Провадження № 2/127/1095/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі головуючого судді Кашпрука
Г.М.,

секретаря Мироненко В.В.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору Вінницької міської ради
про визнання права власності на ?
частку житлового будинку АДРЕСА_1, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Вінницького
міського суду Вінницької області із
цивільним позовом до ОСОБА_3, за участю
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору Вінницької міської ради
про визнання будинку АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
визнання права власності на ? частку
відповідного будинку з господарським
будівлями, встановлення порядку
роздільного володіння та користування
земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у
період з 08.05.1993 року по 12.08.2008 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі. За час шлюбу у сторін народилась
спільна донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За
час спільного проживання сторонами
було набуто у власність будинок із
господарським будівлями та спорудами
АДРЕСА_1. Позивач вважає, що більша
частина ремонтних робіт та добудов у
спільному будинку були проведені за її
особисті кошти, отримані нею після
реалізації земельної ділянки, що
належала їй на праві приватної
власності, а також після реалізації
автомобіля, подарованого батьками.
Однак, незважаючи на викладені
обставини, сторони не можуть дійти
згоди щодо поділу спільного майна та
виділу частини будинку у натурі для
проживання позивачки.

Зазначені обставини і стали підставою
для звернення до суду із даним позовом.

В ході судового розгляду, але до
початку розгляду справи по суті,
представником позивача за довіреністю
ОСОБА_5 подано заяву від 10.02.2014 року про
зміну предмету позову, згідно якої він
просив визнати за його довірителькою
право власності на ? частку житлового
будинку АДРЕСА_1, а також виділити у
натурі вказану частину будинку. Також
подано заяву від 10.02.2014 року про
призначення по справі судової
будівельно-технічної експертизи,
розгляд якої у судовому засіданні не
відбувся у зв'язку із оголошеною
перервою.

В судовому засіданні 12.03.2014 року
представник позивача ОСОБА_5 подав
заяву про зменшення позовних вимог,
відповідно до якої просив визнати за
його довірителькою право власності на ?
частку житлового будинку з
господарським будівлями АДРЕСА_1. У
зв'язку зі зменшенням позовних вимог,
заяву від 10.02.2014 року про призначення
судової експертизи по справі не
оголошував та не наполягав на
призначенні експертизи.

В судовому засіданні представники
позивачки ОСОБА_2 за довіреністю
ОСОБА_6, ОСОБА_5 вимоги позову, із
урахуванням заяв про зміну предмета
позову та зменшення позовних вимог,
підтримали у повному обсязі з підстав,
викладених у позовній заяві.
Представник позивача ОСОБА_5 додатково
пояснив суду, що вони просять визнати
за ОСОБА_2 право власності лише на
ідеальну частку домоволодіння АДРЕСА_1,
а не на конкретні приміщення, а тому у
виниклих правовідносинах не
підлягають застосуванню положення
статті 376 ЦК України, хоча спірний
будинок і є самочинно добудованим і
реконструйованим.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
за договором про надання правової
допомоги адвокат ОСОБА_1 у судовому
засіданні позов не визнали у повному
обсязі з тих підстав, що будинок є
фактично самочинно перебудованим та
добудованим, його загальна площа та
конфігурація, які є на сьогоднішній
день, абсолютно не відповідають тим
параметрам будинку, які були на час
його придбання у спільну сумісну
власність. Відтак, вони заперечують
щодо визнання права власності на ?
частину самочинно перебудованого і
добудованого будинку.

Представник третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору
Вінницької міської ради за довіреністю
Никонюк О.В. у судовому засіданні проти
вимог позову заперечував з тих підстав,
що спірний будинок є самочинно
реконструйованим та добудованим, а
відтак на нього не може визнаватись
право власності у судовому порядку,
оскільки для цього передбачений
відповідний порядок.

В ході судового розгляду по справі
встановлені наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

08.05.1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали
шлюб, про що міським відділом ЗАГС м.
Вінниці вчинено актовий запис № 974.
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу
серії НОМЕР_1, після укладення шлюбу
дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_2».

21.12.1994 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 уклали
договір купівлі-продажу, відповідно до
умов якого ОСОБА_3 придбав у власність ?
частину жилого будинку з відповідною
часткою господарських будівель у
АДРЕСА_1. Згідно договору, даний жилий
будинок має загальну площу 61,3 кв. м.
Крім того, до складу будинковолодіння
входили огорожа № 1, три хліви,
позначені літерами «Б», «В», «в», два
льохи: «П/Б», вбиральня «У». Того ж дня
договір було посвідчено державним
нотаріусом Другої вінницької
державної нотаріальної контори
Старковою Л.А. за реєстровим № 8-6907, а
також 13.01.1995 року зареєстровано у КП
«ВООБТІ» за № 9981.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом серії ВСК № 460785, виданого
державним нотаріусом Другої
вінницької державної нотаріальної
контори 19.12.2005 року за реєстровим № 2-4166,
спадкоємцем зазначеного у заповіті
майна ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
є її онук ОСОБА_3 До складу спадкового
майна, на яке видано дане свідоцтво,
входить ? частка житлового будинку з
відповідною часткою господарських
будівель АДРЕСА_1. На земельній ділянці,
згідно довідки-характеристики, виданої
КП «ВООБТІ» 16.12.2005 року, розташований
житловий будинок, житловою площею 61,3
кв. м., позначений на плані літерою «А»,
огорожа «№1», три сараї «Б», «В», «в»,
два льохи «п/Б», «п/В», вбиральня «У».
Дане свідоцтво про право на спадщину
було зареєстровано 10.01.2006 року за
реєстровим № 9981.

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_2, виданого відділом
РАЦС Вінницького МУЮ, 12.08.2008 року
зареєстровано розірвання шлюбу між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно складеного 03.02.2014 року КП
«ВМБТІ» технічного паспорту на
житловий будинок АДРЕСА_1, будинок має
загальну площу 92,9 кв. м., з яких 51,3 кв. м.
житлової площі, в тому числі до складу
будинку входять самочинно збудовані та
переобладнані приміщення коридору 1-1,
площею 3,9 кв. м., кімнати 1-2, площею 19,2 кв.
м., коридору 2-1, площею 1,5 кв. м., коридору
2-2, площею 13,7 кв. м., кухні 2-4, площею 15,0
кв. м., санвузлу 2-5, площе. 7,5 кв. м.,
кімнати 2-6, площею 12,0 кв. м. Крім того, до
складу будинковолодіння входять
самочинно збудовані прибудови до
житлового будинку «А?», «а?» та гараж
«Б?».

Відповідно до положень статті 22 КпШС
України, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння,

користування і розпорядження цим
майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України
визначено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 року судам
рекомендовано при вирішенні судових
спорів про поділ майна подружжя
враховувати, що не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

Відповідно до частини 3 статті 368
Цивільного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу
України визначено, що житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Відповідно до вимог частини 2 цієї ж
статті особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж
статті, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини 1 статті 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Постановою судової палати у цивільних
та у господарських справах Верховного
Суду України від 04.12.2013 року у справі №
6-130цс13 висловлену наступну правову
позицію. У розумінні частини 1 статті 376
ЦК України самочинним будівництвом є
не тільки новостворений об'єкт, а й
об'єкт нерухомості, який виник у
результаті реконструкції,
капітального ремонту, перебудови,
надбудови вже існуючого об'єкта,
здійснених без одержаного дозволу
місцевих органів виконавчої влади чи
органів місцевого самоврядування,
розробленої та затвердженої в
установленому порядку проектної
документації, дозволу на виконання
будівельних робіт від органів
архітектурно-будівельного контролю,
оскільки в результаті таких дій об'єкт
втрачає тотожність із тим, на який
власником (власниками) раніше отримано
право власності. Об'єкти нерухомого
майна, до складу яких входять самочинно
збудовані (реконструйовані,
переплановані) об'єкти, не є об'єктами
права власності (ч. 2 статті 376 ЦК
України), а тому не можуть бути
предметом поділу (виділу) згідно з
нормами статей 364, 367 ЦК України.

Заслухавши думку сторін, дослідивши
матеріали справи та оцінивши зібрані
докази у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про відмову у задоволенні
позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період часу з
08.05.1993 року по 12.08.2008 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі. В
даний період відповідачем ОСОБА_3 за
договором купівлі-продажу від 21.12.1994
року було придбано у власність ? частку
житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель
АДРЕСА_1. На той час будинок мав 61,3 кв. м.
загальної площі, з яких 46,5 кв. м.
житлової площі. Відповідного до
положень чинного на той час
законодавства, дане майно було об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

У 2005 році ОСОБА_3 згідно свідоцтва про
право на спадщину за заповітом став
власником іншої ? частки
будинковолодіння із відповідною
часткою господарських будівель
АДРЕСА_1. На момент набуття права
власності будинок також мав загальну
площу 61,3 кв. м. Однак дана частина
будинку не входить до складу спільного
майна подружжя.

В судовому засіданні згідно пояснень
сторін встановлено, що сторони спільно
протягом 2005 - 2008 років здійснили
самочинну реконструкцію, перебудову та
будову до житлового будинку АДРЕСА_1,
після чого змінились конфігурація
будинку, загальна і житлова площі
будинку, які збільшились відповідно до
92,9 кв. м. та 51,3 кв. м. Крім того, сторонами
були самочинно збудовані гараж «Б?», а
також прибудови до житлового будинку
«А?» та «а?».

Таким чином, об'єкт нерухомого майна,
який існував у 1994 році та на ? частку
якого ОСОБА_3 і ОСОБА_2 набули права
власності як подружжя, фактично
припинив існування, оскільки ні його
загальна площа, ні конфігурація
приміщень і господарських будівель, не
відповідають тим приміщенням, які
існують на сьогоднішній день. Таким
чином, беручи до уваги заявлені позовні
вимоги із врахуванням заяв позивачки
про зміну предмету позову і про
зменшення позовних вимог, позов
задоволенню не підлягає.

Крім того, суд враховує і ту обставину,
що житловий будинок АДРЕСА_1 є
самочинно перебудованим і добудованим,
а відтак визнання права власності на ?
його частину, без введення будинку в
експлуатацію, не відповідає вимогам
чинного законодавства. Тому, із
врахуванням положень вищевказаної
правової позиції Верховного Суду
України, позов не підлягає до
задоволення також і з наведених
підстав.

Питання судових витрат суд вирішує у
відповідності до положень статті 88 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. ст.
368, 376 Цивільного кодексу України, ст. ст.
10, 11, 15, 30, 59, 60, 61, 88, 212, 214 - 218, 360-7 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
протягом десяти днів після його
проголошення, шляхом подачі
апеляційної скарги через суд першої
інстанції.

Суддя: