Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Ігнатюк Б.Ю.

суддів - Куштана Б.П., Панька В.Ф.

при секретарі - Савариній Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Свалявського районного суду від 17
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третіх осіб без
самостійних вимог - Свалявська
державна нотаріальна контора, КУП
«Свалявське РБТІ» про визнання
договору дарування квартири недійсним,
зобов'язання скасувати державну
реєстрацію,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_1 про визнання недійним договору
дарування квартири АДРЕСА_1. Позовні
вимоги мотивовано тим, що 23.01.2009 р. між
нею та відповідачкою було укладено цей
договір, але насправді між ними була
домовленість про укладення договору
довічного утримання. В цій квартирі
вона проживає до теперішнього часу, а
відповідачка своїх обов'язків по її
утриманню не виконує.

Рішенням суду позов задоволено
частково: встановлено, що 23 січня 2009 р.
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено
договір довічного утримання квартири
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого Свалявською
держнотконторою 26 вересня 1992 р. за
реєстром 3873.

Відповідачка не погодилась з цим
рішенням порушила питання про його
скасування та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

В судовому засіданні представник
апелянтки скаргу з наведених підстав
підтримав.

Представник позивачки вважала, що
підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у
судовому засіданні та дослідивши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
твердження незаконності прийнятого
судом рішення по таким причинам як не
взяття до уваги показів нотаріуса, яким
було повідомлено, що позивачка мала
намір укласти саме договір дарування,
який нотаріус прочитала їй; рішення
суду базується на припущеннях
допитаних в суді першої інстанції
сусідів - свідків і на підставі цього
стверджується, що між сторонами було
укладено саме договір дарування.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції свій висновок
мотивував доведеністю позовних вимог
на підставі показів свідків та
констатував, що договір дарування був
укладений з метою здійснення ОСОБА_1
догляду за позивачкою, купівлею ліків
та догляду за останньою.

Зазначені встановлені судом першої
інстанції обставини відповідають
дійсності: показами свідків, допитаних
в суді першої інстанції - ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5-, а також фактом
продовження проживання позивачки у
спірній квартирі після укладення
договору дарування та проживання
відповідачки після укладення цього
договору в гуртожитку доведено, що
позивачка мала намір укласти договір,
згідно якого за віддану квартиру
відповідачка мала матеріально
допомагати позивачці та доглядати за
нею.

В рішенні суду першої інстанції
зазначено, що допитана в суді завідуюча
держнотконтори Гуледза С.М. пояснила,
що до неї сторони принести всі
необхідні документи для укладення саме
договору дарування і саме такий
договір було укладено. Однак на
підставі вищевказаних показів інших
свідків, які були допитані в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що ці покази нотаріуса за
основу вирішення даного спору брати не
можна, оскільки конкретна назва
правочину для позивачки особливого
значення не мала. Інша назва даного
правочину, який вона мала намір
укласти, їй не була відома і про
якийсь-інший правочин, тобто про
договір довічного утримання їй не було
роз'яснено як не роз'яснено і різницю
між цим договором та договором
дарування.

Для позивачки було важливою мета
укладення договору: квартиру
передавала відповідачці з розрахунку
на те, що остання буде їй допомагати. І
саме це також підтверджено показами
внучки позивачки та дочки відповідачки
ОСОБА_7, яка в суді першої інстанції
пояснила, що бабуся говорила про те, що
вона дає мамі квартиру, а остання
казала, що буде бабусі помагати.

Зазначена мета правочину є
ознакою договору довічного утримання:
відповідно до ст.744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Таким чином, зазначений договір
дарування є удаваним правочином:
відповідно до ст.235 ЦК України -ч.1-
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили;
/ч.2/ якщо буде встановлено, що правочин
був вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Зазначені вимоги щодо диспозитивності
цивільного судочинства стосуються і
стадії апеляційного оскарження
рішення суду першої інстанції і з цього
приводу колегія суддів констатує, що
позивачкою рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні її інших вимог, крім
задоволених, не оскаржено і тому судом
апеляційної інстанції законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в цій частині не
перевірялось.

Що ж стосується задоволених позовних
вимог, то апеляційна скарга
відповідачки підлягає частковому
задоволенню: в резолютивні частині
оскаржуваного рішення вказано, що між
сторонами укладено договір довічного
утримання квартири, що не відповідає
вимогам вказаної вище ст.744 ЦК України:
такий договір стосується утримання
особи, а не квартири. Тому резолютивну
частину рішення суду слід викласти
належним чином відповідно змінивши
оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314 ЦПК України,
судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Свалявського районного суду
від 17 січня 2014 року по даній справі
змінити, виклавши абзац другий його
резолютивної частини наступним чином.

Встановити, що 23 січня 2009 року під час
укладення договору дарування квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично
було укладено договір довічного
утримання, за яким ОСОБА_1
зобов'язувалась довічно утримувати
ОСОБА_2, а остання за це передала ОСОБА_1
у власність зазначену квартиру.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :