Справа № 452/2952/13
Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич
Провадження № 22-ц/783/1455/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бойко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци Ю.Г.,
Берези В.І.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
позивача ОСОБА_2, її представника -
адвоката ОСОБА_3,

відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 04 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні будинком та виселення,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, в якому
просила зобов"язати відповідачів не
чинити їй перешкод у володінні та
користуванні належним їй на праві
власності будинком по АДРЕСА_1 шляхом
виселення їх з будинку та зняття з
реєстрації у ньому.

Свої вимоги обґрунтовувала тим,
що вона є власником будинку, який
отримала в дар від бабусі ОСОБА_6, і
будинок їй потрібен для власного
проживання та проживання її сім"ї,
однак, відповідачі, які не були і не є
членами її сім"ї, в добровільному
порядку не бажають звільнити будинок,
займають дві жилі кімнати з трьох,
самовільно без її дозволу розпочали
переобладнання кімнат, перешкоджають
їй у проведенні капітального ремонту,
який потребує будинок, на її зауваження
не реагують, ображають, у зв"язку з чим
вона зверталась із скаргами в міліцію,
відтак, своїми діями порушують її права
як власника будинку на вільне
користування та розпорядження
належним їй нерухомим майном.

Первісним рішенням Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 04 січня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 09 квітня 2013
року, позов ОСОБА_2 було задоволено
частково, зобов"язано відповідачів не
чинити перешкод позивачеві у
користуванні будинком та земельною
ділянкою, у задоволенні решти вимог
відмовлено (а.с.67, 94).

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 серпня 2013 року
названі вище судові рішення скасовані
і справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції (а.с.113).

За результатами нового розгляду даної
справи Самбірським міськрайонним
судом Львівської області ухвалено
рішення від 04 листопада 2013 року, яким
позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано
відповідачів не чинити перешкод
ОСОБА_2, як власнику, у користуванні та
володінні будинком, розташованим у
АДРЕСА_1, шляхом виселення їх з даного
будинку та зняття з реєстрації за
вказаною адресою. Виселено
відповідачів з даного житлового
будинку із зняттям їх з реєстрації у
Самбірському міському відділі
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області за вищезгаданою
адресою.

Рішення суду оскаржили відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, просять його
скасувати з підстав неповного
з»ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідності висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянти обґрунтовують
тим, що вони відносились до членів
сім»ї колишнього власника, а також є
членами сім»ї позивача, оскільки
постійно проживають в спірному
будинку, як до набуття позивачем права
власності на нього, так і після, і
питання про їх виселення не ставилось
до моменту звернення позивача з даним
позовом. Зазначають, що підстави та
порядок позбавлення членів сім»ї
власника права користування жилим
приміщенням визначені у статтях 157 та 116
Житлового кодексу (далі-ЖК) України,
нормами якого не визначена така
підстава для виселення, як набуття
права власності на житлове приміщення
або перехід права власності до нового
власника. На їхню думку, відповідно до
ч.6 ст.403 Цивільного кодексу (далі-ЦК)
України, сервітут зберігає чинність у
разі переходу до інших осіб права
власності на майно, щодо якого він
встановлений. Апелянти вказують на те,
що вони оплачували комунальні послуги,
витрачали власні кошти на проведення
ремонту внутрішніх приміщень,
доглядали попереднього власника -
ОСОБА_6 Вважають, що необхідності у
негайному проведенні капітального
ремонту немає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача в підтримання апеляційної
скарги, заперечення сторони позивача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Судом встановлено, що до вересня 2008
року власником будинку АДРЕСА_1 була
ОСОБА_6, яка є бабцею позивача та матір"ю
відповідача ОСОБА_4

У відповідності до договору дарування
житлового будинку від 01 вересня 2008
року, посвідченого приватним
нотаріусом Самбірського районного
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованого в реєстрі за №589,
ОСОБА_6 подарувала вказаний будинок
своїй онуці - позивачеві ОСОБА_2, яка
зареєструвала право власності на
отриманий у дар будинок 18 вересня 2008
року (а.с.7, 8).

За будинком закріплена земельна
ділянка площею 0,0587 га для будівництва
та обслуговування будинку і
господарських споруд, яка теж за
договором дарування земельної ділянки
від 01 вересня 2008 року, перейшла у
власність позивача, що підтверджується
державним актом про право власності на
землю від 22 червня 2009 року (а.с.5, 6).

Згідно довідки про склад сім»ї та
прописку від 15 жовтня 2012 року, виданої
ЖЕК №1, у будинку проживають та
зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 (а.с.12).

Позивач ОСОБА_2, як власник,
зареєстрована в даному будинку з 21
липня 2012 року (а.с.12).

До цього в будинку були зареєстровані:
попередній власник - ОСОБА_6 (з 16.01.1970 р.),
її син - відповідач ОСОБА_4 (з 26.12.1977 р.) та
її невістка - відповідач ОСОБА_5 (з 11.03.1985
р.).

У відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України,
до членів сім"ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
а саме: дружина (чоловік) власника
житла, їх діти та батьки, а також інші
особи, якщо вони постійно проживають
спільно з власником житла та ведуть з
ним спільне господарство.

Таким чином, до набуття позивачем права
власності на будинок, у ньому проживали
і були зареєстровані попередній
власник ОСОБА_6, її син - відповідач
ОСОБА_4 та її невістка - відповідач
ОСОБА_5, яких, в силу вимог ст.ст.64, 156 ЖК
України, слід вважати членами сім»ї
попереднього власника, оскільки при
їхньому вселенні договору найму між
ними та попереднім власником будинку -
ОСОБА_6 укладено не було.

Позивач ОСОБА_2 вселилась у спірний
будинок після набуття нею права
власності на будинок, як власник, вона
має свою сім"ю: малолітню дитину та
чоловіка, з якою разом бажає проживати
у своєму будинку.

Відповідач ОСОБА_4 є її дядьком (рідним
братом її матері), а відповідач ОСОБА_5, -
дружиною дядька, а тому, в силу
зазначених вище вимог ст.ст.64, 156 ЖК
України, вони не можуть відноситись до
членів сім"ї позивача.

Не можуть вони також відноситись й до
категорії «інших осіб», про яких
йдеться в ч.2 ст.64 ЖК України, оскільки
позивач та відповідачі не проживають
постійно разом і не ведуть спільного
господарства.

У зв»язку з цим, безпідставними є
посилання апелянтів на норми ст.ст.156, 157
ЖК України та норму ч.1 ст.116 цього
Кодексу, до якої відсилає ст.157,
оскільки норми цих статтей стосуються
права на користування будинком членів
сім»ї власника та підстав для
виселення членів сім"ї власника, якими
відповідачі по відношенню до нового
власника - позивача ОСОБА_2 не
являються.

Таким чином, судом безспірно
встановлено, що з відповідачами
позивач, як новий власник будинку,
договору найму не укладала, а відтак,
правовий статус відповідачів, як
членів сім"ї попереднього власника, не
змінився.

Та обставина, що після набуття
позивачем права власності на спірний
будинок, відповідачі залишались
проживати у ньому, не може свідчити про
те, що вони стали членами її сім"ї,
оскільки позивач, як новий власник
будинку, має право у будь-який час
пред»явити вимогу до осіб, які не є
членами його сім»ї і з якими він не
бажає проживати разом або укладати
договору найму, про звільнення
займаного ними жилого приміщення. У
зв»язку з цим, безпідставними є також
доводи апелянтів про пропущення
позивачем трьохрічного строку
позовної давності, встановленої для
звернення до суду із вказаним позовом.

Враховуючи викладене, відповідачі не
мають права на проживання в будинку
після зміни власника, членами сім»ї
якого вони були, а відтак, вважаються
такими, що проживають у жилому
приміщенні будинку позивача без
законних на те підстав, що є підставою
для їх виселення згідно ч.3 ст.116 ЖК
України.

Такий висновок узгоджується зі ст.150 ЖК
України, нормою якої визначено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (квартиру),
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду (найм) тощо, укладати
інші не заборонені законом угоди, а
також із загальними нормами,
закріпленими в ст.41 Конституції
України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України
про непорушність права власності, а
обраний позивачем спосіб захисту її
права власності відповідає нормам ч.1
ст.109, ч.3 ст.116 ЖК України та ст.ст.386, 391 ЦК
України, згідно з якими власник
житлового будинку має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, зокрема, шляхом виселення
та зняття з реєстрації у належному йому
на праві власності будинку осіб, які не
мають законних прав проживати у ньому.

З огляду на проаналізовані вище норми
матеріального права та встановлені
фактичні обставини справи, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про порушення
відповідачами прав позивача, як
власника будинку, та про наявність
правових підстав для виселення
відповідачів з будинку позивача, як
таких, що не мають права у ньому
проживати та користуватись ним без
волі на те нового власника.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вирішив спір, застосувавши
матеріальний закон, який підлягав
застосуванню, під час розгляду справи
не допустив порушень процесуального
закону, які б були підставою для зміни
чи скасування рішення, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1
п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х
в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 04
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Штефаніца Ю.Г.

Береза В.І.