Номер провадження 22-ц/775/2442/2014
Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.Ю.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Жданової В.С.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Баранчикові Є.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 22 січня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа -
Перша Горлівська державна нотаріальна
контора, про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И
В:

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки від 22 січня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задоволено частково: визнано недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане не ім'я ОСОБА_1, Першою
Горлівською державною нотаріальною
конторою 01 жовтня 2001 року, за
реєстровим номером 3916, після смерті
ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. В інші
частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
відповідач ОСОБА_1 приніс апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового про
відмову у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на
невідповідальність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначив, що
задовольняючи позовні вимог про
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним, суд першої
інстанції не врахував, що свідоцтво
було отримано ним у відповідності до
вимог діючого законодавства. Вважає,
що обраний позивачем спосіб захисту не
відповідає приписам ст.16 ЦК України і
він не є належним відповідачем по
справі. Крім того суд не врахував
положення ст.328 ЦПК України та ст.41
Конституцію України, де зазначено, що
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права приватної власності.
Також судом допущено порушення
процесуального закону при досліджені
доказів.

Представник позивачів в судовому
засіданні заперечувала проти доводів
апеляційної скарги та просила її
відхилити.

Відповідач в судове засіданні не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
від нього надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності (а.с.148).

Представник третьої особи Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином та надав
суду заяву про розгляд справи за їх
відсутності (а.с. 138, 146).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивачів, дослідивши
матеріали цивільної справи, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Рішення суду в частині відмови в
задоволені позовних вимог про визнання
права власності сторонами не
оскаржується, тому апеляційним судом
не ревізується.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_4 на праві власності належали 5/15
часток житлового будинку АДРЕСА_1.

03 листопада 1999 року ОСОБА_4 був
складений заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Горлівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований у реєстрі за № 2861,
згідно якого ОСОБА_4 заповідав належний
йому житловий будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_6
та ОСОБА_7 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть (а.с.6). Після смерті останнього,
03 жовтня 2000 року до Першої горлівської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини за
законом звернувся його син ОСОБА_1 (а.с.
61, 63).

Також 27 жовтня 2000 року до Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори звернулася ОСОБА_7 із заявою
про прийняття спадщини за заповітом
після смерті діда ОСОБА_4 (а.с. 65).

04 січня 2001 року до Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори звернулася ОСОБА_2 із заявою
про відмову від належної їй частки
спадщини після смерті батька ОСОБА_4 на
користь його онуки ОСОБА_7 (а.с. 64).

01 жовтня 2001 року державним
нотаріусом Першої Горлівської
державної нотаріальної контори
Білодід Л.В. було видане свідоцтво про
право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
на ім'я ОСОБА_1, яке зареєстровано за
реєстровим номером 3916 (а.с. 72).

23 жовтня 2003 року ОСОБА_7 змінила
прізвище на ОСОБА_7 (а.с. 9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, після її
смерті до Першої Горлівської державної
нотаріальної контори 14 березня 2013 року
з заявою при прийняття спадщини
звернулись її мати ОСОБА_2 та син ОСОБА_3
(а.с. 73-75 )

Задовольняючи позовів вимоги в частині
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, виданого на ім'я
ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач ОСОБА_1 на час
відкриття спадщини не належав до кола
осіб, які мають право на обов'язкову
частку у спадщині та не мав права на
спадкування за законом після смерті
свого батька ОСОБА_1, а тому свідоцтво
про право на спадщину за законом видане
на ім'я відповідача, при наявності
заповіту є недійсним.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимогах матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 524, 529 ЦК УРСР,
(1963 року) спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом. Спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно
не змінено заповітом. При спадкоємстві
за законом спадкоємцями першої черги є,
в рівних частках, діти, дружина і
батьки померлого.

Згідно із ст. 548 ЦК УРСР (1963 року)
визначено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Не допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Вимогами ст. 549, 554 ЦК УРСР (1963 року)
передбачено, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Вищевказані дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. В разі неприйняття
спадщини спадкоємцем за законом або за
заповітом або позбавлення спадкоємця
права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках. Якщо спадкодавець заповідав
усе своє майно призначеним ним
спадкоємцям, то частка спадщини, яка
належала б спадкоємцеві, який відпав,
переходить до інших спадкоємців за
заповітом і розподіляється між ними в
рівних частках.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_4, 03 листопада 1999 року склав
заповіт, яким заповів належний йому
будинок АДРЕСА_1 своїй дочці - ОСОБА_2 та
онуці -ОСОБА_7 ( а.с.8).

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважалося, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

Судом встановлено та вбачається із
матеріалів справи, що після смерті
ОСОБА_4 спадщину за заповітом прийняла
його онука ОСОБА_7, яка у встановлений
законом строк звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини. Зі змісту її заяви,
поданої 27 жовтня 2000 року до
нотаріальної контори, вбачається, її
воля як спадкоємця після смерті ОСОБА_4,
була направлена саме на прийняття
спадщини за заповітом, про що зазначено
у заяві. Крім того, згідно матеріалів
спадкової справи протягом
встановленого строку для прийняття
спадщини ОСОБА_7 від спадщини, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_4, не
відмовлялася.

Тому апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
ОСОБА_7 прийняла спадщину після смерті
ОСОБА_4, та спадщина належала їй з часу
відкриття, а тому доводи апеляційної
скарги в цій частині є
необґрунтованими.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво
про право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» свідоцтво про
право на спадщину може бути визнано
недійсним не лише тоді, коли особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, але й за інших підстав,
установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Суд першої інстанції прийшов
вірного висновку, що оскільки за життя
ОСОБА_4, був складений заповіт, а
відповідач не належав до кола осіб, які
мають право на обов'язкову частку у
спадщині та не мав права на
спадкування за законом після смерті
свого батька ОСОБА_4, то свідоцтво про
право на спадщину видане на його ім'я є
недійсним, доводи апеляційної скарги в
цій частині є необґрунтованими.

Також необґрунтованими є доводи
апеляційної скарги про те, що належним
відповідачем по справі повинна бути
Перша Горлівська нотаріальна контора,
оскільки як роз'яснено у п. 26 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9,
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.
Нотаріуси, що посвідчували правочини,
залучаються до участі у справі як треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, якщо позивач
обґрунтовує недійсність правочину
посиланням на неправомірні дії
нотаріуса.

Крім того не заслуговують на
уваги і доводи апеляційної скарги, що
судом першої інстанції допущено
порушення процесуальних прав при
досліджені доказів.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції дав оцінку всім
доказам наданим сторонами у справі.

Згідно ж ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

Також необґрунтованими є доводи
апеляційної скарги, що судом першої
інстанції не враховано положення ст. 41
Конституції України та вимогам ст. 328 ЦК
України, оскільки данні норма на
розповсюджуються на правовідносини, що
виникли між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги
були предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

Колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку, в
рішення суду повно відображені
обставини справи, що мають суттєве
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Оскаржуване рішення повністю
відповідає усім вимогам ст.ст.213-215 ЦПК
України та є законним і обґрунтованим.

З матеріалів апеляційної скарги та
змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо їх незаконності і
неправильності, та не призвело або не
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому згідно зі
статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 22 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: