Номер провадження № 22-ц/785/2191/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Троїцької
Л.Л.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2, який
діє в інтересах ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розірвання шлюбу та стягнення
аліментів, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року, -

встановила:

01.07.2013р. ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу
та стягнення аліментів на утримання
малолітніх дітей.

В обґрунтування заявленого позову
ОСОБА_3 посилалася на те, що вона з
23.07.2005р. перебуває у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4

Від даного шлюбу у них народились діти:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилалася на те, що подружні
стосунки між сторонами припинились,
сторони проживають окремо, спільне
господарство не ведуть, родина існує
формально, між ними різні погляди на
сімейне життя, повна несумісність
характерів, вони втратили почуття
любові один до одного та
взаєморозуміння, що є підставою для
розірвання шлюбу.

Також ОСОБА_3 посилалась на те, що,
малолітні діти проживають разом з нею
та знаходяться на її утриманні, їй
матеріально важко утримувати дітей,
вона потребує матеріальної допомоги, з
урахуванням того, що необхідно
оплачувати витрати на харчування,
розвиток дітей, одяг та лікування.

Крім того, позивачка стверджувала, що
відповідач працездатний, фізично
здоровий і може за своїм матеріальним
станом надавати дітям допомогу.
Вказані обставини і стали підставою
для звернення до суду з даним позовом.

У судове засідання позивачка не
з`явилась, про час та місце його
проведення сповіщена належним чином,
27.08.2013р. звернулась до суду з заявою, в
якій просила розглянути справу у її
відсутність.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та просив
суд їх задовольнити, посилаючись на те,
що шлюбні стосунки з відповідачем, не
зважаючи на наданий судом строк для
примирення, відновлені не були, сторони
проживають окремо, збереження сім`ї є
неможливим.

Справа розглянута у відсутність
відповідача та його представника.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 17.12.2013р. позовна заява ОСОБА_3
задоволена частково.

Суд розірвав шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
зареєстрований 23 липня 2005р. у Відділі
реєстрації актів цивільного стану
Київського районного управління
юстиції м. Одеси, актовий запис № 534.

Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4
частини від усіх доходів, починаючи з
дня подання заяви - 01.07.2013р. і до
повноліття доньки ОСОБА_5, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_4

Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 аліменти утримання доньки
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини
від усіх доходів, починаючи з дня
подання заяви - 01.07.2013р. і до повноліття
доньки ОСОБА_6, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5

Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 сплачений судовий збір у
розмірі 114, 70 грн.

Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь
держави судовий збір у розмірі 229,40 грн.

В решті позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 17.12.2013р. скасувати, ухвалити
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в
задоволенні позовних вимог про
розірвання шлюбу, стягувати з ОСОБА_4
аліменти на кожну дитину у розмірі 1/6
частини від усіх доходів до їх
повноліття, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому
посилався на те, що він добровільно
сплачує аліменти на дітей і за період
з 06.08.2013р. по 20.11.2013р. ним витрачено
коштів на дітей в сумі 13 129 грн., що
підтверджено товарними чеками та
квитанціями, відповідно до яких він
сплачував витрати на харчування у
дитячому садку меншої доньки, надавав
благодійну допомогу в школі , де
навчається старша донька, купував одяг
для дітей.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_4 посилався на те, що
подружжя не проживають з квітня 2013р.,
проживають окремо, просив надати
сторонам строк для примирення, не
погодився з розірванням шлюбу, а тому
просив в позові про розірвання шлюбу
відмовити. Також просив зменшити
розмір аліментів з 1 /4 до 16 частини на
кожну дитину до повноліття дітей,
оскільки він отримує заробітну плату в
державній установі, яка не дозволяє
йому сплачувати аліменти на кожну
дитину в розмірі 1/4 частини заробітку.

Представник ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 просив апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін. При цьому, посилався
на те, що позивачка ОСОБА_3 на
примирення з відповідачем не
погоджується, наполягає на розірванні
шлюбу.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення сторін, колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позов позивача про
розірвання шлюбу, суд першої інстанції
посилався на те що, позов в частині
розірвання шлюбу підлягає задоволенню,
оскільки родина сторін фактично
розпалася і її відновлення є
неможливим, позивачка наполягає на
розірванні шлюбу, на примирення вона не
погоджується.

Вислухавши пояснення відповідача та
представника позивача, колегія суддів
дійшла до висновку, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про розірвання шлюбу між сторонами.

Задовольняючи частково позов позивача
про стягнення аліментів на утримання
двох малолітніх дітей в розмірі 14
заробітної плати(доходу) відповідача
на кожну дитину, суд першої інстанції,
виходячи із заробітної плати, яка
надана з місця роботи відповідача,
дійшов висновку про те, що відповідач
має можливість сплачувати аліменти в
розмірі 14 частини заробітку(доходу) на
двох дітей, кожному, до їх повноліття.

Колегія суддів повністю не
погоджується з висновком суду з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 липня 2005р. у
Відділі реєстрації актів цивільного
стану Київського районного управління
юстиції м. Одеси було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про
шлюб(а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась
донька, ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про народження, де батьком
дитини записаний відповідач(а.с.5).

Також, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька,
ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом
про народження, де батьком дитини
записаний відповідач(а.с.6).

Відповідно до положень ст. 51
Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК
України шлюб ґрунтується на
добровільній згоді жінки та чоловіка,
та примушення жінки та чоловіка до
шлюбу не допускається.

Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3,
ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України,
дружина і чоловік мають рівне право на
повагу до своєї індивідуальності,
своїх звичок та уподобань, при цьому
способом захисту сімейних прав та
інтересів, у тому числі, є право на
припинення шлюбних відносин шляхом
пред'явлення до суду позову про
розірвання шлюбу одним із подружжя.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК
України, шлюб розривається, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, інтересам
їхніх дітей, що мають істотне
значення.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
подальше спільне життя ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 й збереження їх шлюбу
суперечить інтересам сторін, оскільки
сторони подружні відносини припинені з
квітня 2013р., спільного господарства не
ведуть, проживають окремо, за тривалий
час не знайшли між собою зрозуміння
щодо примирення, позивачка наполягає
на розірванні шлюбу та на примирення не
погоджується.

Крім того, представник позивача надав
копію позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про розірвання шлюбу, яка була подана
до суду 20.09.2010р., що підтверджує, що між
сторонами і раніше ставилося питання
про розірвання шлюбу.

Таким чином, в ході розгляду справи,
судом була перевірена наявність
відповідних підстав для розірвання
шлюбу і суд переконався у дійсному
волевиявленні позивача.

Враховуючи викладене та задовольняючи
позов про розірвання шлюбу, суд виходив
з того, що добровільність шлюбу - одна з
основних його засад. Шлюб ґрунтується
на вільній згоді жінки та чоловіка.
Збереження шлюбу можливе на паритетних
засадах, на почуттях взаємної любові та
поваги, взаємодопомоги та підтримки,
тобто на тому, що є моральною основою
шлюбу.

Позивачка протягом розгляду
справи від позову не відмовилась, а
навпаки наполягала на його розірванні,
тому підстав для задоволення
апеляційної скарги в цій частині вимог
не вбачається. Оскільки ніхто не може
бути примушений до проживання в шлюбі.

Доводи апелянта про надання строку
для примирення є необґрунтованими з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України, суд
вживає заходів щодо примирення
подружжя, якщо це не суперечить
моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 5 ст. 191 ЦПК України у справі
про розірвання шлюбу суд може зупинити
розгляд справи і призначити подружжю
строк для примирення, який не може
перевищувати шести місяців.

Зі змісту ч. 1 ст. 111 СК України та ч. 5
ст. 191 ЦПК України випливає, що надання
подружжю строку для примирення є
правом, а не обов'язком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час розгляду справи у суді першої
інстанції позивачка надала до суду
заяву про те, що вона наполягає на
розірванні шлюбу, а її представник
посилався на те, що подальше сімейне
життя сторін є не можливим, оскільки
шлюб існує формально, а тому позивачка
свідомо прийняла рішення про
розірвання шлюбу.

Колегією суддів звернута увага на
те, що справа в суді першої інстанції
розглядалася тривалий час з 01 липня
2013р., судом надавався строк для
примирення сторін до 12 грудня 2013р., а
тому клопотання апелянта щодо надання
строку для примирення не підлягає
задоволенню(а.с.37).

Доводи апелянта про те, що
розірвання шлюбу було здійснено за
участю представника позивача є
необґрунтованими, оскільки позивачка
сама подала до суду позов, під час
розгляду справи надала до суду окрему
заяву про слухання справи у її
відсутність. При цьому наполягала на
розірванні шлюбу та посилалась на
причини сімейних відносин, які привели
до розірвання шлюбу(а.с.23).

Відповідно до ст. 141 СК України,
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини
не впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України,
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття. За
рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька
і (або) у твердій грошовій сумі.

За ст. 182 СК України, при визначенні
розміру аліментів суд враховує стан
здоров'я та матеріальне становище
дитини; стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів;
наявність у платника аліментів інших
дітей, непрацездатних чоловіка,
дружини, батьків, дочки, сина; інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.183 СК України, суд визначає
розмір аліментів у частці від
заробітку(доходу) батька дитини.

Відповідно до ст. 191 СК України
аліменти присуджуються за рішенням
суду від дня пред'явлення позову.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції
визначив розмір аліментів у частці від
заробітку (доходу) батька дітей в
розмірі 1/4 частини на кожну дитину, з
усіх видів його заробітку (доходу),
щомісячно до досягнення дітьми
повноліття, так як даний розмір
аліментів є розумним та достатнім для
утримання дітей.

Мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не може бути меншим, ніж 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених ст. 184 СК України
(ч. 2 ст. 182 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка ОСОБА_3 працює в ДМЛ №2 м.
Одеси, її заробітна плата з лютого
2013р. по січень 2014р. склала 10 575 грн. Також
вона працює лікарем в Державному
закладі « Український медичний центр
реабілітації матері та дитини
Міністерства охорони здоров'я
України», в якому їй нарахована
заробітна плата з лютого 2013р. по
січень 2014р. в сумі 47294 грн.(а.с. 91-92 ).

Відповідач працює лікарем в
поліклініці №10 м. Одесі та його
заробітна плата з березня 2013р. по
грудень 2013р. склала 21 251 грн.,
середньомісячна зарплата склала 2114
грн. (а.с.75).

Колегія суддів вважає, що
позивачем не було надано суду
достатніх та належних доказів у
підтвердження можливості відповідача
сплачувати аліменти на дітей
щомісячно в розмірі 14 частини на кожну
дитину.

Визначаючи розмір аліментів на
утримання дітей, суд першої інстанції
не врахував майновий стан сторін, не
взяв до уваги те, що відповідач працює,
але має середньомісячну зарплату у
розмірі 2114 грн., інших доходів не має,
а тому судова колегія прийшла до
висновку, що розмір аліментів
необхідно встановити в розмірі 16
частини заробітної плати(доходу) на
кожну дитину, щомісячно до повноліття
дітей, в зв'язку з чим рішення суду
слід змінити в частині стягнення
аліментів на дітей, виклавши
резолютивну частину рішення щодо
стягнення аліментів в новій редакції.

В іншій частині рішення суду необхідно
залишити без змін, оскільки висновки
зроблені судом на підставі повного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів та в повній мірі
відповідають вимогам закону.

Доводи представника позивача щодо
стягнення аліментів у розмірі 14 частин
заробітку (доходів) на кожну дитину є
необґрунтованими, оскільки позивачем
не надано доказів про те, що відповідач
спроможний сплачувати аліменти в
розмірі, який зазначила позивачка.
Позивачем не було надано суду
документів у підтвердження того, що
відповідач отримує заробітну плату,
доходи з інших джерел та спроможній
сплачувати аліменти в розмірі 14
частини на кожну дитину. Крім того,
відповідач також надає і добровільну
допомогу на дітей, відповідно до
квитанцій, які надані до апеляційної
скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного
кодексу України розмір аліментів,
визначений за рішенням суду або
домовленістю між батьками, може бути
згодом зменшено або збільшено за
рішенням суду за позовом платника або
одержувача аліментів у разі зміни
матеріального або сімейного стану,
погіршення або поліпшення здоров'я
когось із них та в інших випадках,
передбачених цим Кодексом.

В подальшому, в разі отримання інших
доходів відповідачем, позивачка не
позбавлена права звернутися до суду з
позовом про зміну розміру аліментів.

Інші доводи апелянта не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому мають бути відхилені.

Відповідно до ст.367 ЦПК України
рішення в частині стягнення аліментів
у межах суми платежу за один місяць
підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307 ч.1
п.3,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 17 грудня 2013 року змінити в
частині позовних вимог щодо стягнення
аліментів, виклавши резолютивну
частину в новій редакції.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення аліментів задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, аліменти на утримання доньки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6
частини заробітку (доходів) щомісячно,
але не менше 30 % прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку,
починаючи з дня подання заяви - 01.07.2013
року і до повноліття доньки ОСОБА_5,
тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2 аліменти утримання доньки
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини
заробітку ( доходів), щомісячно, але не
менше 30 % прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, починаючи з
дня подання заяви - 01.07.2013 року і до
повноліття доньки ОСОБА_6, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_5.

В іншій частині рішення Київського
районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

О.М. Таварткіладзе

Л.Л. Троїцька