Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1553/14
Головуючий у 1 інстанції: Стоматов Е.Г.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Глазкової О.Г.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 14 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у зв'язку з затриманням видачі
трудової книжки, стягнення компенсації
за невикористану відпустку та
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП
ОСОБА_4), який в ході судового розгляду
уточнив. У позові зазначалось, що 29.03.2005
року між сторонами по справі було
укладено трудовий договір №182, згідно
якого позивач був прийнятий на роботу
до відповідача водієм-експедитором. У
грудні 2012 року відповідач повідомив, що
відправляє позивача у відпустку без
збереження заробітної плати, а через
тиждень повідомив його про звільнення
в зв'язку зі скороченням чисельності
працівників. В січні 2013 року він
телефонував відповідачу з метою
з'ясування підстав звільнення та
отримання трудової книжки. 12.12.2013 року
ОСОБА_3 отримав листа від відповідача
про можливість отримати трудову книжку
і 13.12.2013 року її отримав.

Посилаючись на вказані обставини і
зазначаючи, що такими діями
роботодавець завдав позивачу
моральної шкоди, просив суд стягнути з
відповідача середній заробіток за весь
час вимушеного прогулу у зв'язку з
затриманням видачі трудової книжки у
розмірі 13390,88 грн., грошову компенсацію
за невикористану щорічну відпустку у
розмірі 4483,37 грн. та моральну шкоду у
розмірі 10000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 14 лютого 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 2408 грн., моральну
шкоду у розмірі 200 грн. і судові витрати.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

На підставі ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Як визначено у статті 1 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України)
цим нормативним актом регулюються
трудові відносини всіх працівників.

Статтею 7 КЗпП України визначено, що
особливості регулювання праці окремих
категорій працівників встановлюються
законодавством.

Можливість укладення трудового
договору між працівником і фізичною
особою та особливий порядок реєстрації
такого договору визначені частиною 6
статті 24 та статтею 24 -1 КЗпП України,
якими передбачено укладення трудового
договору між працівником та фізичною
особою в письмовій формі; у разі
укладення такого трудового договору
фізична особа повинна у тижневий строк
з моменту фактичного допущення
працівника до роботи зареєструвати цей
договір у державній службі зайнятості
за місцем свого проживання у порядку,
визначеному центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сферах
трудових відносин, соціального захисту
населення.

Крім того, питання реєстрації
трудового договору, укладеного між
працівником і фізичною особою
регулюється Порядком реєстрації
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю, затвердженим наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 8 червня 2001 року №
260.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої спільним
наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України та
Міністерства соціального захисту
населення України №58 від 29 липня 1993
року (далі - Інструкція), трудові книжки
працівників, які працюють на умовах
трудового договору у фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
без створення юридичної особи з правом
найму, та фізичних осіб, які
використовують найману працю,
пов'язану з наданням послуг (кухарі,
няньки, водії тощо), зберігаються
безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього
пункту фізичні особи роблять записи до
трудових книжок працівників про
прийняття на роботу та звільнення з
роботи відповідно до укладених з
працівниками письмових трудових
договорів, що зареєстровані в
установленому порядку в державній
службі зайнятості. Під час прийняття на
роботу вноситься запис: "Прийнятий на
роботу (далі зазначається професійна
характеристика робіт) за трудовим
договором (зазначаються дата та номер
договору), зареєстрованим у державній
службі зайнятості (зазначається повна
назва центру зайнятості), при цьому у
графі 4 зазначається, на підставі чого
внесено запис (дата і номер реєстрації
трудового договору державною службою
зайнятості: "трудовий договір (номер),
зареєстрований (дата)"), а при
звільненні - запис: "Звільнений з роботи
(далі зазначається підстава звільнення
з посиланням на відповідні статті КЗпП
України)" , при цьому у графі 4
зазначається дата зняття трудового
договору з реєстрації державною
службою зайнятості: "трудовий договір
(номер) знято з реєстрації (дата)".

Унесені фізичною особою до трудових
книжок записи підтверджуються
підписом посадової особи органу
державної служби зайнятості, який
зареєстрував трудовий договір, і
засвідчуються його печаткою.

Пунктом 14 Порядку реєстрації трудового
договору між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
№260 від 8 червня 2001 року (далі - Порядок),
передбачено, що записи про реєстрацію
та зняття з реєстрації трудового
договору дають право фізичній особі
внести записи до трудової книжки
працівника про прийняття та звільнення
його з роботи.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що
фізична особа - підприємець вправі
вносити до трудової книжки працівника
записи про прийняття чи звільнення
його з роботи лише після реєстрації
трудового договору чи зняття його з
реєстрації у державній службі
зайнятості.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі трудового договору №182 від
29.03.2005 року ОСОБА_3 працював у ФОП ОСОБА_4
водієм-експедитором (а.с.60). Вказаний
трудовий договір належним чином було
зареєстровано Дніпропетровською
філією Василівського районного центру
зайнятості за №182 (а.с.62). З 30.11.2012 року
ОСОБА_3 фактично було звільнено з
роботи, задля належного оформлення
звільнення ОСОБА_3 надав відповідачу
трудову книжку.

Сторонами визнається, що з 01.12.2012 року
по 13.12.2013 року трудова книжка ОСОБА_3
знаходилась у ФОП ОСОБА_4

Відповідач 26.01.2013 року повідомив ОСОБА_3
про розірвання трудового договору і
необхідності з'явитись до
Дніпропетровської філії Василівського
районного центру зайнятості для зняття
трудового договору з реєстрації (а.с.23).

05.02.2013 року Дніпропетровською філією
Василівського районного центру
зайнятості було знято з реєстрації
вказаний трудовий договір між
сторонами (а.с.63).

27.08.2013 року та 21.10.2013 року позивач
письмово звертався до відповідача з
проханням видати йому трудову книжку
та відповідні розрахунки по заробітній
платі (а.с.9-12).

21.11.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
вказаним позовом, у якому просив, в тому
числі, зобов'язати відповідача видати
йому трудову книжку (а.с.1-4).

12.12.2013 року відповідач повідомив ОСОБА_3
про можливість отримання трудової
книжки (а.с.27). 13.12.2013року позивач
отримав трудову книжку (а.с.22).

Задовольняючи частково позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу через затримку
видачі трудової книжки, суд першої
інстанції в порушення приписів п. 2.21-1
Інструкції та п.14 Порядку, вважав що
повідомлення роботодавця про зняття з
реєстрації трудового договору є
належним повідомленням працівника про
отримання трудової книжки і тому
встановив період часу вимушеного
прогулу з 01.12.2012 року по 05.02.2013 року.

З таким висновком, колегія суддів не
погоджується виходячи з такого.

У відповідності до ч.4 ст.235 КЗпП
України у разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів",
вимоги працівника про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку підлягають задоволенню в
тому разі і за той період, коли з вини
власника або уповноваженого ним органу
була затримана видача трудової книжки.

Таким чином, для застосування цієї
норми права необхідна наявність двох
умов: затримка у видачі трудової книжки
та наявність вини власника або
уповноваженого ним органу.

Колегія суддів вважає, що у
відповідності до вимог п. 2.21-1
Інструкції та п.14 Порядку відповідач
ОСОБА_4, як фізична особа - підприємець.,
був вправі вносити до трудової книжки
позивача записи про звільнення його з
роботи лише після зняття трудового
договору з реєстрації у державній
службі зайнятості, тобто після 05.12.2013
року.

Сторонами визнається, що трудова
книжка позивача на вимогу відповідача
знаходилась на зберіганні у
останнього, і перше повідомлення про
отримання трудової книжки після 05.12.2013
року, відповідач направив лише 12.12.2013
року. Твердження відповідача про те, що
він намагався зв'язатись з позивачем та
повернути йому трудову книжку є
бездоказовими і такими, що
спростовуються матеріалами справи, а
саме письмовими зверненнями позивача
про повернення трудової книжки та
надання відповідних розрахунків
(а.с.9-12).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
роботодавець ФОП ОСОБА_4 допустив
затримку у видачі трудової книжки
позивачу з 01.12.2012 року по 13.12.2013 року і в
діях відповідача наявна вина в цьому.
Тому рішення суду в частині стягнення
вимушеного прогулу за період з 01.12.2012
року по 05.02.2013 року підлягає скасуванню
з ухваленням нового про стягнення
вимушеного прогулу з 01.12.2012 року по
13.12.2013 року.

При обрахуванні середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, необхідно
керуватися Постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 8 лютого 1995
року " Про затвердження порядку
обчислення середньої заробітної
плати».

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100. З урахуванням цих норм і зокрема
абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу працівника обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата, тобто,
що передують дню звільнення працівника
з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Позивачем надано розрахунок виходячи з
показників середньоденної заробітної
плати у розмірі 52,72грн. помноженої на 254
робочі дні у період з 01.12.2012 року по
13.12.2013 року. Не виходячи за межі
позовних вимог, колегія суддів, вважає,
що позовні вимоги про стягнення
вимушеного прогулу у розмірі 13390,88грн.
(52,72грн. * 254дні) підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції необґрунтовано
відмовив у задоволенні позовних вимог
про стягнення грошової компенсації за
невикористані щорічні відпустки є
неприйнятними. Судом дослідженні
відомості відповідача на видачу грошей
з 2006 року по 2012 рік (а.с.99-128), з яких
вбачається, що ОСОБА_3 оплачувались
щорічні відпустки тривалістю 24 дні, що
відповідає п.6 трудового договору між
сторонами та узгоджується з приписами
ст.6 Закону України «Про відпустки».
Вимог щодо правильності або повноти
нарахування плати за щорічну відпустку
позивачем не заявлялось, тому
твердження апелянта в цій частині є
безпідставними.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, встановивши, що
відповідачем було порушено вимоги
законодавства під час звільнення та
порушено конституційні права позивача,
наявні передбачені ст. 237-1 КЗпП України
підстави для відшкодування
відповідачем на користь позивача
моральної шкоди, розмір якої суд
обґрунтовано визначив у розмірі 200грн.,
виходячи із засад розумності,
виваженості і справедливості. Доводи
апеляційної скарги щодо визначеного
судом розміру моральної шкоди не
спростовують правильності рішення в
цій частині.

Таким чином, в решті оскаржуване
рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України, оскільки позивача звільнено
від сплати судового збору за подачу
апеляційної скарги, то з відповідача на
користь держави підлягає стягненню
судовий збір 121,80грн., з огляду на те, що
рішенням суду першої інстанції
стягнуто з відповідача судовий збір на
користь держави у розмірі 243,60грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 14 лютого 2014 року по цій
справі в частині позовних вимог ОСОБА_3
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу скасувати,
ухвалити в цій частині нове рішення,
наступного змісту.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, місце
реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, місце
проживання: АДРЕСА_2 ідентифікаційний
номер НОМЕР_2 середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 13390,88 грн.
(тринадцять тисяч триста дев'яносто) з
урахуванням податків та обов'язкових
платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте воно може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: