Єдиний унікальний номер 0508/8727/12
Номер провадження 22-ц/775/1090/2014
Справа № 0508/8727/12
номер провадження 22-ц/775/1090/2014
головуючий в I інстанції Орєхов О.І.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

07 лютого 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання заповітів недійсними, в якій
подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
заочне рішення Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 04 жовтня
2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2012 року ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом, в якому просила визнати
недійсними заповіт складений 24
листопада 2011 року на ім'я ОСОБА_4 та
заповіт складений 11 травня 2012 року на
ОСОБА_3, посилаючись на те, що укладаючи
заповіт спадкодавець ОСОБА_5, на час
укладення заповіту не розуміла
значення своїх дій та не могла ними
керувати.

Ухвалою Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 14 листопада 2012 року
замінено неналежного відповідача
ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_2.

13 лютого 2013 року ОСОБА_1 уточнила
позовні вимоги та замість ОСОБА_4,
відповідачем вказала спадкоємця за
заповітом від 24 листопада 2011 року
ОСОБА_2

Заочним рішенням Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 04 жовтня
2013 року позов ОСОБА_1 задоволено
повністю.

З рішенням суду не погодився
відповідач ОСОБА_2, в апеляційній
скарзі останній просив рішення
скасувати, та ухвалити нове про
визнання недійним заповіту від 11
травня 2012 року, вказуючи, що суд
допустив порушення норм
процесуального права, оскільки заочний
розгляд справи здійснено без належного
повідомлення відповідача про час та
місце судового розгляду, оскільки
ОСОБА_6 в даній справі надавала
відповідачу юридичну допомогу та
фактично не була представником, з
огляду на що, заявник був позбавлений
можливості реалізувати свої права при
призначені судово-психіатричної
експертизи, визначити додаткові
запитання та просити про проведення
експертизи в іншій експертній
установі.

Також апелянта вважав що не були
підтверджені належним чином права
представників позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача та її представників, за
відсутності відповідача ОСОБА_2,
клопотання якого про відкладення
розгляду справи залишено без
задоволення, також за відсутності
відповідача ОСОБА_3 повідомленого про
час та місце судового розгляду
належним чином, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити за
наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольнив
позов, виходячи з того, що при
посвідченні оспорених заповітів від 24
листопада 2011 року на ім'я ОСОБА_2 та від
11 травня 2012 року на ОСОБА_3 не було
дотримано вимог чинного законодавства,
та позивач належними та допустимими
доказами довела обставини з приводу
того, що під час їх укладення заповідач
ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла керувати ними, тим самим
довела існування підстав для визнання
заповітів недійсними.

З таким висновком суду можна
погодитися, оскільки він ґрунтується
на обставинах повно та всебічно
встановлених в судовому засіданні, що
підтверджені належними доказами що
перевірені судом, та суд першої
інстанції правильно застосував норми
матеріального закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, на праві
власності належала квартира АДРЕСА_1
/а.с. 15/.

24 березня 2009 року ОСОБА_5 склала
заповіт, яким на випадок своєї смерті
заповіла зазначену квартиру ОСОБА_1/а.с.
4/, який зареєстровано в спадковому
реєстрі 24 березня 2009 року /а.с. 5, 117, 118/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

02 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернулася
із заявою про прийняття спадщини до
нотаріальної контори.

Однак, згідно даних інформаційної
довідки із Спадкового реєстру від 24
травня 2012 року /а.с. 7-9/ 24 листопада 2011
року ОСОБА_5 склала заповіт на ім'я
ОСОБА_2 /119-120/, який цього ж дня внесено в
Спадковий реєстр; та 11 травня 2012 року
заповіла усе належне їй майно ОСОБА_3
/а.с. 121,122/ який внесено в Спадковий
реєстр 14 травня 2012 року.

Та задовольняючи позов про визнання
заповітів від 24 листопада 2011 року та
від 11 травня 2012 року недійсними, суд
керувався частиною 2 статті 1257
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті
/стаття 1233 ЦК України/.

У відповідності із позовною заявою
позивач недійсність оспорених
заповітів пов'язувала з тим, що
спадкодавець заповідач ОСОБА_5 через
свій вік та стан здоров'я на час їх
укладення не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Статтею 225 Цивільного кодексу України,
передбачено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Отже відповідно до наведених норм
висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.

Та наведені у позові обставини в
підтвердження недійсності заповіту
щодо віку спадкодавця та стану її
здоров'я свідчать про те, що
волевиявлення заповідача не було
вільним, оскільки остання не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.

При цьому суд першої інстанції
обґрунтовано врахував що актом
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 317-а/423а від 30 серпня 2013
року в період укладення заповітів 24
листопада 2011 року та 11 травня 2012 року
ОСОБА_5 виявляла органічний
/шизофреноподібний/ розлад та за
психічним станом не могла розуміти
значення своїх дій і керувати ними /а.с.
192-199/.

Отже, проведеною у справі експертизою
зроблено висновок про абсолютну не
спроможність ОСОБА_5 в момент складення
нею оспорених заповітів розуміти
значення своїх дій та керувати ними, що
саме по собі свідчить про наявність
підстав для визнання складених
заповітів недійсними у відповідності
до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Таким чином, у даній справі позивач
належними та допустимими доказами
підтвердив обставин щодо тимчасової
недієздатності спадкодавця.

З огляду на викладене суд обґрунтовано
дійшов висновку, що оспорювані
заповіти від 24 листопада 2011 року та 11
травня 2012 року по своєму змісту не
відповідають вимогам законодавства та
можуть бути визнані недійсними з
підстав, викладених в позовній заяві,
оскільки їх доведено належним чином.

Суд врахував всі обставини та надані
сторонами докази, щодо не
відповідності заповітів вимогам
закону, та дійшов обґрунтованого
висновку з приводу доведеності
обставин щодо їх недійсності та суд
відповідно до обставин справи, дійшов
обґрунтованого висновку, що в даному
випадку волевиявлення заповідача не
збігалося з її волею.

Що ж стосується доводу відповідача, про
те, що мали місце процесуальні
порушення, то такі доводи не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до цивільного
процесуального законодавства
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи /ч. 3 ст. 309 ЦПК України/, та
стосовно даної справи такі порушення
процесуального законодавства
відсутні.

При цьому апеляційний суд виходить з
того, що заявнику апеляційної скарги
створені належні умови для реалізації
своїх процесуальних прав в ході
апеляційного розгляду справи, з огляду
на що останній мав можливість
реалізувати свої права в повному
обсязі, та останній не навів належних
доводів в спростування висновків суду
першої інстанції.

Отже з урахуванням наведеного, судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
і встановлених обставин справи, з
огляду на що у відповідності до
положень ст. 308 ЦПК України апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

При цьому суд виходить з того, що
відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи у апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 04 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту проголошення
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: