У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Кадєтової О.В., Мартинюка В.І., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6, що діє в інтересах
малолітнього сина ОСОБА_7, до
публічного акціонерного товариства
«Фідобанк», ОСОБА_8, треті особи - орган
опіки та піклування Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про визнання договорів недійсними та
застосування наслідків недійсності
правочинів, за касаційною скаргою
представника публічного акціонерного
товариства «Фідобанк» - Гордієнко
Надії Вікторівни на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 20 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 14 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6, що діє в
інтересах малолітнього сина ОСОБА_7,
звернулась до суду з позовом до ПАТ
«Фідобанк», ОСОБА_8, треті особи - орган
опіки та піклування Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про визнання договорів недійсними та
застосування наслідків недійсності
правочинів.

В обґрунтування позову ОСОБА_6
посилалася на те, що їй стало випадково
відомо про існування іпотечного
договору та договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, укладених 28
січня 2008 року між її чоловіком - ОСОБА_8
та АБ «Факторіал-Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк». Внаслідок чого, просила
визнати ці договори недійсними та
застосувати наслідки недійсності
правочинів, оскільки предметом цих
договорів є квартира, в якій
зареєстрований їх малолітній син, та
незважаючи на це, відповідачі уклали
вказані правочини без згоди органу
опіки та піклування, тим самим
порушивши права малолітньої дитини.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 20 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 14 жовтня 2013
року, позов ОСОБА_6, що діє в інтересах
малолітнього сина ОСОБА_7, до ПАТ
«Фідобанк», ОСОБА_8, треті особи - орган
опіки та піклування Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про визнання договорів недійсними та
застосування наслідків недійсності
правочинів задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір,
укладений 28 січня 2008 року між АБ
«Факторіал-Банк» та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9

Визнано недійсним договір про
задоволення вимог іпотекодержателя,
укладений 28 січня 2008 року між АБ
«Факторіал-Банк» та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9

Застосовано наслідки недійсності
іпотечного договору та договору про
задоволення вимог іпотекодержателя,
укладених 28 січня 2008 року між АБ
«Факторіал-Банк» та ОСОБА_8,
посвідчених приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, шляхом виключення
відповідних записів з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, Державного реєстру іпотек,
Державного реєстру прав власності на
нерухоме майно. Вирішено питання про
судовий збір.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«Фідобанк» - Гордієнко Н.В. просить
скасувати оскаржувані рішення суду і
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволені позову, мотивуючи свою
вимогу неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що при укладенні
договору іпотеки та договору про
задоволення вимог іпотекодержателя, не
було отримано згоди органу опіки та
піклування, хоча в квартирі, що є
предметом цих договорів, зареєстрована
малолітня дитина.

З такими висновком судів погодитися не
можна, оскільки суди дійшли його з
порушенням норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 28 січня 2008 року між
ОСОБА_8 та АБ «Факторіал-Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», як іпотекодержателем, та
ОСОБА_8Ю, як іпотекодавцем, укладено
договір іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, предметом
якого є кв. АДРЕСА_1.

Передана в іпотеку квартира належить
відповідачу ОСОБА_8 на підставі
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу 30
листопада 2007 року.

Відповідно до свідоцтва про одруження,
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебувають у шлюбі з
23 вересня 2006 року, від якого мають
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства», батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України
батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав: укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири; видавати письмові
зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» (у
редакції чинній на момент укладення
договору іпотеки) передбачено, що
органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть
вчиняти батьки або особи, які їх
замінюють, без дозволу органів опіки та
піклування, відповідно до ст. 177
СК України, ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» та ч. 3
ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства», є відмова від майнових прав
дитини, до яких відноситься і право
користування жилим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що
такий дозвіл органом опіки та
піклування не надавався.

При цьому на підтвердження своїх
доводів позивач надав суду будинкову
книгу та довідку (витяг з домової книги
про склад сім'ї і прописку) № 1 №2/1174 від
25 вересня 2007 року Львівської
квартирно-експлуатаційної частини
району будинкоуправління та довідки з
місця проживання про склад сім'ї і
прописки № 5917 від 03 грудня 2012 року та
№ 1941 від 08 квітня 2013 року, видані
відділом житлового господарства ЛКП
«Снопківське» Галицької
райадміністрації (а.с. 9-15, 55).

Разом із тим, в матеріалах справи
містяться суперечливі відомості щодо
реєстрації малолітньої дитини у
квартирі, яка є предметом іпотеки.

Згідно з п. п. 1.6.1. п. 1.6. розділу 1
договору іпотеки від 28 січня 2008
року: «Іпотекодавець свідчить і
гарантує, що предмет іпотеки є його
власністю, на момент укладення цього
договору нікому іншому не проданий, не
подарований, не відчужений іншим
способом, в спорі не перебуває,
заборона або арешт щодо нього відсутні,
в заставі (в тому числі податковій) не
знаходиться, як внесок до статутного
фонду інших юридичних осіб не внесені,
прав щодо нього у третіх осіб не має».

Так, відповідно до будинкової книги та
довідки (витяг з домової книги про
склад сім'ї і прописку) № 1 №2/1174 від 25
вересня 2007 року Львівської
квартирно-експлуатаційної частини
району будинкоуправління малолітня
дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, була
зареєстрована у квартирі - 30 березня 2007
року, а згідно з довідками з місця
проживання про склад сім'ї і прописки №
5917 від 03 грудня 2012 року та № 1941 від 08
квітня 2013 року, виданих відділом
житлового господарства ЛКП
«Снопківське» Галицької
райадміністрації, малолітня дитина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована
у квартирі - 18 лютого 2007 року (а.с. 9-15, 55).

Однак, відповідно до довідки (витяг з
домової книги про склад сім'ї і
прописку) № 2/1368 від 19 грудня 2007 року
Львівської квартирно-експлуатаційної
частини району будинкоуправління у кв.
АДРЕСА_1, проживає та прописана одна
особа - ОСОБА_8 Малолітня особа за
вказаної адресою не зареєстрована.

Абз. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
встановлено, що реєстрація - це
внесення відомостей до паспортного
документа про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесення цих
даних до реєстраційного обліку
відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до ст. 11 цього Закону
реєстрація місця проживання та місця
перебування особи здійснюється
відповідним органом спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах, районах, районах у містах, а
також у містах Києві та Севастополі.

Згідно з Примірним регламентом з
оформлення документів та контролю з
питань реєстрації і зняття з
реєстрації місця проживання
(перебування) фізичних осіб в Україні,
затвердженим наказом МВС України від 03
лютого 2006 р. N 96, особи, які проживають у
приватних будинках і не обслуговуються
житлово-комунальними підприємствами,
звертаються безпосередньо до
відповідного органу реєстрації
особисто з наданням оформленої
належним чином будинкової книги. На
підставі поданих для реєстрації місця
проживання документів уповноваженою
особою органу реєстрації заповнюється
2 примірники талона реєстрації місця
проживання та зносяться відповідні
відомості із зазначенням адреси житла
особи до паспортного документа шляхом
проставляння штампа відповідного
зразка. У разі реєстрації
неповнолітніх дітей до 15 років разом з
батьками (одним з батьків) відомості
про їх реєстрацію вносяться до талона
реєстрації одного з батьків.

Згідно із п. 40 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03
березня 2004 року N 20/5 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 03 березня
2004 року за N 283/8882, у разі укладення
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, у тому числі
договорів щодо поділу, обміну
житлового будинку, квартири за участю
осіб, над якими встановлено опіку або
піклування, нотаріус перевіряє
наявність дозволу органу опіки та
піклування на укладення таких
договорів.

Оскільки, згідно зі ст. 405 Цивільного
кодексу України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону - нотаріуси для
встановлення факту користування
нерухомим майном витребовують довідку
про реєстрацію місця проживання або
місця перебування дитини за адресою
майна, що відчужується або
заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації.

Суди попередніх інстанцій на вказане
уваги не звернули та не з'ясували
дійсних обставин справи, а саме:
причини розбіжності у поданих довідках
щодо реєстрації малолітньої дитини та
який відповідний орган з питань
реєстрації уповноважений на видачу
довідки про реєстрацію місця
проживання малолітньої дитини, а
відтак, висновки судів ґрунтуються на
припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Застосовуючи наслідки недійсності
оспорюваних правочинів, суд першої
інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214
ЦПК України, не звернув уваги на ст. 215,
ч. 1 ст. 216 ЦК України, не врахував, що
особа, яка не є стороною договору, може
вимагати лише визнання його недійсним
та не може вимагати застосування
наслідків недійсності правочину,
стороною якого вона не є.

При цьому, суд не врахував, що внесення
(здійснення) відповідних записів до
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, Державного
реєстру іпотек, Державного реєстру
прав власності на нерухоме майно не є
юридичними наслідками, що пов'язані з
недійсністю правочину, в розумінні ч. 1
ст. 216 ЦК України.

Апеляційний суд на вказані порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув, їх не усунув та
помилково залишив рішення суду без
змін.

Таким чином, враховуючи, що судами
попередніх інстанцій не встановлені
всі фактичні обставини, від яких
залежить правильне вирішення справи,
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, судові
рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» - Гордієнко Надії
Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 20 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 14 жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов О.В.
Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І.
Наумчук