У х в а л а

іменем україни

13 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

Гулька Б.І. Луспеника Д.Д.
Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визначення місця проживання
дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про стягнення аліментів,
визначення місця проживання дитини та
обмеження участі у вихованні одного з
батьків, треті особи: прокурор АДРЕСА_1,
орган опіки та піклування служби з
питань захисту прав дитини при
виконавчому комітеті Краснолуцької
міської ради Луганської області та
орган опіки та піклування служби з
питань захисту прав дитини
Антрацитівської районної державної
адміністрації Луганської області за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 22 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що вона з 10 травня 2008 року по 7
грудня 2011 року знаходилась у
зареєстрованому шлюбі із відповідачем,
від якого мають сина - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактичні шлюбні відносини
були припинені на початку липня 2011
року, після чого вона переїхала з
дитиною на проживання до АДРЕСА_1.
Зазначала, що в неї дуже близькі
стосунки із сином, вона сумлінно
ставиться до батьківських обов'язків
стосовно виховання та всебічного
розвитку дитини, створює необхідні
матеріально-побутові умови, шкідливих
звичок не має; крім того, дитячий
заклад, рекомендований дитині
лікарями, знаходиться поряд з місцем її
проживання. ОСОБА_5 не приділяв дитині
достатньо часу, недостатньо займався
його вихованням, несумлінно ставився
до батьківських обов'язків, не має
достатнього часу для виховання та
догляду за дитиною. 5 жовтня
2011 року відповідач силою відібрав у
неї їх малолітнього сина та
перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною.
У зв'язку з цим, уточнивши позовні
вимоги, позивачка просила суд
визначити місце проживання дитини з
нею.

У грудні 2011 року ОСОБА_5 пред'явив
зустрічний позов, у якому просив суд
визначити місце проживання дитини з
ним, обмежити участь матері ОСОБА_4 у
вихованні дитини, а також стягнути на
його користь з ОСОБА_4 аліменти на
утримання малолітнього сина ОСОБА_6 у
розмірі 1/3 частини від її заробітку, але
не менше 30 % від прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку
щомісячно, починаючи з дня подання
позову і до повноліття дитини. Вимоги
мотивував тим, що після припинення
шлюбних відносин з ОСОБА_4 він належним
чином виконував батьківські обов'язки
щодо дитини, а позивачка виховувати
дитину не вміє, не може і не бажає.

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 22 квітня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 21 листопада 2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Визначено місце проживання
малолітньої дитини - ОСОБА_6, разом з
матір'ю, ОСОБА_4 У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області за підсудністю.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та
визначивши місце проживання
малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
матір'ю, суди на підставі доказів,
поданих сторонами, що належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до
правильного висновку про те, що
виняткових підстав для розлучення
дитини з матір'ю немає, позивач їх не
довів, що є його процесуальним
обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При
цьому суди врахували, що батько
всупереч вимогам закону під час
розгляду справи самовільно визначив
місце проживання дитини з ним. Також
суди правильно застосували норми СК
України, Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, та у зв'язку з
викладеним відмовили у задоволені
зустрічного позову.

Крім того, доводи касаційної скарги в
основному містять перепис фактичних
обставин, направлені на переоцінку
доказів, що знаходиться поза межами
повноважень суду першої інстанції, а
посилань на порушення норм
матеріального та процесуального права
немає.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги цих
висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись
положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу і залишити
судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Краснолуцького міського суду
Луганської області від 22 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 21 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта