АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: ОСОБА_1, який діє в
інтересахОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Тарашанської сільської
ради Глибоцького району Чернівецької
області про визнання недійсним
державних актів на право приватної
власності на землю та визнання
недійсним договору дарування за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 9 грудня 2013
року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом.

Просив:

- визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серія І-ЧВ №001485 від 5 листопада 1995 року
виданий на ім'я ОСОБА_6;

- визнати недійсним договір дарування
земельних ділянок ВЕК №487749 від 20
квітня 2007 року, який був укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3;

- визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЕ №333683 від 19 грудня 2007 року, який
виданий на ім'я ОСОБА_3;

- визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЕ №333528 від 19 грудня 2007 року, який
виданий на ім'я ОСОБА_3;

- визнати недійсним рішення №9
виконавчого комітету Тарашанської
сільської ради Глибоцького району від
22 березня 2007 року про оформлення права
приватної власності на житловий
будинок та господарські споруди,
розташовані по АДРЕСА_1 за ОСОБА_6;

- визнати недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно САВ №048933
від 17 квітня 2007 року та договір
дарування житлового будинку від 20
квітня 2007 року згідно якого ОСОБА_6
подарував ОСОБА_3 житловий будинок з
господарськими будівлями, який
розташований в АДРЕСА_1

Посилався на те, що у лютому 2000 року
ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу
продав позивачу будинковолодіння
АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від
будинку та відповідних документів.

20 квітня 2007 року ОСОБА_3 став власником
вищевказаного будинковолодіння та
земельних ділянок площею 0,4504 га та 0,0725
га, які розташовані за адресою даного
будинковолодіння згідно договорів
дарування житлового будинку та
земельних ділянок укладеного між ним
та ОСОБА_6

Вважав, що ОСОБА_3 незаконно став
власником вищевказаного нерухомого
майна.

Державний акт серія І-ЧВ №001485 про право
власності на земельні ділянки, виданий
на ім'я ОСОБА_6 є недійсним, оскільки
виданий без рішення Тарашанської
сільської ради, а отже є недійсним і
договір дарування нерухомого майна,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

ОСОБА_4 та його дружину, як осіб які
зареєстровані та проживають за
вищевказаною адресою, не повідомили
про рішення Тарашанської сільської
ради №9 від 22 березня 2007 року про
оформлення права власності на житловий
будинок за ОСОБА_6 У вищевказаному
рішення також відсутні загальна та
житлова прощі будинку, що є порушенням
закону.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 9 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити.

Посилаються на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу відхилити з таких підстав.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145
Конституції України до матеріальної
основи органів місцевого
самоврядування належить, зокрема,
земля, управління якою здійснюють
територіальні громади через органи
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень шляхом прийняття рішень.

В статті 152 ЗК України визначені
способи захисту прав на земельні
ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно частини 1 статті 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
вірно встановлено судом згідно
державного акту на право приватної
власності на землю серії І-ЧВ №001485 від
05 листопада 1995 року ОСОБА_6 є власником
земельної ділянки площею 0,52 га на
підставі рішеня Тарашанської
сільської ради Глибоцького району
Чернівецької області від 5 квітня 1995
року (а.с.6-7).

Відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЕ
№333683 від 19 грудня 2007 року ОСОБА_3 на
підставі договору дарування земельних
ділянок ВГК №487749 від 20 квітня 2007 року є
власником земельної ділянки площею 0.0725
га для обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд (а.с.8).

Згідно державного акту на право
власності на землю від 19 грудня 2007 року
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
земельних ділянок ВИК №487749 від 20
квітня 2007 року є власником земельної
ділянки площею 0.4504 га для ведення
особистого селянською господарства
(а.с.9).

Згідно договору дарування ВЕК №487748 від
20 квітня 2007 року ОСОБА_6 подарував
ОСОБА_3 житловий будинок з
господарськими будівлями, який
розташований в АДРЕСА_1 (а.с.21).

Рішенням виконавчого комітету
Тарашанської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області від 22 березня 2007 року №9
вирішено оформити право приватної
власності на житловий будинок та
господарські споруди, розташовані по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (а.с.20).

Згідно довідки виконавчого комітету
Тарашанської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області від 30 липня 2010 року ОСОБА_3 є
власником житлового будинку, в якому
зареєстровані та проживають з 2005 року
ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с.22).

20 квітня 2007 року ОСОБА_3 зареєстрував
своє право власності та житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами розташовані по АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майна №14321337 від 20 квітня 2007 року (а.с.25).

Колегія суддів вважає вірними висновки
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4
не є власником або користувачем
спірних земельних ділянок, а також не
являється власником спірного
житлового будинку.

Позивач не надав суду належних та
допустимих доказів того , що між ним та
ОСОБА_3 дійсно було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку.
ОСОБА_3 станом на 2000 рік не був
власником спірного будинку та не міг
продати його позивачу.

ОСОБА_4 не був стороною договору
дарування земельних ділянок та
договору дарування житлового будинку.
Внаслідок укладення даних договорів не
було порушені законні права чи
інтереси позивача.

Рішення №9 виконавчого комітету
Тарашанської сільської ради
Глибоцького району від 22 березня 2007
року про оформлення права приватної
власності на житловий будинок та
господарські споруди, розташовані по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 не були порушені
законні права чи інтереси ОСОБА_4

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає що , суд першої інстанції
ухвалив рішення з дотримання норм
матеріального та процесуального права,
а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги
про те, що в лютому 2000 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу будинковолодіння
АДРЕСА_1.

Так згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній

у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом

або необхідні для договорів даного
виду, а також всі ті умови,

щодо яких за заявою однієї з сторін
повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року

право продажу майна, крім випадків
примусового продажу,

належить власникові. Якщо продавець
майна не є його власником,

покупець набуває права власності лише
в тих випадках, коли згідно

з статтею 145 цього Кодексу власник не
вправі витребувати від

нього майно.

Згідно ст.227 ЦК УРСР 1963 року договір
купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого
будинку підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

Позивач не надав суду нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
спірного будинку, а також докази того,
що ОСОБА_3 станом на лютий 2000 року був
власником будинку АДРЕСА_1.

Крім того, апелянтом не доведено фактів
порушення його прав, свобод та
інтересів внаслідок укладених
договорів дарування земельних ділянок
ВЕК №487749 від 20 квітня 2007 року,
дарування житлового будинку ВЕК №487748
від 20 квітня 2007 року, прийняття
виконавчим комітетом Тарашанської
сільської ради Глибоцького району
рішення від 22 березня 2007 року, видачі
спірних державних актів на землю

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 9 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: