АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2214/14
Головуючий у 1 й інстанції - Приходченко
Справа № 2-205-2509 (4853) 13
Доповідач - Григорченко Е.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

Судді-головуючого:
Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Варенко О.П.,
Лаченкової О.В.

при секретарі
Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 23 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про виселення та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася з позовом до
відповідача ОСОБА_6, та просила суд
висилити відповідача і вселити її до
квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року
провадження по справі в частині
позовних вимог про виселення було
закрито у зв'язку з відмовою позивача
від позову в цій частині.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5
посилається на те, що вона за рішенням
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 8 грудня 2011 року
та додатковим рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2011 року отримала у спадок,
після смерті своєї матері та брата,
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, які її
приватизували та отримали свідоцтво
про право власності на житло від 21
червня 2004 року. З серпня 2008 року позивач
до квартири потрапити не має
можливості, оскільки квартира була
зайнята невідомими їй особами.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 березня 2013 року
з зазначеної квартири виселено осіб,
які незаконно зайняли квартиру. Однак,
у квартирі до сих пір проживають
сторонні люди. 15 травня 2013 року позивач
та державний виконавець Літвінова А.І.
знаходилися біля квартири АДРЕСА_2 для
виконання рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська про
виселення від 19 березня 2013 року. До них
вийшов ОСОБА_6 та заявив, що квартира є
його власністю та їх не впустив.
Позивач у своєму позові та у ході
судового засідання просила суд вселити
її в квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року
відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні
позовних вимог про вселення.

ОСОБА_5 звернулася з апеляційною
скаргою на зазначене рішення суду, де
ставить питання про його скасування та
ухвалення нового про задоволення
позову, посилаючись на те, що рішення
ухвалено з порушення норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню,
рішення суду - скасуванню, згідно п.п. 3,4
ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового
рішення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції
виходив з того, що на підставі рішення
Ленінського районного суду
Дніпропетровська від 8 грудня 2011 року
було визнано незаконним розпорядження
органу приватизації від 30 вересня 2008
року про передачу квартири АДРЕСА_1 у
власність ОСОБА_7; визнано недійсним
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 від 30 вересня 2008 року,
виданого Управлінням житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради на ім'я ОСОБА_7; припинено
право власності ОСОБА_7, на квартиру
АДРЕСА_1, що підставою для скасування
державної реєстрації права власності
на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7;
визнано недійсним

договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 29 жовтня 2008 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстровий № 3424; припинено право
власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1,
що є підставою для скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-7).

Додатковим рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 груді 2011 року було визнано право
власності за ОСОБА_5 на 1/2 частину цієї
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_10,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та на 1/2 частину
квартири в порядку спадкування за
законом після смерті брата ОСОБА_11,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8-9).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 березня 2013 року
зі спірної квартири виселена ОСОБА_8 та
ОСОБА_12 (а.с. 10-12).

З метою виконання рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
1 березня 2013 року, державним виконавцем
ДВС ДМУЮ Літвіновою А.І. було складено
акт від 15 травня 2013 року, на підставі
якого встановлено, що квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 відчинив ОСОБА_6, з ним
в квартирі знаходилась ОСОБА_14 (а.с. 13).

Згідно з довідкою адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України у
Дніпропетровській області - ОСОБА_6
зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2, не
значиться (а.с. 30), його зареєстрованим
місцем проживання, згідно довіреності
від 15 серпня 2013 року, є АДРЕСА_10 (а.с. 31).

У зв'язку з вищезазначеним, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відмову у позові, оскільки позивач не
надав суду доказів того, що відповідач
незаконно заволодів квартирою,
позивача та порушує права власності
позивача.

Правильно встановивши обставини
справи, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, що в даному
випадку не порушено право власності
позивача на належну їй квартиру, тому
не підлягає захисту її право.

Так, відповідно до вказаних вище
судових рішень, квартира належить
позивачу /а.с. 4-9/.

Позивач пояснила, що в спірній квартирі
мешкає відповідач, який чинить
перешкоди у користуванні власністю.

Зазначені обставини підтверджуються
актом державного виконавця від 15.05.2013
року, яким встановлено, що при
примусовому виконанні рішення суду
щодо виселення ОСОБА_8 з квартири
АДРЕСА_1, в квартирі знаходився
відповідач, який відкрив двері
квартири /а.с. 13/.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Зміст права власності становлять три
складові (ст. 317 ЦК України): право
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Володіння
майном - це юридично закріплена
можливість фактично мати майно,
впливати на нього в будь-який момент,
здійснювати щодо такого майна свою
волю. Право користування полягає в
юридично закріпленій можливості
власника використовувати корисні
якості майна для себе, мати з цього
певний зиск та вигоду. Право
розпорядження - це можливість власника
установлювати, змінювати та припиняти
юридичне існування майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Він має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном ст. 391 ЦК України.

Усупереч викладеним вище нормам, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що позивач фактично не може в повній
мірі здійснити своє право власності
щодо квартири, що належить їй на праві
власності.

Посилання суду на те, що позивачу буде
належати право володіння,
користування та розпорядження
квартирою після реєстрації, є
помилковим з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.5. ч. 1 ст. 19 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", Державна реєстрація прав
проводиться на підставі рішень судів,
що набрали законної сили.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав"

Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини (частина п'ята
статті 1268 ЦК), проте право власності на
нерухоме майно у разі прийняття
спадщини виникає у спадкоємця з
моменту державної реєстрації речового
права на нерухоме майно (стаття 19
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди
повинні розмежовувати право на
спадщину як майнове право (об'єкт
спадкування), та виникнення права
власності на спадкове майно як на
об'єкт нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу належить зазначена квартира з
моменту прийняття спадщини, що
підтверджено рішенням суду/а.с. 4-9/, яким
за позивачем визнано право власності в
порядку спадкування.

Отже, в даному випадку, відсутність
реєстрації квартири, яка лише фіксує
перехід права власності, не є
підставою для відмови у позові щодо
вселення позивача в квартиру, яка є
спадковим майном.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду - скасувати
та ухвалити нове про задоволення
позову щодо вселення позивача в
квартиру.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року
скасувати.

Вселити ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: