Справа № 461/9294/13
Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/425/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Мікуш
Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар : Гацій І.І.

З участю представника позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, представників відповідачки
ОСОБА_4- ОСОБА_5 та ОСОБА_6, представника
відповідача ОСОБА_7- ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 03 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 03 жовтня 2013
року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 укладений 03.12.1999 року
між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за № 4891, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_12

Визнано право спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на 52/100
будинку АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_9.

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення суду незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Суд порушив вимоги ст.ст.74-76 ЦПК
України, не повідомивши належним чином
апелянта про судове засідання чим
позбавив його права брати участь у
судовому засіданні та подавати докази.
Апелянт стверджує, що застосувавши до
спірних правовідносин ст. 48 ЦК УРСР та
ст. 23 КпШС України, суд першої інстанції
порушив норми матеріального права,
оскільки відповідно до п.36 діючої на
той час Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, угода про відчуження або
заставу майна, яке потребує
обов'язкової нотаріальної форми, може
бути посвідчена без згоди другого з
подружжя, якщо із правовстановлюючого
документа, свідоцтва про шлюб та інших
документів видно, що зазначене майно не
є спільною, а особистою власністю
одного з подружжя ( набуте до
реєстрації шлюбу, одержане під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування,
здійснено поділ майна набутого під час
перебування в зареєстрованому шлюбі
тощо).

Із свідоцтва про право власності від
18.11.1999 року на квартиру АДРЕСА_1 чітко
вбачається, що вказана квартира
належить на праві приватної власності
ОСОБА_10, а відтак в нотаріуса не було
підстав для отримання згоди іншого
подружжя.

Крім цього, на думку апелянта, в суду не
було підстав визнавати договір
дарування недійсним в цілому, оскільки
права ОСОБА_2 не порушені в частині
дарування дружиною ОСОБА_10 своєї
частки квартири невістці ОСОБА_4

Також апелянт посилається на те, що
ОСОБА_2 пропустив трьохрічний строк
позовної давності для звернення до
суду, оскільки договір укладено в
грудні 1999 року, а позов поданий у серпні
2013 року. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР
застосування позовної давності є
обов'язковим для суду незалежно від
заяви сторін, а відтак це є підставою
для відмови в задоволенні позову.

Стверджує, що позивач не мав права на
звернення з позовом, оскільки не був
стороною даного правочину. Також
зазначає, що задоволення позовної
вимоги про визнання права спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на
52/100 будинку є неможливим і на тій
підставі, що на сьогоднішній день існує
свідоцтво про право власності ОСОБА_4
на 52/100 та ОСОБА_7 на 48/100 на будинок від
09.10.2003 року як і не є скасованим
свідоцтво про право власності від
18.11.1999 року ОСОБА_10

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити.

Заслухавши пояснення представників
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення з приводу
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
представника відповідача ОСОБА_7 -
ОСОБА_8, вивчивши матеріали цивільної
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Окрім цього, рішення суду повинно також
бути правильним по суті і справедливим,
що відповідає змісту статті 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення. (ч.ч. 1 і 3 ст. 303 ЦПК
України).

Судом встановлено, що 3 грудня 1999 року
між ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_4
(обдарована) було укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1, який
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_12, за
реєстровим номером 4891.

Відповідно до ст.23 КпШС України
(чинного на час укладення спірного
договору) майном, нажитим за час шлюбу,
подружжя розпоряджається за спільною
згодою.

При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 48 ЦК УРСР, що діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що недійсною є та угода,
яка не відповідає вимогам закону.

Згідно з п. 2 ст.44 ЦК УРСР повинні
укладатись у письмовій формі угоди
громадян між собою на суму понад сто
карбованців, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
інших угод, передбачених
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Відповідно до ст. ст. 227, 244 ЦК УРСР
договір дарування жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору ( стаття 47
цього Кодексу).

Як роз'яснено у пп. "д" п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 28
квітня 1978 року № 3 "Про судову практику
в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснено, що відсутність згоди
другого (дружини) на відчуження
спільного майна може бути підставою
для визнання недійсною угоди в тому
випадку, коли угода потребувала
обов'язкового нотаріального
посвідчення (ст. 23 КпШС України) або
судом встановлено, що сторони (сторона)
в угоді діяли недобросовісно.

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Пунктом 36 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 18
червня 1994 р. за № 18/5 (далі - Інструкція),
(в редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), на який
посилається скаржник в апеляційній
скарзі, передбачено, що угода про
відчуження або заставу майна, яка
потребує обов'язкової нотаріальної
форми, може бути посвідчена без згоди
другого з подружжя, якщо з
правовстановлюючого документа,
свідоцтва про шлюб та інших документів
видно, що зазначене майно є не спільною,
а особистою власністю одного з
подружжя (набуте до реєстрації шлюбу,
одержане під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, здійснено поділ
майна, набутого під час перебування в
зареєстрованому шлюбі тощо). Про
перевірку цієї обставини нотаріус
робить відмітку на примірнику договору
(угоди), що залишається в державній
нотаріальній конторі чи у приватного
нотаріуса, з посиланням на реквізити
відповідних документів, якщо ці
документи не приєднуються до договору.

Пунктом 35 цієї Інструкції передбачено,
що угоди про відчуження або заставу
майна подружжя, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, які
потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення, можуть бути
посвідчені нотаріусом при наявності
письмової згоди другого із подружжя (
стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Як вбачається з матеріалів справи, та
не спростовано відповідачкою ОСОБА_4 та
її представниками, квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_10 та позивачу ОСОБА_2,
шлюб між якими був зареєстрований в
листопаді 1968 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову в частині визнання недійсним
договору дарування, районний суд
обґрунтовано виходив з того, що такий
договір підлягав нотаріальному
посвідченню і для його укладення
потрібна була письмова згода другого
із подружжя, яка нотаріусом при його
посвідченні отримана не була.

Як вбачається з матеріалів щодо
посвідчення спірного договору
дарування, наданих Львівським
державним нотаріальним архівом, на
примірнику договору дарування
відсутня відмітка про можливість
посвідчення цього договору без згоди
іншого з подружжя, з підстав,
передбачених п. 36 Інструкції. Не
приєднано таких документів і до
матеріалів нотаріального переведення.

Із роз'яснень викладених у ч. 3 п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
вбачається, що встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України до
позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого
виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Згідно з ст. 75 ЦК Української РСР
позовна давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права
(ст. 76 ЦК Української РСР).

З огляду на те, що позивач не був
стороною оспорюваного правочину, в
ході розгляду справи судом не здобуто
доказів, що про його укладення дружиною
позивача без згоди останнього він знав
або повинен був знати, раніше вказаної
ним в позовній заяві дати, суд прийшов
до обґрунтованого висновку, що такий
строк позивачем не пропущено.

В ході апеляційного розгляду справи,
відповідачкою та її представниками
також не надано доказів пропуску
строку позовної давності.

При цьому колегія суддів також
враховує, що у відповідності до
положень ст. 9 КпШС України (ст. 20 СК
України) на вимоги, що випливають із
шлюбних та сімейних відносин, позовна
давність не поширюється, за винятком
випадків, коли строк для захисту
порушеного права встановлено
законодавством України.

Встановивши такі обставини, місцевий
суд прийшов до правильного висновку
про невідповідність спірної угоди,
чинному на час її укладання,
законодавству і обґрунтовано
задоволив вказані позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги таких
висновків суду не спростовують. Відтак,
рішення районного суду в цій частині
позовних вимог слід залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що судом допущено порушенння норм
процесуального права, а саме ст.ст. 74-76
ЦПК України в частині неналежного
повідомлення апелянта про судове
засідання, і як наслідок неможливість
подання ним доказів, такі колегією
суддів відхиляються, оскільки, як
безспірно вбачається з матеріалів
справи, один з представників
відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_9 брав участь
в судовому засіданні, яке відбулося 16
вересня 2013 року та був повідомлений про
оголошення перерви до 3 жовтня 2013 року.
Заява та телеграма ОСОБА_9 від 3 жовтня
2013 року про відкладення розгляду
справи обґрунтовано відхилена судом, з
огляду на те, що згідно довіреності від
2 липня 2013 року відповідачка ОСОБА_4
уповноважила ще крім ОСОБА_9 також
трьох осіб, що не виключало їх явку до
суду. Здійснене належним чином
повідомлення представника, вважається
повідомленням самої сторони (ч. 5 ст. 76
ЦПК України). Також в ході апеляційного
розгляду представники ОСОБА_4 не подали
до суду жодного доказу, про
неможливість подання яких до суду
першої інстанції зазначено в
апеляційній скарзі.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання права спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на 52/100
будинку АДРЕСА_1, місцевий суд виходив з
того, що оскільки станом на час
розгляду справи такого об'єкту
нерухомого майна, як квартира НОМЕР_1,
котра була об'єктом дарування, згідно
визнаного судом недійсним договору від
3 грудня 1999 року, не існує, а згадана
квартира увійшла до частки
відповідачки в даному будинку,
оформленої на підставі розпорядження
№ 1141 від 9 жовтня 2003 року, за позивачем
та відповідачкою ОСОБА_10 слід визнати
право спільної сумісної власності на
цю частку.

Проте повністю з такими висновками
суду колегія суддів погодитись не може.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1
був двоквартирним. Квартира НОМЕР_1
(після укладення договору дарування
від 03.12. 1999 року) належала на праві
власності ОСОБА_4, а квартира НОМЕР_2 -
ОСОБА_7 (договір дарування від 23.05.2003
року).

У липні 2003 року вказані особи
звернулися до Львівського ОДКБТІ та ЕО
із заявою про визначення ідеальних
долей будинковолодіння АДРЕСА_1.

Висновком Львівського ОДКБТІ та ЕО №
3/4663 від 4 серпня 2003 року визначено
ідеальні долі між вказаними
співвласниками, згідно якого ОСОБА_4
належить 52/100, а ОСОБА_7 - 48/100.

Згідно з розпорядженням Галицької
районної адміністрації № 1141 від 9
жовтня 2003 року, цього ж дня ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 було видано свідоцтво № Г-00770
про право власності на будинок, яким
засвідчено, що будинком, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
володіють на праві спільної часткової
власності ОСОБА_4 - 52/100, ОСОБА_7 - 48/100.
Права власності зареєстровано
Львівським ОДКБТІ та ЕО, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 4 грудня 2003 року.

Визнаючи за позивачем та відповідачкою
ОСОБА_10 право спільної сумісної
власності на 52/100 будинку АДРЕСА_1,
місцевий суд не врахував, що такого
об'єкту права власності, як квартира
НОМЕР_1 у цьому будинку не існує, а з
вимогами про визнання недійсним
правовстановлюючого документа,
зокрема, розпорядження Галицької
районної адміністрації № 1141 від 9
жовтня 2003 року, позивач не звертався.

Проте, з огляду на те, що
правовстановлюючий документ, а саме
договір дарування від 03 грудня 1999 року,
який визнано недійсним в судовому
порядку, став однією з правових підстав
для видачі 09 жовтня 2003 року Галицькою
районною адміністрацією розпорядження
№ 1141, таке розпорядження підлягає
скасуванню, в тому числі за позовом
заінтересованої особи, з подальшим
скасуванням державної реєстрації прав
ОСОБА_4 на вказаний об'єкт нерухомого
майна в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно.

У зв'язку із чим колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення в частині вирішення позовних
вимог про визнання права спільної
сумісної власності підлягає
скасуванню з ухвалення нового рішення
про відмову у їх задоволенні.

Рішення суду в частині вирішення
позовних вимог про визнання недійсним
договору дарування від 28 травня 2010 року
особами, які беруть участь у справі в
апеляційному порядку не оскаржується,
відтак колегія суддів не здійснює його
перегляд.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 слід стягнути
судовий збір в розмірі 1 815 грн. 00 коп.

У відповідності до ст.309 ч.1 п.4 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4,
314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 03 жовтня 2013 року в частині
визнання права спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на 52/100
будинку АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити
нове рішення, згідно якого відмовити
ОСОБА_2 у визнанні за ним та ОСОБА_10
права спільної сумісної власності на
52/100 будинку по АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1815
грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді:
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин