УХВАЛА

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Свято-Троїцького
Китаєвського чоловічого монастиря м.
Києва Української Православної Церкви
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - Голосіївська районна у м. Києві
державна адміністрація, про виселення,
визнання ордеру недійсним та визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, за
касаційною скаргою Свято-Троїцького
Китаєвського чоловічого монастиря м.
Києва Української Православної Церкви
на рішення апеляційного суду м. Києва
від 12 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Свято-Троїцький
Китаєвський чоловічий монастир
звернувся до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 28 липня 1988 року
виконавчий комітет Московської
районної ради народних депутатів м.
Києва видав ордер на ім'я ОСОБА_3 з
сім'єю у складі 2 осіб, а саме: її та сина,
ОСОБА_4 на вселення в жиле
приміщення площею 19,5 кв. м в
однокімнатній ізольованій квартирі
АДРЕСА_1. Вважав, що вказаний ордер
виданий з порушенням чинного на час
його видачі законодавства, зокрема,
ст. 59 ЖК УРСР, оскільки жиле
приміщення, на яке був виданий ордер не
було вільним і крім того, було
нежитловим приміщенням, тому виконком
не мав права приймати рішення щодо
видачі ордеру, оскільки спірне
приміщення перебувало у власності
держави. Крім того, відповідачі не
проживають у спірному приміщенні
більше шести місяців без поважних
причин, а здають її в найм стороннім
особам. Зазначене приміщення
знаходилось у цілісному майновому
комплексі будівель як домовий храм,
раніше знаходилось у користуванні
Київського науково-виробничого
учбового комбінату. Монастир став
правонаступником і про виданий ордер
дізнався у вересні 2012 року під час
розгляду справи про виселення.

З урахуванням уточнених позовних
вимог, позивач просив визнати ордер,
виданий 28 липня 1988 року, недійсним;
визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням та виселити їх з
указаної квартири.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 7 серпня 2013 року позов
Свято-Троїцького Китаєвського
чоловічого монастиря м. Києва
Української Православної Церкви
задоволено частково. Визнано недійсним
ордер № 37178 серія Б
виданий 28 липня 1988 року виконавчим
комітетом Московської районної ради м.
Києва на квартиру АДРЕСА_1. У решті
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
12 листопада 2013 року рішення суду першої
інстанції в частині вимог про визнання
ордеру недійсним скасовано та ухвалено
в цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено. В іншій
частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі Свято-Троїцький
Китаєвський чоловічий монастир
м. Києва Української Православної
Церкви, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання ордеру недійсним та
відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив із того, що спірне приміщення є
невід'ємною частиною комплексу
колишньої Китаївської пустині (нині
споруди Свято-Троїцького Китаєвського
чоловічого монастиря Української
Православної Церкви) та не відноситься
до складу житлового фонду, а, отже,
видаючи ордер на спірне приміщення
виконавчий комітет Московської
районної ради народних депутатів м.
Києва вийшов за межі своїх повноважень,
порушив положення п. 6 ст. 15 та ст. ст. 51, 52
ЖК УРСР.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині визнання ордеру недійсним та
відмовляючи у задоволенні цих вимог,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що позивач не довів, що при видачі
ОСОБА_3 ордеру на жиле приміщення від
28 липня 1988 року на право зайняття
квартири АДРЕСА_1 були порушені його
права.

Проте повністю погодитись з такими
висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що 28 липня 1988 року
виконавчим комітетом Московської
районної ради народних депутатів м.
Києва на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано
ордер на право вселення в жиле
приміщення площею 19,5 кв. м в
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У листі Голосіївської районної в м.
Києві державної адміністрації
№ 100-4245 від 29 травня 2013 року
зазначено, що відповідно до акта
візуального обстеження виявленого
об'єкту охорони культурної спадщини
«Церква 12 апостолів з
трапезною» за адресою: АДРЕСА_1 від 11
квітня 2013 року визнано, що вищевказана
будівля має незадовільний технічний
стан та потребує проведення
ремонтно-реставраційних робіт. При
цьому, на виконання доручення
Президента України від 28 лютого 2013 року
№ 1-1/484 з питання підготовки та
відзначення в Україні 1025-річчя
Хрещення Київської Русі, Голосіївська
районна в м. Києві державна
адміністрація просила позивача
привести будівлю (у тому числі і спірне
приміщення) в належний стан, одночасно
інформуючи, що відповідачам
запропоновані житлові приміщення за
адресою: АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції вважав спірне
приміщення, на яке виконавчим
комітетом Московської районної ради
народних депутатів м. Києва видано
ордер на право вселення, таким яке є
невід'ємною частиною комплексу
колишньої Китаївської пустині (нині
споруди Свято-Троїцького Китаєвського
чоловічого монастиря м. Києва
Української Православної Церкви).

Також районний суд виходив із того, що
спірне приміщення не є житловим
приміщенням і не віднесено до складу
житлового фонду, а тому надання його та
видача ордера суперечило ст. ст. 31, 50 ЖК
УРСР.

У листах директора Київського
державного науково-виробничого
учбового комбінату зазначено, що
будівля АДРЕСА_1 є нежилим будинком і не
була такою на момент видачі ордера,
підтверджується і, що нежилий будинок
за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі Київського державного
науково-виробничого учбового
комбінату.

Апеляційний суд не погодився з такими
висновками районного суду, посилаючись
при цьому на рішення господарського
суду м. Києва від 6 травня 2003
року, яким встановлено, що 22 серпня 1989
року виконавчим комітетом Московської
районної Ради народних депутатів
прийнято рішення № 678 «Про проведення
реєстрації відомчих будинків» згідно з
яким вирішено зареєструвати відомчі
будинки у Московському районі згідно з
додатком 1, 2». При цьому апеляційний суд
зазначив, що в цих додатках вказана і
спірна будівля.

Проте апеляційний суд не взяв до уваги,
що ордер на спірне приміщення видано 28
липня 1988 року, тобто до зазначеної
реєстрації.

Також апеляційний суд зазначив, що
вказаним рішенням господарського суду
визнано частково недійсним п. 1 та п. 4.7
наказу Міністерства аграрної політики
України в частині передачі в
безоплатне користування монастирю як
складової цілісного майнового
комплексу, зокрема будинку АДРЕСА_1.

Проте апеляційний суд не врахував, що
визнання частково недійсними
п. 1 та п. 4.7 наказу Міністерства
аграрної політики України не виплинуло
на правовий статус монастиря як
користувача спірним приміщенням,
оскільки основний акт органу державної
влади - розпорядження Кабінету
Міністрів України від 26
квітня 2002 року № 228-р, яким в безоплатне
користування монастирю «Китаєвський
пустинницький скит», правонаступником
якого є позивач, передано цілісний
майновий комплекс Київського
державного науково-виробничого
учбового комбінату, до складу якого
входить і спірне приміщення, після його
ліквідації в установленому законом
порядку, є чинним і залишається
правовою підставою такої передачі.

Таким чином, монастир, як правомірний
користувач перерахованого в акті майні
не позбавлений в установленому законом
порядку права користування, має право
на захист своїх порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Згідно ч. 1 ст. 387 цього Кодексу власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

У п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України зазначено, що
речовими правами на чуже майно є право
користування (сервітут).

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа,
яка має право речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Тобто, особа, яка має право
користування (речове право) на майно, що
належить на праві власності іншій
особі (в даному випадку - державі) має
право на захист своїх прав на засадах
захисту прав власника, тотожна
усунення перешкод у незаконному
користуванні цим майном з боку іншої
особи шляхом її виселення із
приміщення.

Апеляційний суд зазначене не врахував
та прийшов до передчасного висновку
про те, що позивачем не доведено
наявність порушення його прав.

Крім того, апеляційний суд у своєму
рішенні послався на те, що у випадку,
коли позов пред'явлено особами, права
яких порушено видачею ордера і на яких
не може бути покладено обов'язок по
наданню відповідачам жилого
приміщення, до участі у справі має бути
притягнутий виконком або інший
відповідний орган, що здійснює
управління житловим фондом. Якщо,
незважаючи на попередження,
притягнутий у справі орган не вирішив
питання про надання відповідачам
приміщення, суд вирішує позов по суті і
при його задоволенні покладає на цей
орган обов'язок надати відповідачам те
жиле приміщення, яке вони раніше
займали, або інше, яке за змістом ч. 2 ст.
117 ЖК України має відповідати за
розміром і благоустроєм наданому за
ордером. Також апеляційний суд
послався на те, що районний суд не
притягнув до участі в справі
Голосіївську районну в місті Києві
державну адміністрацію або
відповідний орган, що здійснює
управління житловим фондом.

Такі висновки апеляційного суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскільки Голосіївська районна
у місті Києві державна адміністрація
залучена до розгляду справи
Голосіївським районним судом м. Києва,
про що зазначено у судовому рішенні
цього суду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Свято-Троїцького
Китаєвського чоловічого монастиря
міста Києва Української Православної
Церкви задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 12 листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко