У Х В А Л А

17 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А.,
Писаної Т.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, подану
ОСОБА_4, про перегляд ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до приватного
підприємства фірма «Гармаш» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду із позовом,
в якому просив поновити його на посаді
охоронця Біляївського м'ясокомбінату
ПП фірми «Гармаш», стягнути на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та стягнути витрати
на правову допомогу.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 27 червня 2013
року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу починаючи з 11
березня 2013 року по 12 червня 2013
року.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 5 000 грн 00 коп. витрати на
оплату правової допомоги.

В решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 23 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмовлено у
задоволенні позову.

Ухвалою судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 листопада 2013 року
відмовлено ОСОБА_4, яка діє в інтересах
ОСОБА_3, у відкритті касаційного
провадження за її касаційною скаргою
на рішення апеляційного суду Одеської
області від 23 жовтня 2013 року на
підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

До суду надійшла заява від ОСОБА_4,
яка діє в інтересах ОСОБА_3, про
перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 листопада 2013 року з
підстав неоднакового застосування
судами касаційної інстанції норм
матеріального права, а саме п. 4 ст. 40
КЗпП України, ст.ст. 147-1, 148, 149, 235, 237 КЗпП
України, що стало наслідком, на її
думку, ухвалення різних за змістом
судових рішень.

На підтвердження своїх доводів
заявник посилається, як на приклад
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції норм
матеріального права, на Ухвали Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 07 жовтня 1998 року, від 31
жовтня 2002 року, від 05 травня 2004 року, від
06 грудня 2006 року, рішення апеляційного
суду Київської області від 06 березня 2007
року, Постанову Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 03 липня 2013 року, Конвенцію
про припинення трудових відносин з
ініціативи роботодавця 1982 року.

Розглянувши доводи, викладені у
заяві, перевіривши зміст судових
рішень, колегія суддів дійшла до
висновку про наступне.

Посилання заявника на ухвали Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 31 жовтня 2002 року, від 05
травня 2004 року, від 06 грудня 2006 року, не
можуть братися до уваги прикладу
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції норм
матеріального права, оскільки
скасовуючи судові рішення та
направляючи справу на новий судовий
розгляд, суд касаційної інстанції не
остаточно вирішив справу по суті та не
відбулося застосування судом
касаційної інстанції норм
матеріального права.

Не може здійснюватися посилання і на
рішення апеляційного суду Київської
області від 06 березня 2007 року, оскільки
воно ухвалене не як судом касаційної
інстанції.

Також, не може здійснюватися
посилання і на ухвалу Верховного Суду
України від 07 жовтня 1998 року, оскільки
заявник надав копію витягу судового
рішення без резолютивної її частини.

Посилання ж заявника на Постанову
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 03 липня 2010
року є необгрунтованим, оскільки
вказане судове рішення ухвалене за
результатами перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 січня 2013 року, і Верховним
Судом України не ухвалювалося судове
рішення як судом касаційної інстанції.

Не свідчить і про неоднакове
застосування судами касаційної
інстанції посилання заявника на
загальні положення Конвенції про
припинення трудових відносин з
ініціативи роботодавця 1982 року.

Враховуючи все вищевикладене,
колегія суддів дійшла до висновку, що
доводи заявника, викладені у заяві є
необгрунтованими та безпідставними, а
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356,
360 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до приватного підприємства фірма
«Гармаш» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, за заявою ОСОБА_3,
подану ОСОБА_4, про перегляд ухвали
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 листопада 2013
року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.А. МакарчукСудді:А.О.
ЛеванчукА.В. МаляренкоВ.А. НагорнякТ.О.
Писана

3

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ

Справа № 6-52327зп13

Доповідач - А.В. Маляренко