Справа № 265/227/14-ц
Провадження № 2/265/708/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, зі зняттям з
реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до
відповідача, посилаючись на те, що він є
єдиним спадкоємцем та власником
будинку АДРЕСА_1 після смерті його
матері, ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. У вказаному будинку
зареєстрованими є малолітні діти
позивача, а також колишня дружина,
ОСОБА_2, шлюб з якою було розірвано 28
березня 2013 на підставі рішення суду.
Зазначає, що відповідачка не мешкає у
вказаному будинку з червня 2011 року, з
часу коли фактично забрала усі свої
речі та виїхала до міста Донецьк. Факт
припинення шлюбних відносин між
позивачем та відповідачкою в червні 2011
року підтверджується рішенням суду від
28 березня 2013 року. Фактично на
теперішній час позивач мешкає в буд.
АДРЕСА_1, де відповідачка не мешкає, бо
створила нову родину та мешкає АДРЕСА_2.
На підставі переліченого вважає, що
відповідачка втратила право
користування буд. АДРЕСА_1, тому просив
суд визнати її такою, що втратила право
користування зазначеним житловим
приміщенням із зняттям її з
реєстраційного обліку за зазначеною
адресою.

У судовому засіданні позивач підтримав
повністю заявлені ним позовні вимоги,
надавши пояснення аналогічні тим, що
викладені у позовній заяві,
наполягаючи на задоволенні поданого
ним позову.

Представник позивача, яка діє на
підставі договору, ОСОБА_5, підтримуючи
позицію ОСОБА_1, пояснила, що раніше буд.
АДРЕСА_1 належав матері позивача,
спадкоємцем після смерті якої є
позивач. Оскільки позивач єдиний
спадкоємець на зазначене майно та він
подав заяву до нотаріальної контори з
наміром прийняти спадщину, то ОСОБА_1
фактично набув прав на зазначене
житлове приміщення. Таким чином
позивач набув права вимоги усунення
перешкод в здійсненні ним свого права
на володіння буд. АДРЕСА_1 шляхом
визнання відповідачки такою, що
втратила право користування будинком.
Просила суд задовольнити позов
повністю.

Відповідачка у судове засідання не
з'явилась за невідомих суду причин
повторно, будучи належним чином
повідомленою про час та місце розгляду
справи.

Представник відповідачки, ОСОБА_6, який
діє на підставі договору, у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних
вимог, посилаючись на те, що позивач не
має права вимоги внаслідок відсутності
у нього правовстановлюючого документа
на буд. АДРЕСА_1. Також вказував, що
відповідачка набула права
користування спірним майном за час,
коли власником цього будинку була
ОСОБА_3 Тому просив відмовити у
задоволені позову.

Вислухавши учасників процесу, що
з'явились, вивчивши письмові докази,
суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступних міркувань.

У судовому засіданні на підставі
свідоцтва про шлюб, виданого
Приморським відділом державної РАЦС
Маріупольського МУЮ в Донецькій
області, актовий запис № 388 від 12 грудня
2013 року, було встановлено, що прізвище
відповідачки було змінено внаслідок
шлюбу із ОСОБА_7 з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2»
(а. с. 25).

Матеріалами справи було також
встановлено, що ОСОБА_3 була власником
будинку АДРЕСА_1, що підтверджується
копією свідоцтва про право на спадщину
від 7 грудня 1978 року, посвідченого
державним нотаріусом, реєстр № 3997, а
також копією реєстраційного свідоцтва
Маріупольського БТІ від 14 грудня 1978
року, реєстр № НОМЕР_1 (а. с. 40, 41).

За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного
кодексу України (далі за текстом - ЦК)
право власності є правом особи на
майно, яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном на власний
розсуд.

Зі свідоцтва про смерть, виданого
Орджонікідзевським відділом РАЦС
Маріупольського МУЮ в Донецькій
області, актовий запис № 526 від 17 квітня
2012 року, вбачається, що ОСОБА_3 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 26).

До видів речових прав на чуже майно за
ст. 395 ЦК віднесено, крім іншого, право
користування, яке за ст. 402 ЦК може бути
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду, що за
своїм змістом на підставі ст. 403 ЦК
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном.

Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. При цьому житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Положення, закріплені у ч. 1 ст. 405 ЦК
полягають у тому, що встановлюються в
інтересах певної особи, яка має статус
члена сім'ї власника житлового
приміщення.

Суд за матеріалами справи встановив, що
ОСОБА_2 зареєстрована з 2002 року в
АДРЕСА_1, що підтверджується відповіддю
Орджонікідзевського РВ в місті
Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій
області від 31 січня 2014 року, а також
копією домової книги за зазначеною
адресою (а. с. 5-6, 22).

Таким чином суд встановив, що право
користування буд. АДРЕСА_1 для
відповідачки виникло за часів, коли
право власності на зазначене нерухоме
майно належало ОСОБА_3, яка була матір'ю
позивача, однак померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до інформації 4-ї державної
нотаріальної контори міста Маріуполя
від 21 лютого 2014 року вбачається, що
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 була
заведена спадкова справа № 616/2012, за
якою 28 вересня 2012 року із заявою про
прийняття спадщини за законом
звернувся ОСОБА_1, син спадкодавця, який
зареєстрований АДРЕСА_1 з 1991 року. Інших
заяв від будь-кого за вказаною
спадковою справою не надходило.
Зазначене також підтверджується
витягом зі Спадкового реєстру, запитом
нотаріальної контори на надання витягу
з реєстру прав власності та копією
паспорту ОСОБА_1 (а. с. 8, 11-12, 31, 35).

За ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини
встановлюється строк у 6 місяців, який
починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою. Часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошується
померлою.

Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини.

При цьому на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК, не заявив про
відмову від спадщини.

На підставі положень ст. ст. 1258, 1261 ЦК
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. При цьому в
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням
є перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). При цьому до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який
прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину. Однак
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

При цьому згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Згідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

З огляду на перелічені норми суд
приходить до висновку, що ОСОБА_1, у
передбачений законом строк
звернувшись до нотаріальної контори
для оформлення спадкових прав на
спадщину після смерті ОСОБА_3, матері
позивача, фактично прийняв спадщину, бо
був зареєстрований за однією адресою
разом із померлою на момент смерті
ОСОБА_3

Оскільки ОСОБА_1 наразі є єдиним
спадкоємцем за законом, із тих хто
виявив бажання спадкувати майно
спадкодавця, то таким чином він набув
спадкові права на будинок АДРЕСА_1, що
їх мала ОСОБА_3

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації, виникають з дня такої
реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, виходячи з зазначених
положень, суд вважає, що право
власності на буд. АДРЕСА_1 позивач не
набув у повному обсязі, бо не набув
права розпорядження будинком, оскільки
не отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом та не провів
державну реєстрацію вказаного права
власності.

Однак суд зауважує, що на теперішній
час ОСОБА_1, як спадкоємець після смерті
ОСОБА_3, набув у будь-якому разі право
користування та володіння буд. АДРЕСА_1,
бо незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини, тобто з
ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 28 березня 2013 року,
яке набуло чинності 9 квітня 2013 року,
вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було розірваною. При цьому судом
було встановлено, що фактичні шлюбні
відносини між сторонами були
припиненні з червня 2011 року (а. с. 9).

Стаття 3 Сімейного кодексу України
(далі за текстом - СК) визначає, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом
та мають взаємні права та обов'язки.
Сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом.

За змістом ч. 1 ст. 21 та ч. 1 ст. 36 СК шлюбом
є сімейний союз жінки та чоловіка,
зареєстрований у органі державної
реєстрації актів цивільного стану,
який є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

На підставі ч. 2 ст. 104 та ч. 1 ст. 114 СК шлюб
припиняється внаслідок його
розірвання. У разі розірвання шлюбу
органом державної реєстрації актів
цивільного стану шлюб припиняється у
день реєстрації розірвання шлюбу.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного
проживання є додатковою і має
обов'язковий характер. Тому можна
виділити такі умови, за наявності яких
особа матиме право на користування
житлом поряд з власником: користувач
повинен, по-перше, бути членом сім'ї
власника житла, а по-друге, повинен
проживати разом із ним.

Розглядом справи суд встановив, що
ОСОБА_1 після розірвання шлюбу із
ОСОБА_2 не мешкали разом, а відповідачка
натомість одружилась в грудня 2013 року
із іншим чоловіком. До того ж в судовому
засіданні не було доведено ведення
спільного господарства між сторонами
вже після розірвання шлюбу між ними.

З наведеного суд дійшов висновку, що
ОСОБА_2 не є членом родини ОСОБА_1, тому
між сторонами були припинені взаємні
сімейні права та обов'язки.

За ст. 321 ЦК та ст. 41 Конституції України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Однак ст. 156 Житлового кодексу України
(далі за текстом - ЖК) зазначено, що
припинення сімейних відносин з
власником не позбавляє права
користування займаним приміщенням.

Суд при цьому зазначає, що за ст. ст. 4, 5
ЦК основу цивільного законодавства
України становить Конституція України,
а основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України.

На підставі переліченого суд
наголошує, що до спірних правовідносин
положення Житлового кодексу України
можуть застосовуватись лише за
аналогією, бо переважному застосуванню
підлягають норми Цивільного кодексу,
оскільки саме нормами ЦК України
врегульовано відносини, що виникають з
приводу реалізації права власності.
Тому спірні правовідносини між ОСОБА_1
та колишнім членом його сім'ї повинні
вирішуватись за положеннями закону,
закріпленими у Главі 32 ЦК «Право
користування чужим майном», а не
положеннями, що містяться у ст. 156 ЖК
України.

З тих саме обґрунтувань суд відхиляє
посилання позивача на необхідність
застосування до спірних правовідносин
положень ст. ст. 71, 163 ЖК.

Підсумовуючи викладене, суд встановив,
що ОСОБА_2 не є членом родини позивача
та не мешкає разом із ним. Однак,
залишаючись зареєстрованою за
вказаною адресою, вона чинить
перешкоди ОСОБА_1 у володінні належним
йому буд. АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно акту від 2 листопада 2013 року,
складеного головою КСН «Азовець»,
вбачається, що в буд. АДРЕСА_1
зареєстрована ОСОБА_2, яка однак не
мешкає за зазначеною адресою з 2011 року,
що підтверджують сусіди (а. с. 7).

Таким чином у судовому засіданні також
було підтверджено, що ОСОБА_2 не мешкає
понад 1 рік в буд. АДРЕСА_1.

Оскільки право володіння ОСОБА_1 є
непорушним, у здійсненні якого він не
може бути обмежений, то суд вважає, що
його право підлягає захисту відповідно
до ст. 391 ЦК.

На підставі того, що у судовому
засіданні був встановлений факт втрати
відповідачкою права користування буд.
АДРЕСА_1, то таким чином суд вважає
необхідним заявлені позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити шляхом визнання
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування буд. АДРЕСА_1.

При цьому суд зазначає, що на підставі
ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою.

Під час судового розгляду позивач
натомість не навів ніяких обставин, які
б свідчили про обґрунтованість його
вимог про необхідність зняття з
реєстраційного обліку ОСОБА_2 за
спірною адресою, або обмеження
позивача у реалізації цього права.

Таким чином суд вважає позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині зняття з
реєстраційного обліку відповідачки
АДРЕСА_1 передчасними та такими, що не
підлягають задоволенню.

За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином суд вважає за необхідне в
рахунок відшкодування судових витрат
стягнути з відповідачки на користь
ОСОБА_1 витрати по сплаті судового
збору відповідно до частки задоволених
позовних вимог у розмірі 121,80 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, зі
зняттям з реєстраційного обліку -
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що
втратила право користування будинком
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованої в
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1,
зареєстрованого в АДРЕСА_1, витрати по
сплаті судового збору в сумі 121,80 грн.

В задоволенні решти заявлених позовних
вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подачі скарги через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя, а учасниками процесу, що не
були присутні при проголошенні, -
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя