Справа №784/174/14 23.07.2014 23.07.2014 23.07.2014
Провадження №22ц/784/2045/14
Головуюча в першій інстанції Сотська
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Шаманської Н.О., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Бакуті Т.В.,

за участю представника позивачки
ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 06 червня 2014 року по справі
за позовом

ОСОБА_5

до

ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,

третя особа -

орган опіки та піклування
Первомайської райдержадміністрації
Миколаївської області (далі - орган
опіки та піклування)

про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

30 квітня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
виселення.

Позивачка зазначала, що 25 лютого 2014
року вона придбала на прилюдних торгах
по реалізації арештованого нерухомого
майна житловий будинок АДРЕСА_1, на
підставі чого відділом ВДВС
Первомайського РУЮ було видано акт, за
яким її було визнано переможцем торгів.
На підставі вказаного акту 14 березня 2014
року приватним нотаріусом
Первомайського районного
нотаріального округу Миколаївської
області їй було видано свідоцтво про
право власності на спірний житловий
будинок. Проте, в даному житловому
будинку проживає відповідачка разом
із свої неповнолітнім сином. 17 березня
2014 року вона направила відповідачці
попередження про виселення з житлового
будинку, але відповіді від останньої не
надходило.

Посилаючись на вищезазначене,
позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 06 червня 2014 року виселено
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з житлового будинку
АДРЕСА_1. В частині визнання ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування вказаним житловим
будинком відмовлено. Також вирішено
питання щодо стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі. На думку
апелянта, рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивачки, дослідивши
надані докази та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду, апеляційну скаргу в
межах її доводів, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
25 лютого 2014 року були проведені
прилюдні торги з реалізації
арештованого нерухомого майна. За
результатами проведених торгів
позивачка придбала спірний будинок, що
вбачається з акту про проведення
прилюдних торгів від 28 лютого 2014 року
(а.с. 9-10). Згідно свідоцтва про право
власності зареєстрованого в реєстрі
за № 401 власником будинку є ОСОБА_5 (а.с.
11). Факт звернення позивачки до ОСОБА_4 з
пропозицією добровільно звільнити
квартиру підтверджується наявним в
матеріалах справи попередженням від 17
березня 2014 року та поштовим
повідомленням (а.с. 13-14).

Таким чином, права позивачки, як
власника нерухомого майна, порушуються
відповідачкою, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої дитини, та порушене
право власності підлягає судовому
захисту шляхом виселення їх з квартири.

Спірна квартира є предметом іпотеки
згідно іпотечного договору від 18
червня 2008 року (а.с. 6), але була
реалізована з публічних торгів як
майно боржника на підставі рішення
Первомайського міськрайонного суду
від 19 березня 2012 року про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
Тобто квартира була реалізована не як
предмет іпотеки, а на загальних
підставах згідно із Законом України
«Про виконавче провадження».

Права власника житла визначені ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

У випадку порушення його прав, не
пов'язаного з позбавленням права
власності, власник має право вимагати
усунення перешкод в користуванні.

У разі, коли такі перешкоди полягають у
неправомірному користуванні житлом
власника, або іншим належним йому
приміщенням для цілей проживання,
останній вправі, відповідно до
положень житлового законодавства,
вимагати виселення із належного йому
приміщення.

Отже, розпорядившись майном на власний
розсуд та забезпечивши ним грошові
зобов'язання, ОСОБА_4 втратила право
користування нерухомістю, у договірних
відносинах з власником (позивачем) не
перебуває, а тому вона та члени її сім'ї,
права яких є похідними від прав
власника, підлягають виселенню з
квартири.

При цьому, хоча на спірні
правовідносини не поширюється дія ч. 3
ст. 109 ЖК України, але, як вбачається зі
змісту позову, позивачка наполягала на
незаконному проживанні відповідачів в
спірному будинку, який належить їй на
праві власності та, застосування судом
вказаної норми матеріального права не
вплинуло на правильність прийнятого
рішення, яке переглядалось в межах
доводів апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення прав неповнолітньої дитини є
безпідставними.

Так, як зазначено вище, права інших
членів сім'ї є похідними від прав
власника. Зі змісту іпотечного
договору вбачається, що ОСОБА_4 на час
укладання вказаного договору була
зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6), а не
за адресою спірного будинку. Крім того,
в своїх запереченнях на апеляційну
скаргу орган опіки та піклування
зазначив, що в спірному будинку не була
зареєстрована і неповнолітня дитина, а
тому згода органу опіки та піклування
на укладання іпотечного договору не
була потрібна.

Інші доводи апеляційної скарги та, що
рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права також не
заслуговують на увагу та
спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 06
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді