У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух
О.А.

суддів - Леска В.В.,
Кондора Р.Ю.

при секретарі - Пудак О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Виноградівського районного суду від 14
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 частину спадкового
майна, зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
спадкове майно,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Виноградівського районного суду з
позовом про визнання права власності
на 1/2 частину спадкового майна. Позовну
вимогу обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_4,
після смерті якої залишилося спадкове
майно, а саме будинок АДРЕСА_1. Зазначає,
що у відповідності до ст.1261 ЦК України
разом із відповідачкою є спадкоємцями
померлої. Позивач вважає, що спадщину,
відповідно до ст. 1268 ЦК України, у
встановленому законодавством порядку
прийняла, оскільки на час смерті мати
та відповідачка проживали у її будинку,
а тому просила її позов задовольнити.

В свою чергу ОСОБА_3 пред'явила по
даній справі зустрічний позов, в якому
просила визнати за нею право власності
на житловий будинок з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що
вона є єдиною особою, що успадкувала
спірний будинок, а саме: 1/2 частину - за
померлим батьком ОСОБА_5, та 1/2 частину -
за померлою матір'ю ОСОБА_4 Зазначає, що
зареєстрована та постійно проживала в
спірному будинку і проживає на даний
час разом зі своїм чоловіком та
дитиною.

Рішенням Виноградівського
районного суду від 14 листопада 2013 року
у задоволенні первісного позову
відмовлено. Зустрічний позов
задоволено: визнано за ОСОБА_3 право
власності на житловий будинок з
надвірними спорудами АДРЕСА_1. Вирішено
питання судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким її позов
задовольнити та відмовити в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін та
їх представників, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
вона не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Предметом спору у даній справі є
житловий будинок з надвірними
будівлями і спорудами, побудований у 1960
році та розташований у сільському
населеному пункті - АДРЕСА_1.

Право власності на житловий
будинок набувається у порядку, який був
чинним на час завершення його
будівництва. Відповідна правова
позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 18 грудня 2013
року, справа № 6-137цс13.

У 1957 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року N 8502-II, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року "Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі - Постанова від
26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва. За Указом від 26 серпня 1948
року та Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства. Ці правові акти не
пов'язували виникнення права власності
на житловий будинок із проведенням
його реєстрації.

Відповідно до Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, що була затверджена
Міністерством комунального
господарства Української РСР 31 січня
1966 року (втратила чинність на підставі
Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від
13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що
розташовані в сільських населених
пунктах, які адміністративно
підпорядковані містам або селищам
міського типу, але до них не приєднані,
реєстрації не підлягали.

Як вбачається з матеріалів
справи, житловий будинок АДРЕСА_1
належав на праві власності ОСОБА_6, що
підтверджується довідкою
Чорнотисівської сільської ради № 834
від 10.10.2012 (а.с. 27). Після смерті ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.8) даний будинок
успадкував її син та батько сторін -
ОСОБА_5, який в порядку ст. 549 ЦК УРСР
вступив у фактичне володіння та
користування спадковим майном, а тому
прийняв спадщину. Свідоцтво про право
на спадщину на будинок - не отримав.
Проте, ним було отримано свідоцтво про
право на спадщину на грошові вклади
ОСОБА_6 (а.с.26).

14.10.1973 ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_4 (а.с.11),
від якого народилося дві дочки - ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7) та ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.55). Після укладення
шлюбу прізвище ОСОБА_1 - ОСОБА_1 (а.с.7),
прізвище ОСОБА_11 - ОСОБА_3 (а.с.56).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер (а.с.9).
Спадкоємцями першої черги згідно ст. 1261
ЦК України після смерті ОСОБА_5 є його
діти - сторони по справі, та його
дружина - ОСОБА_4

У свідоцтвах про народження та про
укладення шлюбу (а.с. 11-13), у свідоцтвах
про народження дітей (а.с.7,55) прізвище
батька сторін вказано «ОСОБА_5», проте у
свідоцтві про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_6 та у свідоцтві про смерть
прізвище вказано «ОСОБА_5». Рішенням
Виноградівського районного суду від 22
квітня 2013 року встановлено факт
родинних відносин, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4
є батьками ОСОБА_1 (а.с.14). Проте
сторонами не заперечується факт, що
вони є також і батьками ОСОБА_3.

На час смерті ОСОБА_5 з ним
постійно проживали його донька ОСОБА_3
та дружина ОСОБА_4, що стверджується
зареєстрованим місцем їх проживання та
довідкою сільської ради № 162 від 03.04.2013
(а.с.17,36).

Судом першої інстанції не взято
до уваги інформацію, зазначену у
довідках сільської ради щодо місця
проживання ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 з 2001 року,
яка зазначена зі слів свідків, оскільки
така інформація в судовому засідання
свого підтвердження не знайшла
(а.с.17,18,19). Показання свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, суд вважав
суб'єктивними, оскільки такі
відображають власне розуміння цими
особами терміну - «місця проживання».
Також, виходячи з положень Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" (в редакції, яка діяла на час
виниклих між сторонами правовідносин),
суд першої інстанції вважав, що саме по
собі знаходження особи за певною
адресою без реєстрації за цією адресою
свого місця проживання чи місця
перебування не може вважатись її
місцем проживання.

Задовольняючи зустрічний позов суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3, на відміну від ОСОБА_1, є такою,
що прийняла спадщину на спірне
спадкове майно після смерті своїх
батьків, у зв'язку з чим набула право
власності в цілому на спірний житловий
будинок.

Апеляційним судом ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 були допитані як свідки, а тому
їх пояснення є доказами відповідно
положень ч. 2 ст. 57 ЦПК України.

ОСОБА_1 в спірному будинку не проживала,
місце її проживання зареєстроване за
адресою: АДРЕСА_3. Заяву про прийняття
спадщини ні після смерті батька, ні
після смерті матері не подавала.

ОСОБА_3 заперечила факт свого
постійного проживання у сестри на час
смерті їх батька. У будинку по АДРЕСА_1,
проживала та була зареєстрована,
зокрема, і на час смерті ОСОБА_6 у 1997
році (а.с.58). За даними Виноградівського
РВ ГУ ДМС України в Закарпатській
області значиться зареєстрованою за
вказаною адресою від 23.05.2000 - і на час
смерті батька ОСОБА_5 - і залишається
там зареєстрованою і на даний час (а.с.
36, 59). Сплачує земельний податок (а.с.57).
Вказала, що працювала у кафе-магазині,
що належить ОСОБА_1, про що вказувала і
ОСОБА_1 Виходячи з зібраних до справі
доказів у їх сукупності, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що спадщину після смерті
ОСОБА_5, відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК
України, прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як
особи, які постійно проживали із
спадкодавцем - по 1/2 частині спірного
житлового будинку кожна.

Свідоцтва про право на спадщину вони не
отримували, проте, відповідно до ст. 1296
ч. 3 ЦК України, відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Згідно довідки виконкому
Чорнотисівської сільської ради № 479
від 31.03.2005 склад сім'ї ОСОБА_4 - ОСОБА_9
(а.с.52).

Як вказали сторони у своїх поясненнях
апеляційному суду, після інсульту
ОСОБА_4 у 2006 році і до 6 січня 2008 року
вона періодично перебувала у лікарні -
в м. Ужгород та в м. Виноградів - всього 4
рази, а в інший час перебувала у будинку
ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2, оскільки
потребувала сторонньої допомоги -
лежала, не могла себе обслуговувати.
ОСОБА_3 продовжувала працювати у
магазині ОСОБА_1, а також доглядала за
матір'ю, що не заперечувала і ОСОБА_1

Перебування хворої (лежачої) ОСОБА_4 у
будинку ОСОБА_1, а також перебування там
ОСОБА_3, яка, в тому числі, доглядала за
матір'ю, не може вважатись їх
„постійним проживанням" разом із
ОСОБА_1, оскільки було викликано
безпорадним станом ОСОБА_4 та
необхідністю стороннього догляду.

Зареєстрованим місцем проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишався будинок по
АДРЕСА_1.

Як була вказано сторонами, 6 січня 2008
року ОСОБА_4 була госпіталізована у
лікарню у м. Виноградів, де ІНФОРМАЦІЯ_3
померла (а.с.10).

На момент смерті їй належала 1/2 частина
спірного будинку. Оскільки заяви про
прийняття спадщини після смерті матері
ОСОБА_1 не подала, а ОСОБА_3 проживала
разом з матір'ю, тому спадщину після
смерті матерві прийняла саме ОСОБА_3

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою. Оскільки право ОСОБА_3 на
спадкове майно оспорюється ОСОБА_15,
таке право підлягає захисту в судовому
порядку.

За таких обставин судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі та надані сторонами докази,
та ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а
правильне по суті і справедливе
рішення суду не може бути скасоване з
одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1
ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Виноградівського районного
суду від 14 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня на
брання нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді