РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 124/11461/13-ц

04.03.2014 року
м. Сімферополь

Центральний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим в складі:

Головуючого судді - Федоренко Е.Р.,

при секретарях - Червяковій Ю.Ю.,
Абджаміловій Ш.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про зміну формулювання підстави
звільнення, стягнення грошових коштів
за невикористану відпустку, роботу в
надурочний час, неробочі і святкові
дні, компенсацію за невикористану
відпустку та стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні,

в с т а н о
в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
зміну формулювання підстави
звільнення, стягнення грошових коштів
за невикористану відпустку, роботу в
надурочний час, неробочі і святкові
дні, компенсацію за невикористану
відпустку та стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні. Позов мотивовано тим,
що з 12 жовтня 2010 року по 07 травня 2012 року
вона працювала на посаді
адміністратора в піцерії
«ІНФОРМАЦІЯ_1» по трудовому договору,
укладеному з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 За час роботи
відповідачем неодноразово
порушувалися її права, зокрема, не було
оплачено 132 години роботи у святкові та
вихідні дні, незаконно було збільшено
робочий тиждень, що за 19 місяців роботи
склало 1255,5 години, за фактично
відпрацьовані 19 місяців та 3 дні не було
надано відпустку, крім того, згоди на
звільнення на підставі ч.1 ст.36 КЗпП
України, яка указана у трудовій книжці,
вона не надавала. Посилаючись на ці
обставини, з урахуванням уточнень до
позову, просила суд стягнути з
відповідача на її користь 440,60 грн.
грошової компенсації за невикористану
відпустку при звільненні; оплату за
понаднормові години роботи у розмірі
15190,86 грн., оплату за роботу у неробочі
та святкові дні у розмірі 1589,28 грн.,
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку за період з 01.04.2012
року по 30.01.2014 року у розмірі 26229,00 грн.,
зобов'язати відповідача змінити запис
у трудовій книжці на «звільнена за
власним бажанням», стягнути з
відповідача витрати по оплаті за
пересилання рекомендованих листів в
сумі 27,30 грн., витрати за подачу
оголошень у газети у розмірі 1030 грн.,
витрати на правову допомогу у розмірі
1000 грн., а також відшкодувати їй
заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000
грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали позов в повному
обсязі з підстав, викладених в
уточненій позовній заяві та просили
його задовольнити. Позивач пояснила, що
03 травня 2012 року вона прийшла на роботу,
а бухгалтер їй повідомила, що вона
звільнена з роботи. На своє прохання
провести з нею розрахунок та видати
трудову книжку їй було відмовлено.
Трудову книжку їй видали лише 07 травня
2012 року, а розрахунок не провели,
посилаючись на існування якої-то
недостачі, з чим вона не погоджується,
оскільки до цього часу ні про яку
недостачу вона не знала, в актах про
встановлення недостачі участі не
приймала. Також не погоджується із
записом в трудовій книжці про те, що
вона звільнена за угодою сторін,
оскільки ніякої заяви про звільнення
її на таких умовах вона не подавала.
Стосовно пропуску строку на подачу
позовної заяви до суду в частині вимог
щодо незаконності свого звільнення,
пояснила, що намагалася вирішити спір у
позасудовому порядку, у зв'язку з чим
зверталася до відповідача з
відповідними листами, однак вони були
повернені на її адресу у зв'язку із
неотриманням їх відповідачем, за
спливом строку зберігання. Про зміну
юридичної адреси відповідача вона
нічого не знала і не повинна була знати,
направляючи листи за адресою
відповідача, яка була зазначена у
трудовому договорі.

Представники відповідача позов не
визнали, просили відмовити у його
задоволенні. Пояснили, що відповідачем
завжди дотримувався режим робочого
часу, тривалість якого на тиждень
складає 40 годин, що підтверджується
відповідними табелями обліку робочого
часу. Згідно цих табелів позивач не
працювала у вихідні та святкові дні, а
також не притягувалася до роботи
понаднормово. Щодо невиплати грошової
компенсації за невикористану
відпустку пояснили, що позивачу
пропонувалося виплатити таку
компенсацію у розмірі 1058,97 грн., від
якої вона відмовилася, оскільки не була
згодна з сумою цієї компенсації, отже
вини відповідача у несвоєчасному
розрахунку з позивачем немає, що
виключає можливість застосування ст.117
КЗпП. Також не погоджуються з вимогами
щодо зміни формулювання причини
звільнення позивача, і, крім того,
вважають, що позивач пропустила строк
звернення до суду з цими вимогами, що є
підставою для відмови в позові.

Вислухав сторони, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 за
трудовим договором № 5, укладеним
з ФОП ОСОБА_2, була прийнята на роботу на
посаду адміністратора з окладом 907 грн.,
але не менше законодавчо
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати із визначенням
тривалості щорічної відпустки у 24
календарних дні (а.с.14, 15).

07.05.2012 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою
сторін.

За змістом п.1 ст.36 КЗпП України, яка
передбачає припинення трудового
договору за угодою сторін,
передбачається, що умови такого
звільнення визначаються за
погодженням сторін, що має відбуватися
на підставі заяви працівника.

Оскільки така заява, яка є обов'язковою
умовою такого звільнення, була
відсутня при звільненні позивача,
звільнення її з цих підстав було
проведено незаконно.

З'ясовуючи питання щодо дотримання
позивачем строку звернення з цими
вимогами, суд вважає, що позивач не
дотрималася строків, передбачених ст.233
КЗпП України.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник
може звернутися із заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Відповідно до положень ст. 234 КЗпП
України у разі пропуску з поважних
причин строків, установлених ст. 233
цього Кодексу, суд може ці строки
поновити.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, які містяться
у п. 4 постанови від 6 листопада 1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових споров» (з наступними
змінами), встановлені статтями 228, 233
КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску строків, передбачених
ст. 233 КЗпП України, а також навести у
рішенні мотиви, чому він поновлює або
вважає неможливим поновити порушений
строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний
строк поширюється на всі випадки
звільнення незалежно від підстав
припинення трудового договору. Якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
з цих підстав може бути відмовлено.

З пояснень сторін вбачається, що
трудову книжку позивач отримала 07
травня 2012 року. Позивач пояснила, що
пропустила строк звернення до суду у
зв'язку з тим, що у позасудовому порядку
намагалася вирішити цей спір, для чого
зверталася з відповідними письмовими
листами до відповідача. Однак, з
відміток поштового відділення на цих
відправленнях вбачається, що повернені
вони були позивачу за спливом строку
зберігання 16.06.2012 року, а до суду з даним
позовом позивач звернулася 06.08.2012 року
(конверт а.с.16), тобто ще через 1,5 місяця,
отже пропустила місячний строк
звернення до суду, навіть після
обставин, на які посилалася у якості
поважності причин пропуску строку.

Зважаючи на те, що позивач не
дотрималася строків звернення до суду,
і поважності причин пропуску цього
строку судом не встановлено, у частині
позовних вимог щодо незаконності
звільнення слід відмовити саме з цих
підстав.

Вирішуючи спір з приводу стягнення
компенсації за невикористану
відпустку, суд виходить з положень ст.83
КЗпП України, статті 21 Закону України
«Про відпустки», згідно з якими в разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані дні щорічної
відпустки.

Заперечуючи проти позову в цій частині,
відповідач посилається на те, що її
вини в несвоєчасному проведенні
розрахунку немає, надавши у якості
доказу акт від 07 травня 2012 року, з якого
вбачається, що позивач відмовилася
отримати компенсацію за невикористану
відпустку, не погоджуючись з її
розміром (а.с.123).

Надаючи оцінку цьому акту, суд
враховує, що всі члени комісії, що
приймали участь у складенні цього акту,
двоє з яких, а саме ОСОБА_3, і ОСОБА_4 були
допитані у судовому засіданні, жодних
свідчень з приводу складення цього
акту не надали та не підтвердили
обставин, викладених у ньому.

Інших доказів того, що відповідач
намагалася виплатити позивачу
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 1058,97 грн., суду
надано не було, хоча тягар доведення
цих обставин лежить саме на
відповідачеві, оскільки позивач жодним
чином не зможе надати докази для
спростування зазначених в акті
обставин. Враховуючи зазначене, суд не
може прийняти у якості належного
доказу відсутності вини відповідача у
несвоєчасному проведенні розрахунку
акт про відмову позивача в отриманні
компенсації.

Пунктом 7 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 (далі -
Порядок), нарахування компенсації за
невикористані відпустки, тривалість
яких розраховується в календарних днях
проводиться шляхом ділення сумарного
заробітку за останні перед наданням
відпустки дванадцять місяців або за
менший фактично відпрацьований період
на відповідну кількість календарних
днів року чи меншого відпрацьованого
періоду (за винятком святкових і
неробочих днів, встановлених
законодавством). Одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 від 24.12.1999 року «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
задовольняючи вимоги про оплату праці,
суд має навести в рішенні розрахунки, з
яких він виходив при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд визначає суму без утримання цього
податку й інших обов'язкових платежів,
про що зазначає в резолютивній частині
рішення.

Суд погоджується з розрахунком суми
компенсації, наданому відповідачем
(а.с.67), яка без врахування податків та
інших обов'язкових платежів становить
1292,38 грн. і складається з: 12108 грн. (сума
заробітної плати за рік)/356 днів
(кількість календарних днів без
урахування державних свят і неробочих
днів, встановлених законодавством) = 34,01
грн. х 38 (кількість календарних днів
невикористаної відпустки) = 1292,38 грн., а
з відрахуванням податків та інших
обов'язкових платежів - 1058,97 грн. (ЕСВ
1292,38 грн. х 3,6% = 46,53 грн.; НДФЛ (1292,38 - 46,53
грн.) х 15% = 186,88 грн., 1292,38 - 46,53 грн. - 186,88
грн. = 1058,97 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
зазначена сума грошових коштів була
перерахована позивачу поштовим
переказом 22.05.2013 року (а.с.147), та
отримана нею.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Зважаючи на те, що компенсація за
невикористану відпустку з вини
власника була виплачена ОСОБА_1 з
порушенням строків, передбачених
статтею 116 КЗпП України, відповідач
повинен виплатити за весь час затримки
до часу фактичного розрахунку - 22
травня 2013 року її середній заробіток.

За змістом п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
у разі часткового задоволення позовних
вимог працівника про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні суд визначає
розмір такого відшкодування з
урахуванням розміру спірної суми, на
яку працівник мав право, частки, яку
вона становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу
співмірності при визначенні розміру
відшкодування працівникові середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні є правом суду.

Оскільки заробітна плата позивача на
час укладення трудового договору
визначена у розмірі 907 грн., але не менше
законодавчо встановленого розміру
мінімальної заробітної плати, при
розрахунку середнього заробітку за час
затримки розрахунку суд виходить із
мінімальної заробітної плати, що
становила на час звільнення позивача, у
розмірі 1094 грн. При розрахунку
середнього заробітку суд враховує
вищезазначені положення закону і
роз'яснення Пленуму.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку, встановлено,
що нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих
днів/годин, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, календарних
днів, які мають бути оплачені за
середнім заробітком. Середньоденна
(годинна) заробітна плата визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата
позивача за останні два місяця роботи у
відповідності із згаданим Порядком
буде становити: 1094 грн. х 2 (останні 2
місяці роботи) / 41 (кількість
відпрацьованих робочих днів за останні
2 місяці) = 53,36 грн.

Період затримки розрахунку виплати
компенсації за невикористану
відпустку з 08 травня 2012 року по 21 травня
2013 року становить 1 рік і 13 днів.

Середній заробіток за час затримки
розрахунку буде становити: 1094 х 12
(місяців) + 53,36 грн. х 13 днів = 13821,75 грн.

Стосовно позовних вимог про оплату за
понаднормові години та за роботу у
неробочі та святкові дні, суд вважає їх
недоведеними.

Так, згідно табелів обліку робочого
часу тривалість робочого часу на
підприємстві відповідача складає 40
годин.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, які
офіційно працевлаштовані з ФОП ОСОБА_2,
пояснили, що понаднормово, у святкові
та неробочі дні праця на підприємстві
не здійснюється.

Свідчення свідка ОСОБА_6 про те, що їй
відомі порушення прав позивача щодо
тривалості робочого часу з боку ФОП
ОСОБА_2, не можуть бути прийняті до
уваги судом, оскільки з наданих нею
документів вбачається, що вона не
перебувала у трудових відносинах з ФОП
ОСОБА_2 Її пояснення щодо належності
підприємства, у якому вона працювала,
до однієї мережі з підприємством ФОП
ОСОБА_2, на якому працювала позивач, не
можуть бути визнані належними і
допустимими доказами у розумінні вимог
ст.58-59 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
цього Кодексу.

Порядок відшкодування моральної шкоди
у сфері трудових відносин регулюється
ст.237-1 КЗпП України.

Стаття 237 -1 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права, так і
механізмом компенсації моральної
шкоди, як негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.

Зважаючи, що Кодекс законів про працю
не містить будь-яких обмежень чи
виключень для компенсації моральної
шкоди в разі порушення трудових прав
працівників, а ст. 237-1 цього кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди у
обраний ним спосіб, при цьому, суд
враховує те, що право позивача захищено
шляхом стягнення на її користь
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, але вважає при цьому
можливим визначити розмір моральної
шкоди у розмірі 500 грн.

Витрати по оплаті за пересилання
рекомендованих витрат у розмірі 27,30
грн. відшкодуванню не підлягають,
оскільки такі витрати позивач понесла
добровільно, намагаючись у
позасудовому порядку вирішити спір, і
такі витрати не відносяться ні до
матеріальної шкоди, ні до судових
витрат, які мають бути покладені на
відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позову: у частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та моральної шкоди. В частині
зобов'язання зміни формулювання
звільнення - відмовляє у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду. В
решті частині вимог - відмовляє за
недоведеністю та безпідставністю.

Судові витрати за розміщення оголошень
у засобах масової інформації про
виклик відповідача до суду, у розмірі
1030 грн., та оплату витрат на правову
допомогу у розмірі 1000 грн., мають бути
розподілені між сторонами за правилами
ч.2 ст.88 ЦПК України, пропорційно до
задоволеної частини вимог.

Розмір стягнутого середнього
заробітку на користь позивача складає
13821,75 грн., що від загальної суми, яку
просила стягнути позивач на свою
користь, становить 31,055 %. Позивач
понесла судові витрати у розмірі 2030
грн. (1030 грн. оплата оголошень у газети +
1000 грн. на правову допомогу).
Пропорційно до задоволеної частини
вимог на користь позивача підлягає
стягненню судові витрати у розмірі 1399,59
грн. (2030 - 2030 х 31,055% / 100%).

Несплачений судовий збір за подачу
позову до суду, який складається з
вимог майнового та немайнового
характеру, від сплати якого звільнена
позивач, має бути покладений на
відповідача, пропорційно до
задоволеної частини вимог. Судовий
збір складається: 214,60 + 107,30 = 321,90 грн.
Пропорційно до задоволеної частини
вимог, з відповідача підлягає
стягненню судовий збір, який
визначається: 321,90 - 321,90 х 31,055% /100% = 221,94
грн.

Керуючись ст. ст.147-150, 227, 228 КЗпП України,
ст.ст. 5, 10, 88, 209, 213, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 13821,75 грн.,
моральну шкоду у розмірі 500 грн. та
судові витрати у розмірі 1399,59 грн., а
всього 15721,34 грн. (п'ятнадцять тисяч
сімсот двадцять одна грн. 34 коп.).

В решті позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
у розмірі 221,94 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду АР Крим шляхом
подання через Центральний районний суд
м. Сімферополя АР Крим протягом 10 днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Е. Р. Федоренко