АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/1267/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №646/9998/13-ц
Доповідач - Шаповал
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 10 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» про визнання
недійсним кредитного договору та
застосування наслідків недійсності
правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом до ПАТ
«Брокбізнесбанк», що є
правонаступником АТ «Брокбізнесбанк»,
який надалі уточнила, та просила
визнати недійсним кредитний договір
№446Т-52 про надання кредиту на суму 32 000
доларів США зі сплатою 13,86% річних,
строком до 03.03.2018 року.

Також просила застосувати наслідки
недійсності правочину, привівши
сторони у попередній стан,
зобов»язавши відповідача приймати від
позивача залишок коштів в розмірі 3 464,07
грн. протягом 3-х місяців: по 200 грн.
щомісячно та 1064,07 грн. - в останній
місяць.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка посилалася на те, що 03.03.2008
року вона уклала спірний договір, після
аналізу умов кого з»ясувала, що між нею
та відповідачем не було досягнуто
згоди з усіх істотних умов договору,
оскільки в ньому не узгоджений розмір
абсолютного подорожчання кредиту за
весь термін кредитування та реальна
процентна ставка.

Зазначала, що графік платежів по
договору не містить даних щодо сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх сукупних послуг, а також
інших фінансових зобов»зань споживача
за кожним платіжним періодом, у зв»язку
з чим при укладенні договору її було
введено в оману, оскільки вона не має
освіти в галузі фінансів та
банківської діяльності.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 10 грудня 2013 року
позов ОСОБА_2 було залишено без
задоволення.

З таким рішенням суду ОСОБА_2 не
погодилась та подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
вказане рішення суду першої інстанції
та ухвалити нове, яким задовольнити її
позов в повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін з
підстав, передбачених ст.. 308 ЦПК
України.

Як вбачається з позовної заяви і
доданих до неї матеріалів, позовні
вимоги стосуються укладеного між
сторонами кредитного договору, що
свідчить про існування між ними
кредитних правовідносин, які
регулюються спеціальним
законодавством в системі кредитування.
( а.с. 7 - 11)

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання на момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину не
встановлена законом, але одна із сторін
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину за ч.1
ст.203,ч.1 ст.215 ЦК України є суперечність
змісту правочину нормам ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства
з огляду на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умовам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що волевиявлення сторін при
укладенні кредитного договору було
вільним, що твердження позивачки про
неузгодження у договорі розміру
абсолютного подорожчання кредиту за
весь термін кредитування та реальної
процентна ставка є безпідставним

При цьому суд правильно керувався
положеннями ч.1 ст. 638 та ст.1054 ЦК
України, згідно яких істотними умовами
кредитного договору є умови про мету,
суму і строк кредиту, умови і порядок
його видачі і погашення, розмір
процентів, відповідальність сторін.
Договір укладено у письмовій формі,
при його підписанні сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, ними була досягнута
згода з усіх істотних умов договору:
мета, сума і строк кредиту; умови і
порядок його видачі та погашення; види
(способи) забезпечення зобов'язань
позичальника; відсоткові ставки;
порядок плати за кредит; порядок зміни
та припинення дії договору;
відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

При вирішенні питання про недійсність
правочину підлягає з'ясуванню
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, а
також відповідність умов договору
законодавству, яке було чинним на час
його укладення.

Судом встановлено, що 03. 03. 2008 року між
сторонами було укладено кредитний
договір на суму 32 000 доларів США зі
сплатою 13,86% річних, строком до 03.03.2018
року. ( а.с. 7 - 13)

Позивачка частково виконала свої
зобов'язання , повертала кредитні кошти
і сплачувала відсотки за користування
ними.

Посилання ОСОБА_2 щодо порушення банком
Правил надання споживачу інформації
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою правління НБУ № 168 від 10. 05.
2007 року, та пп. 2, 4 ст. 11 ЗУ « Про захист
прав споживачів» в редакції ЗУ від 01. 12.
2005 року № 3161 - 1У є безпідставними,
оскільки банком при укладенні
кредитного договору було виконано
вимоги вказаних норм, що
підтверджується положеннями договору,
зокрема п. 8.3 - 8. 5 договору визначено, що
позичальник підписанням цього
договору підтверджує, що до укладення
договору позичальник був ознайомлений
з усіма умовами кредитування, що
пропонуються банком, в обсязі і в
порядку, що передбачений ЗУ « Про
захист прав споживачів» та нормативно -
правовими актами НБУ; позичальник
ознайомлений з діючими тарифами банку;
що він несе валютні ризики, які можуть
виникати під час виконання ним
зобов'язання за договором.

Також є безпідставними посилання
позивача на порушення відповідачем
вимог ст. 11 ЗУ « Про захист прав
споживачів» оскільки в редакції
вказаного закону, що діяла на час
укладення кредитного договору,
обмеження щодо надання споживчих
кредитів в іноземній валюті на
території України, не існувало, нормами
законодавства України не передбачено
обмежень щодо обліку банками кредитів
у іноземній валюті.

Посилання позивача на
несправедливість умов кредитного
договору в розумінні ст.19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
як на підставу визнання договору
недійсним, судом обґрунтовано не взято
до уваги, оскільки відповідно до
положень ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв, ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Не доведеним є й посилання позивачки
про введення Банком останньої в оману.

Так, Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в п.14 Постанови від
30 березня 2012 року роз'яснив, що при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,
1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

При вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними». Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний),
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Відповідно ч. 1 ст.230 ЦК України
встановлено, що якщо одна сторона
правочину навмисно ввела в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина 1 ст.229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення сторони в оману щодо обставин,
які впливають на вчинення правочину.
Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину: особа знає про
наявність чи відсутність обставин і
про те, що друга сторона, якби вона
володіла цією інформацією, не вступила
б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнано вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

ОСОБА_2 належних та допустимих доказів
неправомірного впливу Банку на її
волевиявлення, щоб спонукати позивачку
до укладення кредитного договору, не
надала.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Суд повно та всебічно з»ясував
обставини по справі, наданим доказам
дав належну оцінку і постановив
законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 10 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: