АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И[1]

19 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Мурзі М.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 29 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
про відступлення права вимоги
недійсним, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до Дарницького районного суду м. Києва
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору про відступлення
права вимоги недійсним, мотивуючи свої
вимоги тим, що укладений 05.09.2013 між
відповідачами оспорюваний договір
суперечить вимогам закону.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29 січня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, позивачка через свого
представника ОСОБА_1 звернулася до суду
з апеляційною скаргою, в якій
зазначила, що ухвалюючи рішення суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про укладення спірного
договору про відступлення права вимоги
відповідно до вимог діючого
законодавства та застосував норми
матеріального права, які не стосуються
предмета спору та не регулюють дані
правовідносини.

Вважає, що оспорюваний договір про
відступлення права вимоги є недійсним.
Підставами визнання договору про
відступлення права вимоги недійсним
вважала невідповідність вимогам ст. 520
ЦК України, оскільки її як кредитора не
повідомлено про укладення договору про
відступлення права вимоги. Також як на
підставу недійсності договору про
відступлення права вимоги вказала на
те, що зобов'язання за попереднім
договором припинилися.

Крім цього, зазначила, що судом
безпідставно не взято до уваги той
факт, що попереднім договором не
передбачено укладення договору про
відступлення права вимоги.

Посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
без повного з'ясування обставин, що
мають значення для справи, просила
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 29 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_1 в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав, з підстав викладених в ній
та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні просила
відхилити апеляційну скаргу, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін як таке, що є законним та
обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_4 відповідно до ст. 74
ЦПК України про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином. в
судове засідання не з'явилася, причини
неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача ОСОБА_4

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що заявлялись у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 20.08.2010 між ОСОБА_2
та ОСОБА_4 було укладено попередній
договір купівлі-продажу частки в
статутному капіталі Товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми
«Валентина ЛТД» (далі - ТОВ ВКФ
«Валентина ЛТД»).

За змістом договору, сторони
зобов'язались в майбутньому до 20.09.2010
укласти і належним чином оформити
договір купівлі-продажу частки в
статутному капіталі ТОВ ВКФ «Валентина
ЛТД» у розмірі 100% на умовах і в порядку,
визначених цим договором.

Відповідно до п. 5.1. договору, до його
підписання, в рахунок належних за
основним договором платежів, з метою
реалізації своїх намірів щодо
купівлі-продажу частки в статутному
капіталі ТОВ ВКФ «Валентина ЛТД»
ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 отримала суму
завдатку у розмірі 236 709 грн.

Частиною 3 статті 635 ЦК України
передбачено, що зобов'язання,
встановлене попереднім договором,
припиняється, якщо основний договір не
укладений протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення.

Оскільки основний договір між
сторонами укладено не було, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що зобов'язання за
попереднім договором між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 відносно передачі однією
стороною частки у статутному капіталі,
а іншою стороною прийняття її та сплати
вартості цієї частки є припиненим.

Разом з цим, слід зазначити, що згідно
положень ч. 4 ст. 631 ЦК України
закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Так, пунктом 5.2. попереднього договору
передбачено, що у випадку, невиконання
цього договору ОСОБА_4, сума, вказана у
пункті 5.1. цього договору, ОСОБА_4 не
повертається і залишається у ОСОБА_2 як
неустойка у розмірі завдатку.

У випадку невиконання цього договору
ОСОБА_2, вона зобов'язується повернути
ОСОБА_4 подвійну суму завдатку (п.5.3.).

На підставі викладеного, суд першої
інстанції правомірно вважав, що
ОСОБА_4 набула право грошової вимоги до
позивача щодо повернення сплаченого
завдатку та стала її кредитором, а
остання боржником у зобов'язанні.

05.09.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір про відступлення права вимоги,
відповідно до умов якого ОСОБА_4
передала, а ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_4
право грошової вимоги за попереднім
договором купівлі-продажу частки в
статутному капіталі ТОВ ВКФ «Валентина
ЛТД» від 20.08.2010 у розмірі 236 709 грн.

Пунктом 2 Договору про відступлення
права вимоги встановлено, що за даним
договором про відступлення права
вимоги до ОСОБА_3 переходять всі права
ОСОБА_4 за попереднім договором в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, а також право
на стягнення інших санкцій пов'язаних
із боргом, що передбачені
законодавством та/або попереднім
договором.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з відсутності
правових підстав, визначених законом,
для визнання недійсним договору про
відступлення права вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду та вважає його
правильним, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорюваний правочин, щодо заміни
боржника у зобов'язанні вчинено у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передано новому
кредитору і не є таким, що нерозривно
пов'язаний з особою кредитора, зокрема
не стосується зобов'язання про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, в яких заміна кредитора не
допускається.

Заявлені позивачем підстави, зокрема,
невідповідність договору про
відступлення права вимоги від 05
вересня 2013 року положенням статті 520 ЦК
України, не є підставою для визнання
такого правочину недійсним.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» (далі -
Постанова), судам відповідно до статті
215 ЦК необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Суд першої інстанції встановивши
відповідні правовідносини, ретельно
дослідивши в судовому засіданні наявні
в матеріалах справи докази та
застосувавши відповідні норми
матеріального права до даних
правовідносин, дійшов вірного висновку
про недоведеність вимог позивачем,
оскільки наведені ним обставини не є
підставою для визнання договору про
відступлення права вимоги недійсним.

Висновки суду щодо підстав для відмови
у задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги, що при
укладенні попереднього договору
сторонами не обумовлено укладення
договору про відступлення права
вимоги, оскільки такі доводи є
безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді справи судом допущено
порушення норм матеріального або
процесуального права, які передбачені
ст. 309 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 29 січня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/19234/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4226/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Каліушко Ф.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.