РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 123/13523/13-ц

Номер провадження 2/123/398/2014

31.01.2014 року

Київський районний суд м. Сімферополя
АР Крим у складі:

головуючого судді - Гуріної О.В.,

при секретарі - Селезньової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових будівель,

встановив:

20.11.2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових будівель.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.10.2013
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 укладений договір
купівлі-продажу нежитлових будівель,
відповідно до якого покупці в рівних
частках набули право власності на
нежитлові будівлі, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 Згідно з п.1.4 Договору,
будівлі, що відчужені, складаються з:
приміщень №№1, 2 загальною площею 21,6
кв.м. у літер «Б» загального
користування; бокси А загальною площею
122,1 кв.м.; бокси Б загальною площею 77,9
кв.м., споруди. Продаж зазначених
приміщень відбувся з порушенням прав
позивачки як співвласника приміщень та
орендатора земельної ділянки, на якій
розташовані продані будівлі, власника
мереж та комунікацій, що
використовуються в забезпечення
діяльності проданих будівель. Вона
сплачує за оренду земельної ділянки
під проданими будівлями та за
водопостачання, каналізацію,
електропостачання на проданий об'єкт.
Фактично використання спірних
будівель за призначенням можливе
тільки за погодженням з нею. Крім того,
вона мала переважне право купівлі
частки у праві спільної часткової
власності на продані приміщення, але її
не було повідомлено про продаж. Її
переважне право на покупку спірних
приміщень підтверджується рішенням
виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради №2351 від 22.12.2006 року, на
підставі якого 18.01.2007 року їй було
видане свідоцтво про право приватної
спільної часткової власності ( ? частка)
на нежитлові будівлі загальною площею
418 кв.м. у літерах «А», «Б» по АДРЕСА_3, а
також ухвалою Київського районного
суду м.Сімферополя про затвердження
мирової угоди між нею та ОСОБА_2,
відповідно до якої поділено спірне
майно загальною площею 418 кв.м., що
знаходилось у приватній спільній
часткові власності. Відповідно до
розподілу приміщення №1 котельня 10,7 і
приміщення №2 електрощитова площею 10,9
кв.м., а також усі інженерні мережі,
залишено у загальному користуванні
співвласників . Таким чином, 200 кв.м. із
спільного майна виділено в натурі
ОСОБА_2, 196,4 кв.м. виділено ОСОБА_1, 21,6
кв.м. залишено в спільній власності та
загальному користуванні ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 28.01.2011 року виконавчий комітет
Сімферопольської міської ради прийняв
рішення №42 «Про присвоєння об'єкту
нерухомого майна номера АДРЕСА_1 та
оформлення права приватної власності
на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_2 За рішенням виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради від 28.01.2011 року оформлено право
приватної власності в цілому на
нежитлову будівлю літер «А» загальною
площею 196,4 кв.м. по АДРЕСА_2 на ім'я
ОСОБА_1, на підставі цього рішення
видане свідоцтво про право власності
від 02.02.2011 року, в якому зазначена
загальна площа будівлі 196,4 кв.м., 21,6 кв.м.
залишено в спільній власності та
загальному користуванні ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 Крім того, відчужені будівлі
розташовані на земельній ділянці, яка
знаходиться в оренді у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 згідно до
укладеного 25.12.2002 року з
Сімферопольською міською радою
договору оренди земельної ділянки,
засвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6 З урахуванням вищевикладеного і
посилаючись на те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
позивачка вважає договір
купівлі-продажу нежитлових будівель
від 29.10.2013 року недійсним. Вважала
також, що правочин є недійсним з
підстав, передбачених ст.229 ЦК України,
так як покупці помилились щодо
властивостей і якості речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.
Просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлових будівель
від 29.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом
Сімферопольського міського
нотаріального округу АР Крим ОСОБА_7;
припинити право власності ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 на нежитлові приміщення,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а
саме: приміщення №№1, 2 загальною
площею 21,6 кв.м. у літер «Б» загального
користування; бокси А загальна площа
122,1 кв.м., бокси Б загальна площа 77,9 кв.м.,
споруди.

У судовому засіданні представники
позивача підтримали заявлені вимоги.

Представники відповідачів
заперечували проти задоволення позову,
посилаючись на те, що оспорюваний
договір укладений з додержанням вимог
закону, відчужені нежитлові приміщення
не є спільною частковою власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а знаходились на
момент укладення договору у приватній
власності останньої, що
підтверджується правовстановлюючими
документами. ОСОБА_2 реалізувала своє
право власника на відчуження належного
їй майна, тому підстав для визнання
недійсним договору купівлі-продажу
немає. Доводи позивача про те, що
відчужені будівлі розташовані на
земельній ділянці, яка знаходиться в
оренді у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 згідно укладеного договору
оренди земельної ділянки вважали
безпідставними, так як ухвалою
Київського районного суду
м.Сімферополя від 19.11.2010 року по справі
№2-5109/10 постановлено виділити у
користування ОСОБА_2 земельну ділянку
площею 0,0478 га для експлуатації
комплексу об'єктів автотехнічного
обслуговування та гостьової парковки.
Рішенням Сімферопольської міської
ради №788 від 29.08.2013 року ( пункт 1.8)
затверджено документацію по
землеустрою та передано ОСОБА_2
земельну ділянку площею 0,0478 по АДРЕСА_1
в м.Сімферополі для реконструкції та
обслуговування комплексу об'єктів
автотехнічного обслуговування в
оренду строком на 10 років. Цим же
рішенням припинено право користування
приватного підприємця ОСОБА_1 частиною
земельної ділянки площею 0,0478 га
АДРЕСА_4, наданого під експлуатацію
ринку та автостоянки по торгівлі
автотранспортом , під будівництво та
експлуатацію автостоянки та комплексу
об'єктів автотехнічного
обслуговування. Посилання позивача на
те, що договір був укладений під
впливом помилки вважали
безпідставними, оскільки умови
договору та його природа сторонам
зрозумілі.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою
Київського районного суду
м.Сімферополя від 19.11.2010 року
затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, відповідно до якої поділено
спільне майно, а саме нежитлові
приміщення-бокси для обслуговування
автотранспорту по АДРЕСА_3 з
урахуванням часток співвласників.
Виділено у користування ОСОБА_2
земельну ділянку площею 0,0478 га, у
користування ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 0,0443 га для експлуатації
комплексу об'єктів автотехнічного
обслуговування та гостьової парковки.
28.01.2011 року виконавчий комітет
Сімферопольської міської ради прийняв
рішення №42 про присвоєння об'єкту
нерухомого майна - нежилим приміщенням
літерам «А», «Б», загальною площею 200,0
кв.м., що належить ОСОБА_2, номеру
АДРЕСА_1 та оформлення права приватної
власності в цілому на нежитлові
приміщення літер «А», «Б» загальною
площею 200,0 кв.м., приміщення №№1, 2
загальною площею 21,6 кв.м. в літер «Б»
загального користування, споруди по
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 ( а.с.31, 32). 02.02.2011
року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно - нежитлові
будівлі за адресою: АДРЕСА_1, зокрема:
приміщення №№1,2 загальною площею 21,6
кв.м. у літер «Б» - загального
користування; бокси, А, загальна площа
122,1 кв.м.; бокси, Б, загальна площа 77,9
кв.м., споруди ( а.с.96). Рішенням
виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради від 28.01.2011 року №58 об'єкту
нерухомого майна - нежитловій будівлі
літер «А», що належить ОСОБА_1,
присвоєно АДРЕСА_2, ухвалено оформити
право приватної власності в цілому на
нежиле приміщення літер «А» загальною
площею 196,4 кв.м. по АДРЕСА_2 на ім'я
ОСОБА_1 ( а.с.33, 34). 02.02.2011 року ОСОБА_1
отримала свідоцтво про право власності
на нежитлову будівлю за адресою:
АДРЕСА_2, а саме: бокси, А, загальна площа
196, 4 кв.м. ( а.с.28). Рішенням
Сімферопольської міської ради від
29.08.2013 року №788 ОСОБА_2 передано
земельну ділянку площею 0,0478 га по
АДРЕСА_1 для реконструкції і
обслуговування комплексу об'єктів
автотехнічного обслуговування, в
оренду строком на 10 років ( а.с.98). 29.10.2013
року ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 в другої сторони уклали
договір купівлі-продажу нежитлових
будівель, які складаються з: приміщення
№№1,2 загальною площею 21,6 кв.м. у літер
«Б» загального користування; бокси, А
загальна площа 122,1 кв.м., бокси, Б,
загальна площа 77,9 кв.м., споруди,
розташовані на земельній ділянці
площею 0,0478 га за адресою: АДРЕСА_1 (
а.с.47-48).

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статі
203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним ( оспорюваний
правочин).

Частина 1 статі 216 ЦК України
передбачає, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості
такого повернення, зокрема тоді, коли
одержане полягає у користуванні
майном, виконаній роботі, наданій
послузі, - відшкодувати вартість того,
що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Оспорюючи дійсність Договору
купівлі-продажу нежитлових будівель
від 29.10.2013 року, реєстровий №888,
позивачка стверджує, що даний правочин
порушує її права співвласника,
оскільки відчужені за договором
нежитлові приміщення знаходяться у
спільній частковій власності її та
ОСОБА_2 на підставі ухвали Київського
районного суду м.Сімферополя від 19.11.2010
року, винесеної по справі №2-5109/10. Таким
чином, вважає, що при укладенні
правочину волевиявлення учасника
правочину не було вільним і не
відповідало його волі. Крім того,
порушено її переважне право купівлі
частки у спільному майні, передбачене
ст.362 ЦК України.

Між тим, суд не може визнати такі доводи
позивача обгрунтованими, оскільки вони
не відповідають фактичним обставинам
справи і не підтверджуються належними
доказами.

Згідно зі ст.ст.317, 319, 321 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.356, 358 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю. Право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою.

Стаття 362 ЦК України передбачає
переважне право співвласника перед
іншими особами на купівлю частки у
праві спільної часткової власності у
разі її продажу.

Позивачка ОСОБА_1, посилаючись на
порушення своїх прав співвласника, не
надала правовстановлюючих документів,
які підтверджують, що нежитлові
будівлі, які були предметом
оспорюваного договору купівлі-продажу,
знаходяться у спільній частковій
власності її та ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Київського районного суду
м.Сімферополя від 19.11.2010 року по справі
№2-5109/10 затверджено мирову угоду між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна, що
знаходилось у їх спільній частковій
власності, а саме нежитлових
приміщень-боксів для обслуговування
автотранспорту по АДРЕСА_3. Кожному із
співвласників виділені приміщення
згідно із належною часткою в натурі, а
відтак право спільної часткової
власності припинилось.

Згідно зі ст.367 ЦК України майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу спільного майна між
співвласниками право спільної
часткової власності на нього
припиняється.

Право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

На момент поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
нежитлових будівель реєстрація прав на
об'єкти нерухомості здійснювалась бюро
технічної інвентаризації відповідно
до Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
року №7/5.

Право приватної власності ОСОБА_2 на
нежитлові будівлі, що були відчужені
нею на підставі Договору від 29.10.2013
року, реєстровий №888, підтверджується
Свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно, виданого виконавчим
комітетом Сімферопольської міської
ради АР Крим на підставі рішення
виконкому Сімферопольської міської
ради №42 від 28.01.2011 року. Право власності
зареєстровано у КРП «Сімферопольське
міжміське бюро реєстрації та технічної
інвентаризації» 16.02.2011 року, номер
запису 5733 в книзі 369, реєстраційний
№32795764.

Згідно з вищевказаним свідоцтвом про
право власності на нерухоме майно
ОСОБА_2 на праві власності належали
нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1,
зокрема: приміщення №№1,2 загальною
площею 21,6 кв.м. у літер «Б» - загального
користування; бокси, А, загальна площа
122,1 кв.м.; бокси, Б, загальна площа 77,9
кв.м., споруди ( а.с.96).

Як вбачається з фактичних обставин
справи, свідоцтва про право власності
на нежитлові будівлі після поділу
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали в 2011 році.
Але позивачка не оспорювала на той час
ні рішення виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради від
28.01.2011 року №42 про оформлення права
приватної власності в цілому на
нежитлові приміщення літер «А», «Б»
загальною площею 200,0 кв.м., приміщення
№№1, 2 загальною площею 21,6 кв.м. в літер
«Б» загального користування, споруди
по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, ні свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
видане на ім'я останньої на підставі
даного рішення.

Згідно з поясненнями сторін, на момент
укладення оспорюваного договору та на
час розгляду даної справи, свідоцтво
про право власності ОСОБА_2 на
відчужені нежитлові приміщення не
визнано недійсним у встановленому
порядку.

Отже, під час розгляду справи
позивачкою не доведено належними
доказами свого права власності на
відчужені нежитлові приміщення, тому
суд не вбачає підстав для висновку, що
оспорюваний Договір укладений з
порушенням вимог ст.203 ЦК України.

За відсутності доказів про право
спільної часткової власності ОСОБА_1 на
спірні нежитлові будівлі є
безпідставиними її доводи про
наявність переважного права купівлі
цих приміщень. Крім того, у разі
наявності такого права у співвласника,
він має право вимагати переведення на
нього прав і обов'язків покупця, а не
визнання правочину недійсним.

Також суд вважає необгрунтованими
посилання позивачки на те, що відчужені
будівлі розташовані на земельній
ділянці, яка знаходиться у неї в оренді.
Як слідує з матеріалів справи, земельна
ділянка площею 0,0478 га по АДРЕСА_1 в
м.Сімферополі для реконструкції та
обслуговування комплексу об'єктів
автотехнічного обслуговування
передана в оренду ОСОБА_2 ( а.с.98).

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

У розумінні вищенаведеної норми закону
правочин, вчинений внаслідок помилки,
належить до оспорюваних правочинів.
Позов про визнання такого правочину
недійсним може бути задоволений лише
на вимогу сторони, яка діяла під
впливом помилки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не є стороною
Договору від 29.10.2013 року, реєстровий
№888, її вимоги про визнання данного
правочину недійсним з підстав,
передбачених ст.229 ЦК України, не
підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає позов не доведеним, а тому він не
підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.203, 215, 216, 229, 317, 319, 321, 362 ЦК
України, ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, суд

в и
р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових будівель -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду АРК через Київський
районний суд м. Сімферополя АРК шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
Гуріна О. В.