Справа № 133/2997/13-ц Провадження №
22-ц/772/960/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Городівський А. А.Категорія:
30 Доповідач: Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Вінницької
області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Пащенко Л.В.,
Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 13 лютого 2014
року у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що 8 вересня 2013 року приблизно о 07 год. 50
хв. на автошляху с. Комсомольське - с.
Безіменна Козятинського району
Вінницької області, коли пастухи на
пасовище гнали велику рогату худобу, на
корову, яка належала позивачу, скоїв
наїзд відповідач ОСОБА_3, керуючи
автомобілем ВАЗ - 2107 д/н НОМЕР_1.
Власником автомобіля, яким керував
ОСОБА_3, є його батько співвідповідач
ОСОБА_4

Внаслідок ДТП корова загинула. М'ясо
від загиблої корови забрали
відповідачі по справі. Позивач
зазначив, що вік належної йому корови
був 3 роки 6 місяців, вага 500 кг, вартість
12 000 грн.

У зв'язку з тим, що у добровільному
порядку відповідачі заподіяну ними
шкоду позивачу відшкодувати не
бажають, тому він звернувся до суду за
захистом своїх прав і просив суд
стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на його
користь матеріальну шкоду в розмірі 12
000 грн. та моральну шкоду в розмірі 6 000
грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 13 лютого 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2 -
відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права, в апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції позивач
підтримав апеляційну скаргу,
відповідачі та їх представник
заперечили проти її задоволення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак рішення суду таким вимогам не
відповідає, оскільки постановлено з
порушенням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та
особами, які беруть участь у справі не
оспорюється, що 8 вересня 2013 року
приблизно о 07 год. 50 хв. на автошляху с.
Комсомольське - с. Безіменна
Козятинського району Вінницької
області водій ОСОБА_3 керуючи
автомобілем ВАЗ - 2107 д/н НОМЕР_1, в салоні
якого знаходився власник цього
автомобіля - його батько
співвідповідач ОСОБА_4, здійснив наїзд
на належну ОСОБА_2 корову, яку погоничі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом з іншими
коровами переганяли на пасовище, чим
заподіяв його корові тілесні
ушкодження, які на думку відповідачів
були не сумісні з подальшим її
існуванням, а тому вони корову дорізали
і продали її заготувачам.

Постановою Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 14.11.2013 року провадження у
справі відносно ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП
закрито через те, що у судовому
засіданні не знайшло підтвердження, що
цей водій порушив п. 12.1 Правил
дорожнього руху, зокрема, що під час
вибору в установлених межах безпечної
швидкості руху не врахував обстановку,
не вибрав безпечну швидкість руху, щоб
мати змогу безпечно керувати
транспортним засобом, здійснив наїзд
на корову, яка вийшла на дорогу під час
перегону(а.с. 31).

Відмовляючи у вимогах позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
корова, яка рухається по автодорозі чи
біля неї у розумінні положень ст.1187 ЦК
України є джерелом підвищеної
небезпеки, належний догляд за яким
повинен бути забезпечений погоничами,
які взяли на себе обов'язки по
випасанню худоби та догляду за нею, а
тому враховуючи положення ст.1188 ЦК
України про відповідальність
володільців джерел підвищеної
небезпеки одного перед одним за
наявності вини та відсутність вини
водія ОСОБА_3 у ДТП у задоволенні позову
до відповідачів слід відмовити.

Однак з такими висновками суду не можна
погодитись виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України визначено,
що джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Пленум Верховного Суду у п. 4 своєї
Постанови від 27 березня 1992 року N 6 "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" роз'яснив, що джерелом
підвищеної небезпеки належить
визнавати будь-яку діяльність,
здійснення якої створює підвищену
імовірність заподіяння шкоди через
неможливість контролю за нею людини, а
також діяльність по використанню,
транспортуванню, зберіганню предметів,
речовин і інших об'єктів виробничого,
господарського чи іншого призначення,
які мають такі ж властивості. Майнова
відповідальність за шкоду, заподіяну
діями таких джерел, має наставати як
при цілеспрямованому їх використанні,
так і при мимовільному прояві їх
шкідливих властивостей (наприклад, у
випадку заподіяння шкоди внаслідок
мимовільного руху автомобіля). Під
володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду від 27 березня 1992 року N 6
"Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" розглядаючи
позови про відшкодування шкоди, суди
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна особі і майну громадянина,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини.

Аналогічні роз'яснення з вказаних
питань містяться також у п.п. 4-6
Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року
№ 4 "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки".

З огляду на наведенні положення норм
матеріального права та роз'яснення ВСУ,
ВССУ корова, навіть та, яка рухається по
автодорозі чи біля неї, не є джерелом
підвищеної небезпеки, оскільки її
утримання не створює підвищену
небезпеку для її власника та інших
осіб, а відтак власнику корови ОСОБА_2
володілець джерела підвищеної
небезпеки, у даному випадку це ОСОБА_3,
який, як сам він стверджував у суді
апеляційної інстанції, на момент ДТП
на підставі довіреності власника
автомобіля ОСОБА_4 та у його
присутності керував автомобілем, яким
було ушкоджено корову, повинен
відшкодувати позивачу заподіяну
загибеллю корови майнову шкоду навіть
за відсутності вини ОСОБА_3 у ДТП.

При визначенні розміру відшкодування
майнової шкоди, колегія суддів
виходить із того, що єдиним належним та
допустимим доказом вартості корови
позивача є показання Сільського голови
Комсомольської сільської ради свідка
ОСОБА_9 про те, що вартість такої корови
складає 10000-12000 грн., а тому на користь
позивача слід стягнути середню
вартість корови від вказаної цим
свідком, тобто 11000 грн.

Не можна визнати обґрунтованими
висновки суду першої інстанції про те,
що належними відповідачами по
відшкодуванню шкоди позивачу,
заподіяної загибеллю його корови, є
погоничі тварин, оскільки на порушення
положень ст.ст. 212-215 ЦПК України суд не
зазначив у рішенні на підставі яких
норм матеріального права, належних та
допустимих доказів він дійшов таких
висновків.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України
визначено, що моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
фізичної особи, яка її завдала: якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Оскільки однією із загальних умов
відповідальності за заподіяння
моральної шкоди ч. 1 ст. 1167 ЦК України
визначає вину, яка у діях відповідачів
не встановлена, а також враховуючи те,
що позивачем не доведено сам факт
наявності заподіяння йому моральної
шкоди, у задоволенні його вимог про її
відшкодування слід відмовити.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції як постановлене з порушенням
норм матеріального права підлягає до
скасування на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення вимог
позивача, яким слід стягнути із ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 завдану йому
матеріальну шкоду в розмірі 11000,00 грн., у
решті позовний вимог - відмовити.

Враховуючи положення ст. 88, ч. 4 ст. 316 ЦПК
України, колегія суддів, вирішуючи
питання щодо розподілу судових витрат,
вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 суму судового збору у
розмірі 321,52 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково, рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 13 лютого 2014 року
- скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
завдану йому матеріальну шкоду в
розмірі 11 000,00 грн. (одинадцять тисяч
гривень 00 грн.).

В решті позовний вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі 321,52 грн. (триста
двадцять одна гривня 52 коп.).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :
О.В. Ковальчук

Судді :
Л.В. Пащенко

В.В. Жданкін