Номер провадження № 22-ц/785/3277/14
Головуючий у першій інстанції Салтан
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого:
судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,
Громіка Р.Д.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу
та рішення Київського районного суду
м. Одеси від 06 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя
особа: Відділ громадянства імміграції
та реєстрації фізичних осіб Київського
району м. Одеси, про усунення перешкод у
здійсненні права власності, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 та приватного нотаріуса
Одеського міського нотаріального
округу - ОСОБА_5 про визнання недійсним
заповіту та визнання права власності в
порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010р. ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
після уточнення позову просила
ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2
та ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
АДРЕСА_2, посилаючись на те, що на
підставі договору довічного утримання
від 25.04.2008р. вона набула право власності
на спірне житло. У цій квартирі
прописані, але не проживають більше 10
років відповідачки, які залишаються
там зареєстрованими.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_2
та ОСОБА_4 у листопаді 2010р. звернулися
до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_3, у якому просили: визнати
недійсним договір довічного утримання
від 25.04.2008р.; визнати недійсним заповіт
від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 від
29.05.2007р.; зобов'язати ОСОБА_3 усунути
перешкоди, які вона їм чинить та
вселити їх у спірну квартиру.

Справу розглянуто у відсутності
сторін.

Рішенням суду від 06.12.2013р.
первісний позов задоволено, а ухвалою
від цього ж числа - зустрічна позовна
заява залишена без розгляду.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення і ухвалу суду
скасувати, у задоволенні первісного
позову відмовити, а зустрічний позов -
направити для розгляду по суті,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляція
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи первісний позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі створюють позивачу
перешкоди в реалізації його права
власності, яке необхідно усунути
шляхом визнання відповідачів таким, що
втратили право користування спірною
квартирою.

Проте погодитися з таким
висновком суду не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору довічного утримання від
20.05.2008р.

На обґрунтування своїх висновків
про те, що відповідачки не проживають у
спірній квартирі більше 10 років, з 2000р.,
як позивачка так і суд послалися лише
на акт начальника дільниці ОСОБА_7 на
а/с. 58-59.

Проте коли цей акт було складено у
ньому не зазначено. Він також не
підтверджує відсутність відповідачок
у зазначеній квартирі понад одного
року підряд.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заперечували
факт не проживання у спірній квартири,
указуючи на те, що до 2010р. вони постійно
там мешкали, а влітку 2010р. ОСОБА_3
змінила замки в квартирі та почала
перешкоджати їм у користуванні
квартирою.

Вирішуючи ці позовні вимоги, суд в
рішенні не навів норму матеріального
права, яка є підставою для визнання
відповідачок такими, що вони втратили
право користування цим житлом.

Між тим за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено між ним і
власником житла.

В оскаржуваном рішенні не
зазначена причина відсутності
відповідачок у спірній квартирі понад
один рік підряд.

Ураховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що суд безпідставно
задовольнив первісний позов, а тому
його рішення на підставі п. п. 3, 4 ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні цих вимог.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.207 ЦПК України
суд постановляє ухвалу про залишення
заяви без розгляду, якщо належним чином
повідомлений позивач повторно не
з'явився в судове

засідання, якщо від нього не надійшла
заява про розгляд справи за його
відсутності.

Залишаючи зустрічну позовну заяву
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без розгляду, місцевий
суд виходив з того, що позивачки за цим
позовом та їх представник у судове
засідання не з'явився повторно, про час
розгляду справи були повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не сповістили.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду не можна..

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі
зазначає, що ухвала суду про залишення
її позову без розгляду є незаконної,
ухваленою всупереч вимогам закону,
оскільки вона та її донька жодного разу
не були сповіщені судом про дати та час
судового засідання. Про дати судового
засідання вони завжди дізнавалися за
власним бажанням. Останнього разу, в
судовому засіданні були призначені дві
судові експертизи та справа була
спрямована до експертної установи. Їй
не було відомо про результати
проведення експертиз, про факт
повернення справи тощо. Вона вважала,
що справа до теперішнього часу
знаходиться у експертній установі.

Залишаючи зустрічний позов без
розгляду, суд в оскаржуваній ухвалі не
зазначив коли саме позивачки за цим
позовом не з'явилися у судове
засідання.

Однак свідчень про повідомлення ОСОБА_2
та ОСОБА_4 або їх представника ОСОБА_8
про розгляд справи на 06.12.2013р.- день
винесення ухвали про залишення позову
без розгляду, у матеріалах справи
немає.

Ураховуючи наведене та приймаючи до
уваги обставини цієї справи та ї те, що
судові повістки позивачкам та їх
представнику не були вручені з
додержанням вимог, встановлених ст. 76
ЦПК України, колегія суддів доходить
висновку, що суд першої інстанції без
достатніх правових підстав залишив
зустрічну позовну заяву без розгляду, у
зв'язку з чим ухвала суду на підставі п
п. 1, 4 ст. 311 ЦПК України підлягає
скасуванню, що перешкоджає подальшому
провадженню у справі, з направленням
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 311-315,
316 - 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу та рішення Київського районного
суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити у справі нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, третя особа: Відділ
громадянства імміграції та реєстрації
фізичних осіб Київського району м.
Одеси, про усунення перешкод у
здійсненні права власності - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 та приватного нотаріуса
Одеського міського нотаріального
округу - ОСОБА_5 про визнання недійсним
заповіту та визнання права власності в
порядку спадкування направити для
продовження розгляду до того ж суду
першої інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду
Одеської області:
В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік