Єдиний унікальний номер 205/999/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

за участю: позивач -ОСОБА_1, представник
позивача - ОСОБА_2, представник
відповідача - ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Відділ державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції, ОСОБА_4, про
стягнення заборгованості з аліментів
та неустойки за прострочення сплати
аліментів,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі -Позивач) звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_5, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: Відділ державної виконавчої
служби Павлоградського міськрайонного
управління юстиції, ОСОБА_4, про
стягнення заборгованості з аліментів
та неустойки за прострочення сплати
аліментів.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що вона,
ОСОБА_1, перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_5 (далі - Відповідач) з 24
серпня 1990 року по 22 червня 1995 року. Від
сумісного подружнього життя мають
дитину, сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який проживає з позивачем. На підставі
рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 17 липня 1995
року відповідач ОСОБА_5, зобов'язаний
виплачувати аліменти на утримання сина
- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4
частини з усіх видів заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи з 06 липня 1995 року
на користь позивача, ОСОБА_1, але не
менше 25% мінімальної заробітної плати
щомісячно. Однак, на протязі всього
часу дії вищевказаного рішення, з
06.07.1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року (по день
повноліття ОСОБА_4), відповідач
ухилявся від сплати аліментів, виїхав
до Російської Федерації, у зв'язку з
чим, утворилась заборгованість у
розмірі 30 132 (тридцять тисяч сто
тридцять дві) грн. 00 коп., що
підтверджується довідкою Відділу
державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції. Окрім цього,
позивач зазначає, що вона 06.03.1996 року
уклала шлюб з ОСОБА_7, у зв'язку з чим її
прізвище змінилось із «ОСОБА_1» на
«ОСОБА_1». Також, позивач зазначає, що з
відповідача необхідно стягнути
неустойку за прострочення сплати
аліментів у розмірі 501 697 (п'ятсот одна
тисяча шістсот дев'яносто сім) грн. 80
коп. У зв'язку з тим, що відповідач
добровільно сплатити заборгованість
по аліментам та неустойку за
прострочення сплати аліментів не
бажає, вона змушена звернутися до суду
та просить суд в уточненій позовній
заяві стягнути з ОСОБА_5 на її, ОСОБА_1,
користь суму заборгованості з
аліментів у розмірі 25 428 грн. 49 коп. та
неустойку за прострочення сплати
аліментів у розмірі 139 072 грн. 91 коп.

В судовому засіданні позивач (її
представник) підтримали позовні
вимоги, і пояснили про обставини
описані вище, просили позов
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
надала суду заяву, в якій просить суд
застосувати позовну давність та
відмовити позивачу у задоволені
позовних вимог у зв'язку зі спливом
строку позовної давності (а.с.85).

Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ОСОБА_4, у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
їх задовольнити.

Представник третьої особи - Відділу
державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції, у судове засідання
не з'явився, про день та час слухання
справи сповіщалися належним чином,
заяв чи клопотань до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, дослідивши
матеріали справи, знаходить позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню з огляду на
нижчевикладене.

Так, судом встановлені наступні
обставини та визначені відповідно до
них правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем ОСОБА_5 з 24 серпня 1990 року
по 22 червня 1995 року (а.с.5,6,8). Від
сумісного подружнього життя мають
дитину, сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
проживає з позивачем (а.с.7).

Із матеріалів справи вбачається, що
рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
17 липня 1995 року вирішено стягувати
аліменти з відповідача ОСОБА_5 на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 до
його повноліття, у розмірі 1/4 частини з
усіх видів заробітку щомісячно,
починаючи з 06 липня 1995 року на користь
позивача ОСОБА_1, але не менше 25%
мінімальної заробітної плати
щомісячно (а.с.18).

Із матеріалів справи також вбачається,
що постановою Відділу державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції від
29 лютого 2008 року було відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання дублікату виконавчого листа
за № 2-993/95, виданого
Красногвардійським районним судом м.
Дніпропетровська 13 серпня 2007 року про
стягнення аліментів з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_1.

Відповідно до Довідки № 04/62181 від 07.11.2013
року, виданої державним виконавцем
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції, заборгованість по
сплаті аліментів відповідача ОСОБА_5 за
період з 28.02.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2
року становить 25 428 грн. 49 коп.

Відмовляючи в позові в частині
стягнення заборгованості по аліментах
суд виходив з наступного.

Відповідно до норм диспозиції статті 194
СК України аліменти можуть бути
стягнуті за виконавчим листом за
минулий час, але не більш як за три роки,
що передували пред'явленню виконавчого
листа до виконання. Якщо за виконавчим
листом, пред'явленим до виконання,
аліменти не стягувалися у зв'язку з
розшуком платника аліментів або у
зв'язку з його перебуванням за
кордоном, вони мають бути сплачені за
весь минулий час. Заборгованість за
аліментами, які стягуються відповідно
до статті 187 цього Кодексу, погашається
за заявою платника шляхом відрахувань
з його заробітної плати, пенсії,
стипендії за місцем їх одержання або
стягується за рішенням суду.

Вказана норма матеріального права
визначає порядок стягнення аліментів
за виконавчим листом за минулий час та
заборгованості за аліментами, що
утворилася при їх відрахуванні за
заявою платника, поданою відповідно до
статті 187 СК України.

Безпосередньо порядок стягнення
аліментів на виконання рішення суду
передбачений статтею 74 Закону України
"Про виконавче провадження" і
відповідно до частини сьомої цієї
статті суд вирішує питання
заборгованості лише у разі спору про її
розмір.

Таким чином, при відсутності спору про
розмір заборгованості така
заборгованість стягується державним
виконавцем відповідно до положень
Закону України "Про виконавче
провадження", а не на підставі рішення
суду про стягнення заборгованості.

Оскільки в даному випадку між
сторонами відсутній спір із приводу
розміру такої заборгованості, а
повторне стягнення із боржника суми, що
має бути ним виплачена в порядку
виконання рішення суду про стягнення
аліментів є неприпустима з огляду на
зміст статей 194-195 СК України та вимог
Закону України «Про виконавче
провадження», то суд доходить висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за
аліментами.

Стосовно позовних вимог про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів, суд зауважує про наступне.

У відповідності до вимог ст.196 СК
України при виникненні заборгованості
з вини особи, яка зобов'язана
сплачувати аліменти за рішенням суду,
одержувач аліментів має право на
стягнення неустойки (пені) у розмірі
одного відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року № 3 «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», передбачена ст.
196 СК України відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені) настає
лише за наявності вини цієї особи. На
платника аліментів не можна покладати
таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками. В інших випадках стягується
неустойка за весь час прострочення
сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК
України, суд відповідно до вимог ст. 214
ЦПК України повинен встановити факт
заборгованості за аліментами, й
наявність чи відсутність вини особи,
яка зобов'язана сплачувати аліменти за
рішення суду, у її виникненні та
залежно від цього вирішити питання про
наявність чи відсутність у одержувача
аліментів права на стягнення
неустойки.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, встановивши
факт заборгованості за аліментами,
доходить висновку про відсутність вини
платника аліментів за прострочення їх
сплати.

Відповідно до вимог ст. 92 КпШС України,
яка діла на час виникнення спірних
правовідносин, аліменти сплачуються в
добровільному порядку особисто особою,
яка зобов'язана платити аліменти, або
через власника або уповноважений ним
орган за місцем її роботи чи одержання
нею пенсії, стипендії Добровільний
порядок сплати аліментів не виключає
права стягувача аліментів у будь-який
час звернутися з заявою про стягнення
аліментів до суду.

Судом встановлено, що вищеозначене
рішення Красногвардійського суду м.
Дніпропетровська по справі № 2-993/95 від
17 липня 1995 року про стягнення аліментів
із відповідача ОСОБА_5 на утримання
сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4
частини з усіх видів заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи з 06 липня 1995 року
на користь позивача, ОСОБА_6, але не
менше 25% мінімальної заробітної плати
щомісячно, було постановлене за
відсутності відповідача. Доказів
вручення копії такого рішення
відповідачеві суду також не надано.

Судом також встановлено, що відповідач
ОСОБА_5 із серпня 1995 року фактично
виїхав за межі України на територію
Російської Федерації, а з 1998 року є
громадянином вказаної держави, із
означеного часу відповідач на
території України не мешкає.

Судом також встановлено, що дублікат
виконавчого листа з приводу
примусового виконання означеного
рішення по справі № 2-993/95 від 17 липня 1995
року було пред'явлено позивачем до
органів державної виконавчої служби
лише 29.02.2008 року (а.с. 91) при цьому місце
мешкання боржника було зазначено
стягувачем як «АДРЕСА_1».

Оглядом матеріалів виконавчого
провадження судом встановлено, що
документи виконавчого провадження
надсилались боржнику державним
виконавцем за адресою «с. Бухалівка»
без зазначення району, області,
конкретної вулиці та номеру будинку.
Подання про розшук боржника, обмеження
щодо перетинання ним державного
кордону, та притягнення боржника до
кримінальної відповідальності,
державним виконавцем не ініціювалось.
В матеріалах виконавчого провадження
відсутні будь-які докази щодо
повідомлення боржника про відкриття
відносно нього виконавчого
провадження або доведення до його
відома обставини про стягнення
аліментів у примусовому порядку. Дії
державного виконавця стягувачем не
оскаржувались.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі представлених
доказів. Згідно із ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
із ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Відповідно до змісту ч. 4
ст. 60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суду не надано жодного належного чи
допустимого доказу, стосовно того, що
до відома боржника була доведена у
встановленому законом порядку
інформація про постановлення відносно
нього рішення суду про стягнення
аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх
видів заробітку (доходу) щомісячно,
починаючи з 06 липня 1995 року та
відомостей стосовно відкриття
відносно такого боржника відповідного
виконавчого провадження.

Суд критично відноситься до показань
свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 стосовно
того, що їм начебто відомо про
обізнаність відповідача про стягнення
з нього аліментів, оскільки такі покази
носять не конкретизований та
формальний характер. Означені свідки
не змогли пояснити суду стосовно того
коли, ким та при яких обставинах до
відома відповідача була доведена така
інформація, на питання головуючого з
цього приводу вищевказаними свідками
були надані пояснення загального
характеру щодо того, що така інформація
їм відома зі слів третіх осіб. З огляду
на наведене, суд не може розцінити таки
покази свідків як належний доказ по
даній цивільній справі.

Також суду не надано доказів стосовно
того, що відповідач частково сплачував
аліменти за спірний період, або вчиняв
інші дії, які б дозволили суду дійти
одностайного висновку про обізнаність
відповідача щодо неврегульованих ним
аліментних зобов'язань.

Таким чином, оскільки суду не надано
доказів повідомлення відповідача про
стягнення з нього аліментів за
рішенням суду, їх розміру, періоду
стягнення, враховуючи ту обставину, що
1995 року така особа, що бере участь у
справі, постійно мешкає на території
іншої держави, не отримував інформацію
про стягнення з нього аліментів та
виникнення заборгованості відповідно
із незалежних від нього причин, а тому
не можна покладати на означеного
відповідача вину у виникненні
заборгованості по сплаті таких
аліментних платежів.

Відтак за відсутності вини платника
аліментів у виникненні заборгованості
за таким видом платежів, позовні вимоги
про стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів,
задоволенню не підлягають.

Стосовно заяви представника
відповідача про застосування строків
позовної давності, суд зауважує про те,
що застосування норми ст. 258 ЦК до даних
правовідносин сторін є неможливим,
оскільки згідно із ч. 1 ст. 20 СК до вимог,
що випливають із сімейних відносин,
позовна давність не застосовується,
крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч.
2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу,
а тому на правовідносини, які
регулюються ст. 196 СК, не поширюється
дія норм ЦК про позовну давність. З
огляду на наведене суд відмовив у
позові з мотивів не відповідності
таких вимог нормам матеріального
закону та фактичним обставинам справи,
а не з мотивів застосування строків
позовної давності.

У зв'язку з тим, що позивач в силу п.1 ст.5
Закону України "Про судовий збір"
звільнена від сплати судових витрат, то
в силу ст. 88 ЦПК України, судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп. необхідно
віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 256, 257, ч. 5 ст. 261, ч.4 ст. 267 ЦК
України Сімейного Кодексу України,
ст.ст.10,11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

Вирішив:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Відділ державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції,
ОСОБА_4, про стягнення заборгованості з
аліментів та неустойки за прострочення
сплати аліментів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області, через Ленінський районний суд
міста Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан