Справа № 367/2237/13-ц Головуючий у І
інстанції Пархоменко О.В.Провадження №
22-ц/780/1000/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 44
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 березня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Олійника В.І., Поліщука М.А.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2013 року
у справі за позовом прокурора м.Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_1,
третя особа: Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсним
рішення селищної ради, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
визнання права власності на земельну
ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м.Ірпеня
Київської області звернувся до суду в
інтересах держави із вказаним вище
позовом, який мотивував тим, що в ході
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства прокуратурою виявлено
факт порушення Коцюбинською селищною
радою Київської області вимог закону
при виділенні громадянам земельних
ділянок. Посилався, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року було затверджено проект
землеустрою та передано у власність
відповідачці ОСОБА_2 земельну ділянку
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку по АДРЕСА_1. На
підставі даного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 903314
(кадастровий номер :01:042:0162).

Вказував, що передача у власність
ОСОБА_2 земельної ділянки відбулася з
порушенням низки вимог чинного
законодавста. Зокрема надана
відповідачці земельна ділянка
перебуває за межами сел.Коцюбинське,
яке не має генерального плану, а отже
селищна рада не мала права нею
розпоряджатися. Крім того, спірна
ділянка відповідно до рішення РМ УРСР
№ 673 від 20 червня 1956 року перебуває у
постійному користуванні КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» і відноситься до земель
лісогосподарського призначення, що
стверджується проектом організації
лісового господарства і таксаційними
описами ділянки. Отже, дана ділянка
лісового фонду передана у власність
ОСОБА_2 без її вилучення у
встановленому порядку у КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» та без зміни її
цільового призначення. Крім того, при
передачі ділянки у власність ОСОБА_2
проект землеустрою не проходив
державну експертизу, що є порушенням
ст.9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації».

Зазначав, що в послідуючому
ОСОБА_2 провела відчуження спірної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу від 21 липня 2009 року
відповідачу ОСОБА_1, і на державному
акті на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 903314 зроблено
відмітку про перехід права власності
на земельну ділянку.

Вважає, що укладений між
відповідачами договір купівлі-продажу
на підставі ст.228 ЦК України є нікчемним
правочином, бо порушує публічний
порядок, а відтак не потребує визнання
його недійсним. Відповідно перехід
права власності на земельну ділянку до
ОСОБА_1 відбувся з порушенням вимог
чинного законодавства.

У зв'язку з наведеним, просив визнати
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо
передачі у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування будинку АДРЕСА_1,
визнати недійсним виданий ОСОБА_2
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 903314 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_1 та скасувати його державну
реєстрацію, а також просив визнати за
державою право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2013 року
позов прокурора задоволено частково.
Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року щодо передачі у
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,1500 га, визнано недійсним
виданий ОСОБА_2 державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 903314 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_1 та скасовано його
державну реєстрацію. В решті позову
відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Зокрема зазначає, що
земельна ділянка передана у власність
ОСОБА_2 із земель в межах селища, а тому
рішення селищної ради від 25 грудня 2008
року винесено відповідно до вимог
закону і підстави для визнання його
недійсним відсутні.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції згідно ст.303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково і
визнаючи недійсними рішення селищної
ради та державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 903314, суд першої інстанції
обгрунтовував свої висновки тим, що на
момент прийняття Коцюбинською
селищною радою рішення від 25 грудня 2008
року щодо передачі у власність ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,1500 га межі
сел.Коцюбинське у встановленому
законом порядку визначені не були,
генеральний план населеного пункту
відсутній. Отже, селищною радою не було
з'ясовано чи знаходиться виділена
земельна ділянка в межах селища, а
відтак розпоряджатися цією ділянкою
рада не мала права, що у свою чергу
відповідно до ст.152 ЗК України є
підставою для визнання недійсними
оспорюваного рішення.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно частин 1 і 3 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані із позбавленням права
володіння земельною ділянко. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі одержання земельних ділянок із
земель комунальної власності у межах
норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.122 сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЗК України
рішення про встановлення, зміну меж
сіл, селищ, які входять до складу
відповідного району, приймаються
районною радою за поданням відповідних
сільських, селищних рад. Рішення про
встановлення і зміну меж сіл, селищ, які
не входять до складу відповідного
району, або у разі, якщо районна рада
не утворена, приймаються Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими радами за
поданням відповідних сільських,
селищних рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі
адміністративно-територіальних
одиниць посвідчуються державним актом
України.

Відповідно до ч. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених
пунктів, здійснюють відповідні
сільські, селищні, міські ради, а за
межами населених пунктів - відповідні
органи виконавчої влади.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 25 грудня 2008 року
затверджено проект землеустрою та
передано у власність ОСОБА_2 земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування будинку площею 0,1500 га
по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення
ОСОБА_2 30 січня 2009 року видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 903314 (кадастровий
номер :01:042:0162).

Також судом встановлено, що на час
передачі Коцюбинської селищною радою у
власність ОСОБА_2 спірної земельної
ділянки межі селища Коцюбинське
Київської області у встановленому
законом порядку не установлювалися,
проект встановлення меж не розроблявся
і не затверджувався, державний акт,
який би визначав межі селища, та
генеральний план населеного пункту
відсутні.

За таких обставин суд обгрунтовано
задоволив вимоги прокурора про
визнання недійсним рішення про
передачу у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із висновками суду в
частині визнання недійсним виданого на
ім'я ОСОБА_2 державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 903314 та скасування його державної
реєстрації, оскільки суд у порушення
вимог статей 213, 214 ЦПК України в
достатньому обсязі не визначився із
характером спірних правовідносин, що
потягло невірне вирішення спору в цій
частині.

Так судом встановлено, що 21 липня 2009
року ОСОБА_2 за договором
купівлі-продажу провела відчуження
спірної земельної ділянки відповідачу
ОСОБА_1 і на державному акті на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 903314 зроблено відмітку про перехід
права власності на земельну ділянку до
останнього.

Задовольняючи вимоги прокурора в цій
частині, суд виходив з того, що у зв'язку
із визнанням недійсним рішення ради
про передачу у власність ОСОБА_2
земельної ділянки, є правові підстави
для визнання недійсним виданого на її
ім'я державного акта серії ЯЖ № 903314 із
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації.

При цьому суд залишив поза увагою, що
вказаний державний акт є документом ,
який посвідчує право власності на
ділянку ОСОБА_1, а також залишив поза
увагою підстави позову прокурора, який
вказував, що укладений між
відповідачами договір купівлі-продажу
спірної ділянки є нікчемним згідно
положень ст.228 ЦК України як такий, що
порушує публічний порядок, і не
потребує визнання його недійсним. Саме
у зв'язку з нікчемністю договору
прокурор вважав, що державний акт слід
визнати недійсним.

Ухвалюючи рішення в цій частині,
суд прийшов до правильного висновку
про необгрунтованість посилань
прокурора на нікчемність договору
купівлі-продажу від 21 липня 2009 року,
поскільки прокурор не надав доказів, що
даний правочин порушує публічний
порядок. Однак, прийшовши до таких
висновків, суд на порушення вимог ст.81,
131, 152 ЗК України, ст.204 ЦК України, та
всупереч попереднім висновкам про
відсутність підстав вважати договір
купівлі-продажу нікчемним, визнав
державний акт із відміткою про перехід
права власності на земельну ділянку до
ОСОБА_1 недійсним.

Наведене свідчить про порушення вимог
процесуального закону щодо законності
і обгрунтованості рішення.

Крім того, суд не звернув уваги, що
державний акт серії ЯЖ № 903314 із
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_1 вже є
правовстановлюючим документом на
ділянку ОСОБА_1, а правовою підставою
реєстрації за ним права власності на
ділянку є договір купівлі-продажу від 21
липня 2009 року. Відповідно без вирішення
питання щодо правомірності набуття
ОСОБА_1 права на спірну ділянку за
цивільно-правовою угодою, як це
передбачає п.«в» ч.3 ст.152 ЗК України,
підстави для визнання недійсним
державного акту, виданого на підставі
цієї угоди, відсутні.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору в
оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акту і скасування його
державної реєстрації, ухвалене з
порушенням норм матеріального права і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги прокурора в
частині визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 903314 із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_1 та скасування його
державної реєстрації, колегія суддів
вважає, що дані вимоги не підлягають до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.81, ст.131 ЗК
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки в тому числі на
підставі придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку є
необгрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст.204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч.3 ст.152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, з яким колегія суддів
погоджується, зазначивши в рішенні, що
укладений між відповідачами договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 21 липня 2009 року не є таким,
що порушує публічний порядок,
поскільки укладений між приватними
особами і його предметом є майно, що
перебуває у приватній власності.

За таких обставин з огляду на те,
що ОСОБА_1 набув права власності на
спірну земельну ділянку на підставі
договору купівлі-продажу від 21 липня 2009
року, який не визнаний судом недійсним
і не є нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст.204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів вважає, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 903314 із відміткою про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_1 з підстав вказаних прокурором у
позові.

Посилання прокурора на те, що визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку
вважається окремим способом захисту
порушених прав і не пов'язане із
вирішенням питання про правомірність
набуття особою права власності на
земельну ділянку, необгрунтовані. Такі
посилання суперечать вимогам закону,
зокрема ст. 328 ЦК України, згідно якої
право власності набувається на
підставах, не заборонених законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Отже вирішення
питання про правомірність видачі
державного акта на право власності на
земельну ділянку безпосередньо
залежить від законності правочину, на
підставі якого такий акт виданий.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що, передаючи у власність ОСОБА_2
земельну ділянку, селищна рада діяла у
межах повноважень, бо на той час спірна
ділянка відносилася до земель селища,
колегія суддів вважає
необгрунтованими.

Згідно ст.176 ЗК України межі
адміністративно-територіальних
одиниць посвідчуються державним актом
України.

Згідно ст.12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Судом незаперечно встановлено, що на
момент винесення оспорюваного рішення
ні державного акту, ні генерального
плану селище не мало.

Задовольняючи позов, суд обгрунтовано
взяв до уваги, що постановою
Ірпінського міського суду Київської
області від 23 листопада 2009 pоку, що
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29 листопада 2011 pоку у справі за
позовом прокурора м.Ірпеня в інтересах
держави в особі Київської обласної
ради, Київської обласної державної
адміністрації до Коцюбинської
селищної ради про визнання незаконними
та скасування п.3 рішення Коцюбинської
селищної ради від 25 вересня 2008 року та
рішення від 28 жовтня 2008 pоку, було
встановлено, що рішенням Коцюбинської
селищної ради «Про перспективний план
розвитку селища Коцюбинське» та
рішенням «Про передачу деревної
рослинності віднесену до категорії
зелених насаджень в межах сел.
Коцюбинське» не встановлювались межі
селища Коцюбинське, а фактично
Коцюбинська селищна рада виконувала
вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації
процедури встановлення меж селища.
Тобто відсутні підстави вважати, що
Коцюбинська селищна рада при винесенні
вищевказаних рішень вирішувала
питання належності до її території
будь-яких земель у певно визначених
межах. При цьому, наявність у
пропозиціях перспективного розвитку,
наданих на погодження селищної ради,
схем розвитку селища, не звільняло
органи, які виготовляють та погоджують
генеральний план селища діяти у межах
закону.

Крім того такі доводи апеляційної
скарги спростовуються листом Відділу
Держкомзему у м. Ірпінь від 18 січня 2013
року, згідно якого державна
статистична звітність (форми 6-зем) по
смт.Коцюбинське в період із 1 січня 2008
року по 31 грудня 2008 року не велася,
землі запасу по селищу за вказаний
період не обліковувалися. Відомості
щодо встановлення та зміни меж
Коцюбинської селищної ради у відділі
Держкомзему відсутні (т.1 а.с.222).
Зазначені обставини, також
підтверджуються актом службового
розслідування стосовно діяльності
колишнього начальника відділу
Держкомзему в м.Ірпінь Стадніка Ю. В.
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 27 квітня 2011 року
(т.1 а.с.43-51). Відповідно до висновку від
15.12.2008р. Державного управління охорони
навколишнього середовища в Київській
області про погодження матеріалів
проекту із землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність
відповідачки ОСОБА_2 було надано
позитивний висновок за умови
здійснення переведення земельної
ділянки в категорію - землі житлової та
громадської забудови та внесення
відповідного коригування до
Генерального плану смт.Коцюбинське та
розробки містобудівного
обґрунтування. Однак, як вбачається з
проекту землеустрою, наявного в
матеріалах справи, вказані умови
висновку виконані не були.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити
частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2013 року
в частині визнання недійсним
державного акта на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації
скасувати і в цій частині ухвалити нове
рішення.

Відмовити в позові прокурора м.Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до ОСОБА_1, третя особа: Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :