Справа №585/4255/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Очиргораєва О. М.Номер
провадження 22-ц/788/518/14 Суддя-доповідач -
Семеній Л. І. Категорія - 51
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю., Бойка В. Б.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 03 лютого 2014
року

у справі за позовом Перекопівського
споживчого товариства до ОСОБА_3

про стягнення суми нестачі,

в с т
а н о в и л а:

В листопаді 2013 року Перекопівське
споживче товариство звернулося з
зазначеним позовом, який обґрунтовує
тим, що за результатами проведеної
інвентаризації товарів, матеріалів,
тари та грошових коштів магазину
«Кафетерій» у жовтні 2013 року виявлено
нестачу товару на суму 6721,48 грн.
Відповідачка ОСОБА_3, яка несе, згідно з
укладеним 30.07.2013 року договором, повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність за ввірений їй товар,
інвентаризаційну відомість підписала
та фактично погодилася із сумою
нестачі, що підтверджується даним у
розписці зобов'язанням її повернути,
проте добровільно кошти не повернула.

Просить стягнути суму нестачі товару з
відповідачки у повному обсязі, а також
відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 03 лютого 2014
року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Перекопівського споживчого товариства
відшкодування нестачі
товарно-матеріальних цінностей в
розмірі 6721,48 грн. та на відшкодування
судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність і
необґрунтованість ухваленого рішення,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що позивач не забезпечив
необхідних умов для збереження
довірених їй матеріальних цінностей,
торгівельну площу, крім позивача,
займає приватний підприємець,
працівниця якого також має вільний
доступ до товару, як і інші працівники
позивача, оскільки ОСОБА_3 працювала на
пів ставки у першій половині дня.
Зазначає про порушення Інструкції по
інвентаризації, оскільки при її
здійсненні не було створено комісію.
Крім того, позивач не довів суду, які
саме цінності зникли та чи несла за них
матеріальну відповідальність ОСОБА_3
Відсутні також і докази передачі
товару на зберігання чи відання
відповідачки, крім матеріальних
цінностей на суму 7585,50 грн.

Заслухавши пояснення представника
відповідачки ОСОБА_4, який підтримав
скаргу з мотивів в ній наведених,
представників позивача ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які заперечили проти її
задоволення, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 перебувала в
трудових відносинах з позивачем. 30.07.2013
року на підставі розпорядження №25 від
30.07.2013 року вона прийнята продавцем
продовольчих товарів з повною
матеріальною відповідальністю й
призначена завідуючою магазину
«Кафетерій» с.Перекопівка (а.с.4, 13).

30 липня 2013 року з нею укладений договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність за ввірені їй під
звіт товарно-матеріальні цінності
(а.с.5).

25.09.2013 року за наслідками проведеної
інвентаризації матеріальних цінностей
магазину «Кафетерій» Перекопівського
споживчого товариства фактичні
залишки товарів в магазині співпали з
даними бухгалтерського обліку (а.с.39-47).

30.10.2013 року була проведена наступна
інвентаризація матеріальних цінностей
з участю головного бухгалтера
споживчого товариства ОСОБА_5 та у
присутності продавця ОСОБА_3, в
результаті якої виявлена нестача
товарно-матеріальних цінностей на суму
6721,48 грн. (а.с.12).

Крім того, цього ж дня складено
інвентаризаційний опис №14 про наявну в
магазині кількість товару на загальну
суму 14860,75 грн., з яким ОСОБА_3 погодилася
(а.с.7-11), проте згідно з товарно-грошовим
звітом від 30.10.2013 року, складеним
відповідачкою, залишок на вказану дату
склав 21582,23 грн. (а.с. 16-17).

Зазначена нестача товару на суму 6721,48
грн. зафіксована у звірювальній
відомості від 30.10.2013 року, яку
відповідачка відмовилася підписувати
(а.с.12).

04.11.2013 року ОСОБА_3 склала розписку, зі
змісту якої вбачається, що вона
зобов'язана до 10.11.2013 року внести в касу
споживчого товариства 6476 грн. (а.с.14),
проте гроші не повернула.

Згідно з ст.1351 КЗпП України письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані зі зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджується в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" (з наступними змінами)
роз'яснено, що, розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсування),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно зі ст.1351 КЗпП України може
бути укладено такий договір, та чи був
він укладений.

Постановою Верховної Ради України "Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545
визначено, що на території України
діють законодавчі акти СРСР, якщо вони
не суперечать законодавству України.

Відповідно до Переліку посад і робіт,
які заміщаються або виконуються
працівниками, з якими підприємство,
установа, організація можуть укладати
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей,
переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або
застосування у процесі виробництва,
затвердженого постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня
1977 р. N 447/24, ОСОБА_3 належить до категорії
працівників, з якими згідно зі ст.1351
КЗпП України може бути укладений такий
договір.

Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст.1351 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно поклав матеріальну
відповідальність на ОСОБА_3,
матеріально-відповідальну особу, з
якою був укладений договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність, оскільки вона не
забезпечила схоронність ввірених їй
товарно-матеріальних цінностей, чим
допустила їх нестачу.

Проте, з визначеним місцевим судом
розміром відшкодування колегія суддів
погодитись не може з таких підстав.

З роз'яснень п.3, 4 зазначеної вище
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року
вбачається, що суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135 3, 137 КЗпП
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема,
слід розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

При цьому відповідно до ст.138 КЗпП
України тягар доказування в суді
наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП
України, покладається на власника.

Заперечуючи проти позову, відповідачка
посилалась на те, що позивачем не були
належним чином створені нормальні
умови для збереження матеріальних
цінностей, оскільки до товару, який
знаходився в торговельній залі та в
підсобному приміщенні, мав вільний
доступ працівник приватного
підприємця, в оренду якого позивач
передав частину не відокремленого
торговельного приміщення. Цей
працівник мав ключі від магазину і
підсобного приміщення, де знаходився
товар, як позивача, так і приватного
підприємця.

Відповідно до ст.131 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний створити працівникам
умови, необхідні для нормальної роботи
і забезпечення повного збереження
дорученого їм майна. Працівники
зобов'язані бережливо ставитися до
майна підприємства, установи,
організації і вживати заходів до
запобігання шкоді.

Аналогічні обов'язки працівника,
зокрема обов'язок вживати заходів до
запобігання шкоді та своєчасно
повідомляти адміністрацію про усі
обставини, що загрожують забезпеченню
збереження довірених йому
матеріальних цінностей, передбачені
п.п. 1.1-1.4 п.1 договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 30.07.2013 року, а п.п.
2.1 п.2 - обов'язок адміністрації
створювати працівнику умови, необхідні
для нормальної роботи й забезпечення
повного збереження довірених йому
матеріальних цінностей.

Факт вільного доступу до ввірених
відповідачці товарно-матеріальних
цінностей підтвердив в суді свідок
ОСОБА_7- голова правління
Перекопівського споживчого
товариства. Крім того, він знав про
здійснення продавцем приватного
підприємця продажу ввірених
відповідачці товарів, здачу ним в касу
виручених коштів, що вказує на
неналежну організацію ним праці
відповідачки.

Доказів того, що сторони приймали
залежні від них заходи до запобігання
шкоді, матеріали справи не містять.

З наведеного вбачається, що не лише
ОСОБА_3 неналежно виконувала вище
зазначені свої обов'язки, а й позивач,
який не організував належним чином її
працю та не створив їй умови, необхідні
для нормальної роботи і забезпечення
повного збереження дорученого їй
майна.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що шкода стала наслідком не
лише винної поведінки ОСОБА_3, але й
відсутності умов, що забезпечують
збереження матеріальних цінностей.

Статтею 137 КЗпП України передбачено, що
суд при визначенні розміру шкоди, що
підлягає покриттю, крім прямої дійсної
шкоди, враховує ступінь вини
працівника і ту конкретну обстановку,
за якої шкоду було заподіяно. Коли
шкода стала наслідком не лише винної
поведінки працівника, але й
відсутності умов, що забезпечують
збереження матеріальних цінностей,
розмір покриття повинен бути
відповідно зменшений.

Проте, на викладені обставини та вимоги
закону суд першої інстанції уваги не
звернув, хоча вони впливають на
правильність вирішення спору.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що розмір покриття слід
зменшити до 3360 грн. 74 коп., а рішення
суду першої інстанції на підставі п.п.3,
4 ст.309 ЦПК України змінити.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України
розподіл судових витрат також підлягає
зміні.

Пропорційно до задоволених вимог з
відповідачки на користь позивача слід
стягнути понесені та документально
підтверджені витрати у сумі 114 грн. 70
коп. на відшкодування судового збору за
розгляд справи в суді першої інстанції,
а з позивача на користь відповідачки 60
грн. 90 коп. на відшкодування судового
збору за розгляд справи в апеляційному
суді.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

в и
р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 03 лютого 2014
року в даній справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Перекопівського споживчого товариства
3360 грн. 74 коп. на відшкодування нестачі
товарно-матеріальних цінностей.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Перекопівського споживчого товариства
114 грн. 70 коп. на відшкодування судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції.

Стягнути з Перекопівського споживчого
товариства на користь ОСОБА_3 60 грн. 90
коп. на відшкодування судового збору за
розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -