.

Свідченням цього є те, що за змістом
частини першою ст. 717 Цивільного
кодексу України, за договором
дарування одна сторона передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні безоплатно майно
(дарунок) у власність.

У спірній по справі ситуації,
відповідачі у 2011 році засвідчили
дарування грошових коштів, які, за
твердженням їх представника, вони
передали один одному в 2007 році.

Тобто, обов'язкове нотаріальне
оформлення волевиявлення договірних
сторін відбулося через чотири роки, за
умови того, що правовий зміст ст. 717
Цивільного кодексу України не
передбачає укладення договору

дарування валютних цінностей, фактична
передача яких відбулася (за
твердженням відповідачів в особі їх
представника) перед тим.

Як зазначено у п. 5 Договору, передача
грошей на момент підписання Договору
сторонами вже була здійснена. Гроші
були передані до нотаріального
посвідчення договору, в травні місяці
2007 року.

Отже, в момент нотаріального
посвідчення договору дарування,
передача грошових коштів не
здійснювалася, а також не зазначалось,
що вони будуть передані у майбутньому,
що суперечить положенням частини
першої ст. 717 Цивільного кодексу
України.

При цьому слід зазначити те, що норми,
які регулюють відносини дарування
іноземної валюти, не передбачають
нотаріального посвідчення договору,
укладеного у минулому. Також і
відповідач (1), у випадку отримання у дар
коштів у сумі 120000,00 дол. США, не міг
вважатися їх власником з урахуванням
положень ст.ст. 334, 640 та 719 Цивільного
кодексу України.

Надаючи оцінку, поданій представником
відповідачів розписці дарування
грошових коштів від 15.05.2007 року, слід
зазначити, що в ній вказано про
передання в дар грошових коштів у сумі
120000 дол. США та про безпосереднє
отримання їх відповідачем (1).

Однак при цьому, сторонами не було
дотримано вимог частини п'ятої ст. 719
Цивільного кодексу України щодо
обов'язкового нотаріального
посвідчення такого правочину. Також у
2007 році сторони не взяли на себе жодних
зобов'язань щодо нотаріального
посвідчення даного правочину, не
зважаючи на те, що у розписці було
вказано, що кошти за нею передані в
момент її підписання відповідачу (1).

Про наявність умислу у діях
відповідачів на укладення
оспорюваного правочину, без настання
реальних наслідків обумовлених ним,
свідчить також і постанова
Мукачівського МВ (з обслуговування м.
Мукачево та Мукачівського району) УМВС
України в Закарпатській області від
12.12.2013 (надалі - Постанова), яку суд
приймає в якості доказу з відповідною
правовою оцінкою в контексті з
приписами частини першої ст. ст. 64, 212
Цивільного процесуального кодексу
України.

Вказана постанова, яка на момент
судового розгляду справи не скасована,
була прийнята за наслідками досудового
розслідування кримінального
провадження, внесеного до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
№0004926 від 27.11.2013.

Постанова місить дані про те, що ОСОБА_3
жодного відношення до спірної суми
коштів не має, і їх ОСОБА_5 не
передавала.

Допитана в судовому засіданні, за
клопотанням представника
відповідачів, у якості свідка ОСОБА_3
(ст. 62 Цивільного процесуального
кодексу України) показала, що грошові
кошти у сумі 120000 дол. США вони разом з
мамою привезли у 1991 році з Канади. У 2005
році мама передала кошти їй. При
передачі коштів ОСОБА_5, у 2007 році, була
присутня також і позивачка. Валютні
цінності надала відповідачу (1) на
придбання будинку на території Чеської
Республіки, про

що свідчить розписка ОСОБА_5 від 15.05.2007
року. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не мав
можливості у момент передачі грошових
коштів укласти із нею договір
дарування, уклали такий у 2011 році. Також
зазначила, що відповідач (2) протягом
тривалого періоду часу ухилявся від
нотаріального посвідчення договору
дарування, мотивуючи це своєю
зайнятістю. Щодо наявної у матеріалах
справи Постанови зазначила, що давала
свої свідчення під впливом
психологічного тиску працівників
міліції, тому й обмовила себе з приводу
того, що не давала жодних коштів ОСОБА_5

При цьому, суд критично відноситься
до показів ОСОБА_3 про застосування до
неї психологічного впливу
працівниками міліції під час
відібрання від неї показів на
досудовому розслідуванні
кримінального провадження за ст. 190
Кримінального кодексу України,
оскільки такі посилання свідка
залишилися доказово непідтвердженими,
та не узгоджуються з іншими
матеріалами справи, в той час, як
названа Постанова прийнята
уповноваженим працівником
Мукачівського МВ (з обслуговування м.
Мукачево та Мукачівського району) УМВС
України в Закарпатській області, при
виконанні ним своїх службових
обов'язків, та внаслідок отримання
показів від самої ОСОБА_3

З урахуванням вищевказаних
обставин справи, у їх сукупності та
взаємозв'язку, позов ОСОБА_1 підлягає
задоволенню, а оспорюваний за
предметом позову правочин визнанню
недійсним, без застосування будь - яких
наслідків його недійсності.

На підставі наведеного, керуючись 8, 124,
129 Конституції України, ст.ст. 10, 14, 57-60,
212-215, 223 Цивільного процесуального
кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити
повністю.

2. Визнати недійсним договір дарування
коштів, укладений 26 травня 2011 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який посвідчений
приватним нотаріусом Тячівського
районного нотаріального округу ОСОБА_7

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_5 (АДРЕСА_1)
та ОСОБА_3, (АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1
(АДРЕСА_3) суму 229,41 грн. (двісті двадцять
дев'ять гривень 41 коп.) у відшкодування
судових витрат.

3. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
учать у справі але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
/підпис/ В.В. Кость

Повний текст рішення
суду виготовлено та підписано 24.03.2014.

Згідно з оригіналом.

Оригінал рішення знаходиться в
цивільній справі №2/303/396/14, яка
зберігається в приміщенні
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області.

Суддя
В.В. Кость