Єдиний унікальний номер 0551/7069/12
Номер провадження 22-ц/775/299/2014
Головуючий у 1 інстанції Тарасенко С.Б.
Доповідач Корчиста О.І.
24 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Янчук
Т.О., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 31 липня
2013 року по цивільній справі за позовною
заявою Прокурора Будьоннівського
району м. Донецька в інтересах
Публічного акціонерного товариства
«Державний Ощадний банк України» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитом,
У липні 2011 року Прокурор
Будьоннівського району м. Донецька,
діючи в інтересах Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитом,
посилаючись на те, що 20 серпня 2008 року
між ПАТ «Державний ощадний банк
України» (надалі по тексту ПАТ
«Державний ощадний банк») та ОСОБА_1
було укладено кредитний договір №
К-И-221316856, відповідно до умов якого банк
надав відповідачці кредит в розмірі
150000 гривень строком на 240 місяців. У
якості забезпечення зобов`язань за
кредитом між Банком та ОСОБА_2 було
укладено договір іпотеки нерухомого
майна № К-И-221316856/1 від 12 серпня 2008 року,
за умовами якого іпотекодавець з метою
забезпечення належного виконання
зобов`язання, що випливає із
вищевказаного кредитного договору
передає в іпотеку, а іпотекодержатель
приймає в іпотеку в порядку і на умовах,
визначених у договорі іпотеки
нерухомого майна, предмет іпотеки, який
буде належати іпотекодавцю на праві
власності в майбутньому. Вказував, що
відповідачка ОСОБА_1 зобов`язання за
укладеним кредитним договором
виконувала не належним чином, у Банку
на підставі п. 4.3.3 кредитного договору
виникло право вимагати дострокове
повернення кредиту з одночасною
сплатою відсотків за фактичний час
користування кредитними ресурсами,
комісійних винагород та штрафних
Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 31 липня 2013 року позовні
вимоги Прокурора Будьоннівського
району м. Донецька в інтересах ПАТ
«Державний Ощадний банк України» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитом задоволено:
стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Державний Ощадний банк України»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 287417,64 гривень, а також,
стягнуто з відповідачів солідарно
судовий збір в розмірі 1700 гривень в
дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначаючи, що рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 31 липня
2013 року постановлено з порушенням норм
процесуального права, просила вказане
рішення скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що при розгляді
справи, суд першої інстанції порушив
норми цивільно-процесуального кодексу
України, оскільки позовна заява
Прокурора Будьоннівського району м.
Донецька (з урахуванням змін і уточнень
до позовної заяви, зокрема від 03 грудня
2012 року) не відповідає вимогам ст. 45 ч. 4,7
ст. 119 ЦПК, ст. 36-1 Закону України «Про
прокуратуру», ст. 121 Конституції
України, а відтак не повинна була
розглядатися судом.

Також ОСОБА_1 зазначає, що звернення
прокурора до суду із вказаним позовом
було передчасним, оскільки банк не
дотримався встановленої законом і
договором процедури повернення
(звернення стягнення) всієї суми за
кредитним договором, і тому
зобов`язання по поверненню всієї суми
за кредитним договором у неї не
виникало.

Крім цього, зазначала, що відповідно до
укладеної додаткової угоди №1 до
кредитного договору, у зв'язку з
настанням однієї з подій, передбачених
цією додатковою угодою, припиняється й
нарахування відсотків за користування
кредитом, в тому числі - звернення банку
до третіх осіб (судових органів,
нотаріуса) з метою примусового
стягнення боргу.

Вважає, що суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги про
стягнення всієї суми боргу солідарно з
відповідачів, у тому числі з поручителя
ОСОБА_2, належним чином не дослідив
умови договору поруки, інші докази, які
містяться в матеріалах справи, у тому
числі, поштове повідомлення від 12
серпня 2009 року, як доказ отримання
поручителем ОСОБА_2 претензії банку від
03 серпня 2009 року №3298, яке не було
підписано з боку ОСОБА_2, та не
застосував до спірних відносин ч. 4 ст.
559 ЦК України і не дійшов висновку про
припинення договору поруки в силу
вимог закону і про необґрунтованість, у
зв`язку з цим, позовних вимог до
поручителя ОСОБА_2

В судове засідання апеляційного суду
відповідач ОСОБА_1 не з`явилась, надала
заяву, в якій просила розглянути справу
без її участі, а апеляційну скаргу
задовольнити.

В судовому засіданні представник
відповідачів - ОСОБА_4 доводи
апеляційної скарги підтримала та
просила її задовольнити.

В засіданні апеляційного суду
представник ПАТ «Державний ощадний
банк України» просив в задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

В засіданні апеляційного суду прокурор
Прокуратури Донецької області
Гайфулін О.О. в задоволенні апеляційної
скарги просив відмовити.

В засідання апеляційного суду
відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, що з'явились,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що скарга
ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що 20 серпня 2008 року між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір
№ К-И-221316856, згідно якого відповідач
отримала кредит на суму 150000 гривень
строком на 240 місяців, з терміном
кінцевого погашення не пізніше 11
серпня 2028 року зі сплатою 23% річних. У
якості забезпечення виконання
зобов`язання 12 серпня 2008 року між
Банком та відповідачем ОСОБА_2 був
укладений договір іпотеки нерухомого
майна № К-И-221316856/1. Крім того, 12 серпня
2008 року між Банком та відповідачем
ОСОБА_2 був укладений договір поруки №
К-И-221316856/1.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що на підставі ст. ст.
526,527,530 ЦК України, зобов`язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений договором строк, однак в
порушення цих вимог, відповідачка
ОСОБА_1 заборгованість за кредитом та
відсотки не сплачувала, внаслідок чого,
станом на 12 березня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 287417,64 гривень,
яку на підставі ст. 554 ЦК України суд
першої інстанції вважав можливим
стягнути в солідарному порядку з
відповідачів на користь позивача в
повному обсязі.

Однак, з такими висновками суду
повністю погодитись не можна, оскільки
при визначенні загального розміру
заборгованості поза увагою суду першої
інстанції залишилось наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

В ст. 530 ЦК України зазначено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 20 серпня 2008 року
між ПАТ «Державний ощадний банк» та
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ К-И-221316856, відповідно до якого банк
надав відповідачу кредит в розмірі 150000
гривень строком на 240 місяців. У якості
забезпечення зобов`язань за кредитом
між Банком та ОСОБА_2 було укладено
договір іпотеки нерухомого майна №
К-И-221316856/1 від 12 серпня 2008 року.

Наявним в матеріалах справи
розрахунком заборгованості
підтверджено, що ОСОБА_1 обов`язки, які
були покладені на неї вищевказаним
кредитним договором, належним чином не
виконувала, у зв`язку з чим, станом на 12
березня 2013 року утворилась
заборгованість, яка складається з
непогашеного залишку за кредитом,
заборгованості за відсотками та пені.

Проте, в частині визначення
розміру пені такий розрахунок не
відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України, згідно до умов якої позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення пені.

Таким чином, стягненню підлягає
пеня за період з липня 2010 року по липень
2011 року, що складає 11 124,60 гривень.

Крім цього, поза увагою суду
залишилось те, що відповідно до умов
Додаткової угоди №1, укладеної 06 квітня
2010 року між ВАТ «Державний ощадний
банк», було внесено зміни до кредитного
договору та визначено, що нарахування
процентів за користування кредитом
припиняється в разі звернення банку до
третіх осіб, в тому числі судових
органів, з метою примусового стягнення
боргу.

Вбачається, що із позовом про
стягнення заборгованості в інтересах
банку прокурор звернувся у липні 2011
року.

Таким чином, стягненню
підлягають проценти, що були
нараховані до липня 2011 року та
складають 59 998,91 гривень.

Доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 про не застосування судом
першої інстанції до спірних відносин
вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України про
припинення договору поруки не
спростовують висновків суду, оскільки
наслідки, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК
України, наступають лише після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки або, якщо такий строк
не встановлено, то порука припиняється
після спливу шестимісячного строку від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання.

Так, зі змісту п. 4.1. Договору
поруки від 12 серпня 2008 року, укладеного
між ВАТ «Державний Ощадний банк» та
ОСОБА_2 вбачається, що порука
припиняється, якщо Кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання зобов'язань за кредитним
договором №К-И-221316856 від 12 серпня 2008
року не пред'явить вимогу до
поручителя.

Відповідно до Кредитного договору
від 12 серпня 2008 року, укладеному між
банком та ОСОБА_1, остаточний термін
погашення кредиту не пізніше 11 серпня
2028 року.

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 були предметом розгляду в суді
першої інстанції та не є такими, що є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції.

Разом з тим, зміні підлягає і
визначений судом першої інстанції
порядок стягнення судового збору з
відповідачів в солідарному порядку.

Приписами закону України «Про
судовий збір» та ст. 88 ЦПК України не
передбачено солідарну
відповідальність за відшкодування
судових витрат.

У зв'язку з чим, рішення суду
першої інстанції в цій частині також
підлягає приведенню у відповідність до
зазначених вимог закону, а з
відповідачів підлягають стягненню
понесені позивачем судові витрати в
розмірі 1700 гривень, по 850 гривень з
кожного.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК
України, апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 31 липня 2013 року змінити.

Стягнути в солідарному порядку з
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
Ощадний банк України» заборгованість
за кредитним договором №К-И221316856 від 20
серпня 2008 року, а саме: заборгованість
за тілом кредиту в розмірі 149 368,57
гривень, заборгованість за відсотками
в розмірі 59 998,91 гривень, пеню у розмірі
11 124, 60 гривень, а всього 220 292,08 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Державний Ощадний банк
України» судовий збір по 850 гривень з
кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Касаційна скарга
на нього може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді