Справа № 2-6300/10
Провадження №2/434/662/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2014 року Артемівський
районний суд м. Луганська у складі:

головуючого судді Селезньової Т.В.,

при секретарі Піддубняк О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.
Луганську цивільну справу

за позовами ПАТ «Банк «Демарк»

до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - ПП
„Науково-виробнича фірма «Будінвест»,

про стягнення суми боргу за кредитним
договором, звернення стягнення на
майно,

до ОСОБА_3, третя особа - ПП
„Науково-виробнича фірма «Будінвест»,
про стягнення суми боргу за кредитним
договором, звернення стягнення на
майно,

встановив:

Позивач просить суд стягнути з
відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 (далі
перший та другий відповідачі)- як з
іпотекодавців -суму боргу за кредитним
договором № 154-058 від 31.05.2007 р., укладеним
між ВАТ «Банк Демарк» і позичальником
ПП „Науково-виробничою фірмою
„Будінвест" (третя особа), що
складається з неповернутого
позичальником кредиту в сумі
120000доларів США (за курсом валют
еквівалентно 949416грн.), з
заборгованості по процентам за
користування кредитом в період з 01.12.2008
р. по 26.07.2010 р. - 33839,95 доларів США (
еквівалентно 267 734,92 грн..), всього 153 839,
95доларів США (еквівалентно 1217150,92
грн..), а також стягнути пеню за
порушення строків погашення кредиту
за період з 01.06.2010 р. по 26.07.2010 р. - 26072,62
грн., пеню за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитом
за період з 01.01.2009 р. по 26.07.2010р. в сумі
58851,89 грн., всього пеню в сумі 84924,51 грн., -
шляхом звернення стягнення на належну
відповідачам квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, на підставі укладеного з
першим і другим відповідачами
іпотечного договору від 1.06.2007р. - на
забезпечення даного кредитного
договору з третьою особою.

У другому позові позивач просить суд
стягнути з відповідача ОСОБА_3 (далі
третій відповідач) -як з іпотекодавця-
суму боргу за тим самим кредитним
договором № 154-058 від 31.05.2007 р., укладеним
між ВАТ «Банк Демарк» і позичальником
ПП „Науково-виробничою фірмою
„Будінвест" (третя особа), що
складається з суми неповернутого
кредиту, а також несплачених
позичальником відсотків за
користування кредитом і пені за
прострочення платежів - всього
стягнути 153839, 95 доларів США (еквівалент
1217150,92грн.) та 84 924,51 грн. пені, - шляхом
звернення стягнення на належну
відповідачці квартиру за адресою:
АДРЕСА_2 - на підставі укладеного з
третім відповідачем іпотечного
договору від 1.06.2007р. - на забезпечення
даного кредитного договору з третьою
особою;

позовні вимоги вмотивовані тим,
що банк на підставі укладеного 31.05.2007р.
кредитного договору надав третій особі
кредит, третя особа - позичальник -
умови договору не виконав, допустив
суттєве прострочення в платежах,
кредит не повертає, проценти не
сплатив; на забезпечення виконання
позичальником даного кредитного
договору 1.06.2007р. були укладені два
іпотечні договори з відповідачами,
тому позивач вважає , що є підстави для
звернення стягнення на предмети
іпотеки - дві квартири, належні
іпотекодавцям; позивач відповідачам
направляв вимоги-претензії, але
відповідачі свої зобов'язання перед
кредитором-іпотедержателем не
виконали, тому позивач використовує
своє право на звернення стягнення на
заставне майно в межах всіх сум, на
отримання яких позивач має право за
даним кредитним договором.

Дані позови подано до суду в 2010р.

За кожним з даних позовів судом
були прийняті заочні рішення:

- заочне рішення від 25.10.2010р. у
справі № 6301/10 за позовом ПАТ «Банк
«Демарк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа
- ПП „Науково-виробнича фірма
«Будінвест» про стягнення суми боргу
за кредитним договором, яким позов було
задоволено, звернено стягнення на
заставне майно, належне відповідачам, -
на квартиру за адресою АДРЕСА_1;

ухвалою суду від 26.09.2013р. за
заявою відповідачів дане заочне
рішення у справі за позовом ПАТ «Банк
«Демарк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 було
скасовано;

- заочне рішення від 25.10.2010р. у
справі № 2-6300/10 за позовом ПАТ «Банк
«Демарк» до ОСОБА_3, третя особа - ПП
„Науково-виробнича фірма «Будінвест»
про стягнення суми боргу за кредитним
договором, звернення стягнення на
майно , яким позов було задоволено,
звернено стягнення на заставне майно,
належне відповідачці,- квартиру за
адресою АДРЕСА_2;

ухвалою суду від 03.10.2013р. за
заявою відповідачки було скасовано
дане заочне рішення у справі за позовом
ПАТ «Банк «Демарк» до ОСОБА_3.

Після скасування заочних рішень
ухвалою суду від 10.12.2013р. обидві справи
за даними позовами ПАТ «Банк Демарк» до
іпотекодавців ОСОБА_3 були об,єднані в
одне провадження.

Після скасування заочних рішень,
позивач позови підтримав, просив
стягнути з відповідачів -
іпотекодавців на користь позивача
вказану суму, шляхом звернення
стягнення на заставне майно - вказані
дві квартири: квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, належну першому і другому
відповідачам, і квартиру за адресою:
АДРЕСА_2, належну третьому відповідачу.
На пропозицію суду уточнити позовні
вимоги - їх не уточнив, не змінив,
додатково позовів до інших осіб не
пред,явив, додатково ніяких доказів не
подав.

Відповідачі позов не визнали; в
своїх письмових запереченнях і їх
представник у судовому засіданні
просили відмовити у позові,
посилаючись на наступне:

не оспорюючи кредитного і
іпотечних договорів і факту
невиконання позичальником своїх
зобов,язань у кредитному договорі,
оспорюють наявність на даний час у
кожного з них зобов'язань перед
кредитором за іпотечними договорами і
наявність підстав для звернення
стягнення на заставне майно, оскільки
рішенням господарського суду
позичальника ПП ПВФ «Будінвест»
визнано банкрутом і ліквідовано без
правонаступника, і тому згідно ст..609
ЦКУ припинилось основне зобов,язання,
забезпечене іпотекою, і відповідно
згідно ст..553,559 ЦКУ припинилась майнова
порука. Крім того, майнова порука, на
думку відповідачів, припинилась
згідно ст..559 ЦКУ і у зв'язку з тим, що
кредитор без згоди і відома
відповідачів змінив умови кредитного
договору - тричі підвищував процентну
ставку, тобто збільшував обсяг
відповідальності майнових
поручителів. Крім того, відповідачі
просили - у випадку задоволення позову -
застосувати позовну давність, зокрема
до вимог про стягнення пені, і зменшити
розмір пені як непомірно високий. Також
відповідачі послались на ту обставину,
що на даний час- на їх думку незаконно -
було проведено прилюдні торги по
вказаним обом квартирам і квартири
були реалізовані, і право власності на
них перейшло до інших осіб, тобто
відповідачі на даний час не є
власниками вказаних квартир -
предметів застави.

Від третьої особи ПП НВФ
«Будінвест» письмових заперечень не
надійшло. На даний час вказана юридична
особа - за рішенням господарського суду
ліквідована без правонаступника.

Судом залучено до участі у
справі третьою особою Артемівський
ВДВС Луганського МУЮ. Представник
третьої особи до суду не з,явився, не
зважаючи на неодноразові виклики,
будучи повідомленим належним чином;
своєї думки з приводу позовних вимог
суду не повідомив.

З пояснень сторін і з досліджених
доказів судом встановлено:

31 травня 2007 року між ВАТ „Банк
„Демарк " (кредитор) і третьою особою ПП
„Науково-виробничою фірмою
„Будінвест" (позичальник) було
укладено кредитний договір № 154-058, за
умовами договору кредитор відкрив
позичальнику кредитну лінію з
максимальним лімітом заборгованості
120000 доларів США на поточну діяльність ,
строком до 30.05.2010р., з виплатою 16%
річних.

30.04.2008р. між кредитором і
позичальником було укладено договір №
1 про внесення змін до кредитного
договору № 154-058 від 31.05.2007 р. , яким
відсоткова ставка за користування
кредитом встановлена у розмірі 18 %
річних ;

10.10.2008р. між кредитором і
позичальником було укладено договір №
2 про внесення змін до кредитного
договору № 154-058 від 31.05.2007р., яким
відсоткова ставка за користування
кредитом встановлена у розмірі 21%
річних та викладено в новій редакції
п.7.3 кредитного договору , яким
передбачена відповідальність
позичальника за порушення кінцевого
строку погашення кредиту;

25.11.2008 р. між кредитором і
позичальником було укладено договір №
3 про внесення змін до кредитного
договору № 154-058 від 31.05.2007р., яким
відсоткова ставка за користування
кредитом встановлена у розмірі 23 % .

01.07.2008 р. для забезпечення виконання
зобов'язань у кредитному договорі між
кредитором ВАТ «Банк «Демарк» (іпотеко
держателем) і ОСОБА_2, ОСОБА_1 було
укладено іпотечний договір, згідно
якого передано в іпотеку квартиру за
адресою АДРЕСА_1, належну відповідачам
у рівних частках на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу від
06.02.2001 р. Договір посвідчений
нотаріально, тобто відповідає за
формою вимогам закону.

01.07.2008 р. для забезпечення виконання
зобов'язань у кредитному договорі між
кредитором ВАТ «Банк «Демарк» (іпотеко
держателем) і ОСОБА_3 також було
укладено іпотечний договір, згідно
якого передано в іпотеку квартиру за
адресою АДРЕСА_2, належну відповідачці
на праві власності на підставі
договору купівлі-продажу від 23.06.2001 р.
Договір посвідчений нотаріально, тобто
відповідає за формою вимогам закону.

Вказані договори - кредитний та
іпотечні - відповідачі не оспорювали і
не оспорюють.

За змінами, внесеними до Статуту
банкової установи - кредитора, з 05.11.2009р.
змінено його назву на ПАТ " Банк
„Демарк".

Той факт, що ПАТ " Банк „Демарк " є
належним позивачем, відповідач не
оспорює.

Відповідно до п. 3.9.1., п.3.9.2 Кредитного
договору (далі КД) забезпеченням
повернення кредитних коштів, відсотків
і можливої неустойки є іпотечний
договір (далі ІД), укладений банком з
майновим поручителем;

пунктами 3.4.1 , 3.5.1, 3.8 КД передбачено
розмір щомісячних платежів і строки
повернення кредиту та сплати відсотків
за користування кредитом;

згідно п. 7.4 КД у разі порушення
строків погашення кредиту, банк має
право стягнути з позичальника пеню
за кожний день прострочення ,
включаючи день оплати пеня
нараховується на суму прострочених
платежів за кредитом із розрахунку
фактичної кількості прострочених
днів, починаючи з дати виникнення
простроченої заборгованості до дати
здійснення платежу за кредитом у
повному обсязі, у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ , що діяла у
період, за який сплачується пеня;

згідно п.7.5. КД у разі порушення строку
сплати відсотків за кредитом банк має
право стягнути з позичальника пеню за
кожний день прострочення, включаючи
день оплати. Пеня нараховується на суму
неоплачених своєчасно відсотків із
розрахунку фактичної кількості
прострочених днів, починаючи з дати
виникнення простроченої
заборгованості і до дати повного
погашення заборгованості по відсотках
, у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період , за який
сплачується пеня.

Згідно п.п.1.1 п.1.6 Іпотечного договору
укладеного між ПАТ «Банк «Денмарк» і
ОСОБА_3- іпотекодавець передає в
іпотеку іпотекодержателю у якості
забезпечення виконання ПП „НВФ
„Будінвест" зобов'язань за кредитним
договором № 154-058 від 31.05.2007р. нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_2, а також
забезпечує вимоги іпотекодержателя
щодо відшкодування витрат , пов'язаних
із зверненням стягнення на предмет
іпотеки , збитків,завданих порушенням
умов цього договору ; згідно п.1.3 ІД
заставна вартість предмету іпотеки - 434
436 грн.

Згідно п.п.1.1 п.1.6 Іпотечного договору
укладеного між ПАТ «Банк «Денмарк» і
ОСОБА_4, ОСОБА_2- іпотекодавціь
передають в іпотеку іпотекодержателю
у якості забезпечення виконання ПП
„НВФ „Будінвест" зобов'язань за
кредитним договором № 154-058 від 31.05.2007р.
нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, а
також забезпечують вимоги
іпотекодержателя щодо відшкодування
витрат , пов'язаних із зверненням
стягнення на предмет іпотеки ,
збитків,завданих порушенням умов
цього договору ;

згідно п.1.3 ІД заставна вартість
предмету іпотеки - 361822 грн.

Згідно п.п. 2.4.3 . 2.4.6 обох іпотечних
договорів іпотекодержатель має право
у разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання ,задовольнити свої
забезпечені іпотекою вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
в один із способів, перелічених в п.4.5
ІД , зокрема шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду;
іпотекодержатель має право за рахунок
коштів , отриманих від реалізації
предмета іпотеки ,відповідно до
чинного законодавства України
задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги. Згідно п. 4.6. , п 4.6.1
іпотечних договорів у разі звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду реалізація
предмета іпотеки здійснюється у
спосіб, зазначений у відповідному
рішенні суду, а саме : шляхом продажу
на прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження.

Таким чином, між позивачем і третьою
особою на підставі кредитного договору
виникли договірні стосунки, і у третьої
особи позичальника виникли грошові
зобов"язання перед кредитором.

В свою чергу між позивачем і
відповідачами виникли договірні
стосунки на підставі іпотечних
договорів, укладених з ними , зокрема, у
відповідачів виникли перед кредитором
- іпотекодержателем певні зобов'язання
стосовно виконання умов кредитного
договору в межах заставного майна і
виникла відповідальність за боргами
позичальника своїм майном, яке є
предметом застави і належить їм на
праві власності. У кредитора
(іпотекодержателя) виникли на підставі
даного договору певні права, в тому
числі право отримання належних йому за
кредитним договором грошових сум за
рахунок заставного майна - на умовах
іпотечних договорів, тобто право на
звернення стягнення на заставне майно
при умові невиконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором.

Меморіальними ордерами № 154-058 від
01.06.2007 р., 11.06.2007 р, 15.06.2007 р.
підтверджується , що кредитор видав
(перерахував) боржнику на підставі
кредитного договору № 154-058 від 31.05.2007
р. вказану у договорі суму кредиту - 120
000 доларів США.

Таким чином, кредитор свої зобов'язання
за кредитним договором перед
позичальником виконав з свого боку
повністю і вправі вимагати дотримання
позичальником умов кредитного
договору і належного виконання
грошових зобов'язань у даному договорі.

З даних особистого рахунку
позичальника і з наданого суду
позивачем розрахунку заборгованості
(який з арифметичної точки зору не
оспорюється відповідачами)
вбачається, що боржник не виконав
договірні зобов'язання по поверненню
тіла кредиту і допустив порушення
строків та заборгованість у сплаті
відсотків за користування кредитом, і
станом на 27.07.2010 р. у позичальника ПП НВФ
«Будінвест» перед кредитором за
кредитним договором № 154-058 від 31.05.2007 р.
виникла прострочена заборгованість:

- за тілом кредиту 120000 доларів США (
еквівалентно 949416 грн..),

- за відсотками за період з 01.12.2008 р. по
26.07.2010 р. - 33839,95 доларів США
(еквівалентно 267 734,92 грн..), всього 153 839,
95 доларів США (еквівалентно 1217150,92
грн..). Розрахунки еквіваленту
проведені за офіційним курсом валюти: 1
долар США = 7,9118 грн., згідно довідки НБУ
станом на 25.10.2010р.;

крім того кредитором на законних
підставах і за умовами договору
нарахована пеня :

- за порушення строків погашення
кредиту за період з 01.06.2010р. по 26.07.2010р.
- 26072,62 грн.,

- пеня за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитом
за період з 01.01.2009р. по 26.07.2010р. в сумі
58851,89 грн., а всього 84924,51 грн.

Таким чином, встановлено, що
позичальник умови договору перед
кредитором не виконав, не повернув у
вказані в договорі строки кредит, і не
сплатив проценти за користування
кредитом у відповідності до умов
договору, допустив прострочення в
платежах і заборгованість у вказаній у
розрахунку сумі. Тому у кредитора
станом на липень 2010р. існували підстави
для пред,явлення вимоги по зверненню
стягнення на заставне майно.

10.06.2010р. , тобто після закінчення
кінцевого строку повернення кредиту і
сплати процентів, кредитор направив
іпотекодавцям повідомлення про
наявність прострочення у боржника
-позичальника і про не виконання ним
грошових зобов,язань, забезпечених
заставою, і пред,явив кожному
іпотекодавцю вимогу щодо виконання
простроченого грошового зобов,язання
перед кредитором і про наміри звернути
стягнення на заставне майно. Вимоги
відправлені в порядку, передбаченому
договорами; згідно даним поштового
відділення - відправлені рекомендовані
листи за вказаною іпотекодавцями
адресою. Тобто позивачем було
дотримано передбачену іпотечними
договорами процедуру , передуючу
зверненню стягнення на майно.

Таким чином, позивач з свого боку
виконав умови іпотечних договорів
повністю, і тому мав право станом на
липень 2010р. вимагати виконання умов
договору другою стороною- на умовах
іпотечних договорів, і набув право на
звернення стягнення на заставне майно
по закінченню строку (30 днів),
встановленого у іпотечних договорах і
вказаного в листах-претензіях.

Згідно ч.1 ст. 33 ЗУ „Про іпотеку "
у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно ст..572 ЦК- в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
випадку невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, отримати
задоволення за рахунок заставного
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).
Згідно ч.1 ст.575 ЦК- застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи, - є
іпотекою.

Згідно ч.1 ст.582 ЦК
заставодавцем може бути боржник чи
третя особа (майновий поручитель).

Згідно ст..589 ЦК при невиконанні
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави; за рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити у повному обсязі свої
вимоги, визначення на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойку.

Згідно ст. 7 ЗУ «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити за
рахунок предмета іпотеки свою
вимогу за основним зобов'язанням у
повному обсязі або в частині,
встановленій іпотечним договором, що
визначена на час виконання цієї
вимоги, включаючи сплату процентів,
неустойки, основної суми боргу та
будь-якого збільшення цієї суми.
Іпотекою також забезпечуються
вимоги іпотекодержателя щодо
відшкодування: витрат, пов'язаних з
пред'явленням вимоги за основним
зобов'язанням і зверненням стягнення
на предмет іпотеки; витрат на утримання
і збереження предмета іпотеки; витрат
на страхування предмета іпотеки;
збитків, завданих порушенням
основного зобов'язання чи умов
іпотечного договору.

Позивач за умовами іпотечного
договору і за законом, звертаючись до
суду з даними позвами в серпні 2010 року ,
мав право вимагати виконання грошового
зобов"язання від майнових поручителів -
іпотекодавців- в межах вартості
предметів застави. Оскільки грошові
вимоги іпотекодержателя у визначений
строк не були виконані, і оскільки сума
заборгованості суттєво перевищувала
вартість кожного предмету іпотеки і їх
сумарну вартість, то іпотекодержатель
набув право претендувати на
задоволення своїх вимог за рахунок
обох предметів іпотеки. Таке право вже
виникло у іпотекодержателя станом на
кінцевий строк повернення кредиту
позичальником, а також воно існувало і
не припинилось станом на день
звернення позивача до суду з даними
позовами, і було на день розгляду
справи і прийняття заочного рішення за
кожним з даних позовів.

Щодо посилань відповідача на
ст..559 ЦКУ і на припинення поруки через
зміну кредитором процентної ставки, то
суд такі доводи вважає такими, що
суперечать закону, оскільки
правовідносини між кредитором і
відповідачами виникли з іпотечних
договорів, і є таким видом забезпечення
виконання зобов'язання як застава,
передбачена параграфом 6 розділу 49 ЦК,
що не є тотожним з таким видом
забезпечення зобов,язання як порука,
передбачена параграфом 3 розділу 49 ЦК,
тому до правовідносин між сторонами не
стосуються положення закону,
передбачені для поруки, зокрема
положення ст.559 ЦК. Правовідносини між
сторонами врегульовані ст..ст.572-593ЦК
щодо застави, та Законом «Про іпотеку»,
зокрема, статтею 593 ЦК передбачені
виключно підстави для припинення
застави, і дана норма закону , також
Закон «Про іпотеку» не передбачають
такої підстави припинення застави
(іпотеки), як збільшення обсягу
відповідальності без згоди
заставодавця або внесення змін до
забезпеченого заставою договору.

Щодо нарахування пені:

Як видно з кредитного договору -
в ньому передбачено сплату процентів
за ставкою 16% річних. Як видно з
наданого розрахунку сум, що пред,явлені
до стягнення позивачем,- проценти
нараховані за вказаною ставкою 16%
річних. До даних вимог кредитор не
застосував підвищену процентну ставку,
передбачену наступними договорами- про
внесення змін до кредитного договору,
які були підписані між кредитором і
позичальником без участі
іпотекодавців. Тому слід вважати
правильним такий розрахунок процентів-
за ставкою, передбаченою в кредитному
договорі, забезпеченому заставою.

Позивач просить стягнути з
відповідачів пеню, нараховану за строк
понад один рік. Відповідачі подали
заяву про застосування строку позовної
давності- на випадок задоволення судом
позовних вимог. Позивачем пропущено
строк позовної давності за вимогами
щодо пені поза межами строку позовної
давності- тобто нарахованої за період
більше року до звернення з позовом до
суду. Строк позовної давності має
застосовуватись у даному випадку, і
тому відсутні підстави для задоволення
за рахунок заставного майна вимог
позивача про стягнення пені,
нарахованої за період понад один рік.

При цьому , виходячи з умов
іпотечного договору і кредитного
договору, з вимог Закону Про іпотеку
іпотекодавці відповідають перед
кредитором за борги позичальника лише
заставним майном і в межах його
вартості.

Як видно з вказаної в іпотечних
договорах вартості предметів іпотеки-
обумовлена сторонами вартість
квартири АДРЕСА_2 складала 434436 грн. , а
вартість квартири АДРЕСА_1 складала -
361822 грн.

Таким чином, межі
відповідальності іпотекодавця ОСОБА_3 -
434436грн. , а межі відповідальності
іпотекодавців ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - 361822грн.
, якщо виходити з вартості предметів
іпотеки, вказаної у іпотечних
договорах. Дані вартості значно менші
від розміру грошових вимог кредитора,
тому підстав для задоволення позовних
вимог в повній сумі заборгованості за
кредитним договором, яка була і є
значно більшою від вартості предметів
застави, - нема.

Виходячи з зобов'язань, які
виникли у заставодавців перед
заставодержателем на умовах іпотечних
договорів і згідно з вимогами закону на
заставодавців не покладається
зобов'язання задовольнити вимоги
кредитора шляхом стягнення з
іпотекодавців суми всієї
заборгованості , що виникла у
позичальника по забезпеченому
заставою зобов'язанню, якщо така сума
перевищує вартість заставного майна.

Законом «Про іпотеку» і умовами
іпотечних договорів передбачено, що
вимоги кредитора до заставодавців
задовольняються не шляхом стягнення з
заставодавців суми заборгованості, а
шляхом звернення стягнення на заставне
майно.

Тому відсутні підстави для
задоволення позову в частині вимог
позивача про стягнення з відповідачів
суми заборгованості, яка виникла у
позичальника за кредитним договором,
тим більше у вказаній позивачем сумі,
що явно перевищує вартість заставного
майна. В цій частині позовні вимоги
необгрунтовані і позов задоволенню не
підлягає.

Що стосується позовних вимог
про звернення стягнення на заставне
майно, то суд виходить з наступного:

У даному випадку у кредитора
іпотекодержателя право звернути
стягнення на предмет іпотеки виникає у
разі прострочення позичальником
грошового зобов'язання, забезпеченого
заставою і дотримання передбаченої
законом і договором процедури, що
передує зверненню стягнення на майно.

Згідно ст.39 ЗУ "Про іпотеку" у
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду може бути зазначено спосіб
реалізації заставного майна.

Згідно ст.41 ЗУ Про іпотеку "
реалізація предмета іпотеки , на який
звертається стягнення за рішенням
суду, проводиться , якщо інше не
передбачено рішенням суду , шляхом
продажу на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження ,
передбаченого ЗУ „Про виконавче
провадження", з дотриманням вимог цього
Закону. Згідно умовам договору іпотеки
- позивач обрав такий спосіб як
реалізацію (продаж) вказаного майна з
прилюдних торгів, що відповідає закону.

Тому станом на день звернення
до суду з позовом і станом на день
заочного розгляду справи і прийняття
заочного рішення були обгрунтованими
і підлягали задоволенню позовні вимоги
про звернення стягнення на заставне
майно- дві квартирі іпотедкодавців -
для задоволення частини вимог
кредитора- в межах вартості такого
майна, шляхом його продажу на прилюдних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження , передбаченого ЗУ „Про
виконавче провадження".

При першому розгляді даних
позовів по суті і при прийнятті заочних
рішень, суд виходив з тих доказів, які
були надані сторонами і з тих
правовідносин, які існували між
сторонами на той момент. При прийнятті
рішення про заочний розгляд справ суд,
зокрема , виходив з того, що відповідачі
були повідомлені рекомендованими
листами, які повернулись без вручення
адресатам, що відповідало вимогам ЦПК
і вважалось належним повідомленням та
давало підстави для заочного розгляду
справи згідно ст..224 ЦПК України. Одною з
підстав для скасування заочних рішень
була відсутність розписок
відповідачів про отримання ними
судових повісток і подання
відповідачами доказів, що можуть мати
значення для розгляду справи.

При розгляді даної цивільної
справи після скасування прийнятих
заочних рішень судом враховується
наступне:

Постановою Господарського суду
Луганської області від 25.10.2011р. ПП «НВФ
«Будінвест» визнано відсутнім, визнано
відсутнього боржника ПП «НВФ
«Будінвест» банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру ПП «НВФ
«Будінвест»; визнано обгрунтованими
заявлені грошові вимоги кредиторів до
боржника, в тому числі вимоги ПАТ «Банк
«Демарк» за даним кредитним договором .

Ухвалою Господарського суду
Луганської області від 21.03.2012р. у даній
справі затверджено реєстр вимог у
складі ініціюючого - ДПІ в
Артемівському районі м. Луганська з
грошовими вимогами у 732933,18грн., УПФУ в
Артемівському районі м. Луганська за
вимогами у 6640,06грн., Луганського
міського центру зайнятості за вимогами
у 437,80грн., ВВД ФСС НВ за вимогами у
210,92грн., ВД ФСС ТВП за вимогами у
403,79грн., а також ПАТ «Банк «Демарк» за
вимогами в сумі 2218678,81грн. основного
боргу і 563934,94грн. пені та штрафних
санкцій.

Ухвалою Господарського суду
Луганської області від 18.07.2012 року,
достроково припинено ліквідаційну
процедуру щодо банкрута - ПП «НВФ
«Будінвест», ліквідовано ПП «НВФ
«Будінвест», як юридичну особу та
суб'єкт підприємницької діяльності;
вимоги, не задоволені за недостатністю
майна у банкрута, визнано погашеними.

Враховуючи дати прийняття даних рішень
- їх не існувало станом на час розгляду
справи і прийняття заочних рішень. Тому
при першому розгляді справи суд
об'єктивно не враховував дані рішення
(яких не існувало) і виходив з того, що
юридична особа- позичальник існує, і
його грошові зобов'язання за кредитним
договором існують, не є припиненими, і
відповідно не було припиненим на той
час право застави. Як видно із вказаних
рішень господарського суду - дане
провадження було відкрите вже після
розгляду даної справи у загальному
суді першої інстанції і після
прийняття заочних рішень.

При розгляді справи на даний час
суд повинен виходити з наданих доказів
у їх сукупності і з,ясувати всі
конкретні обставини і правовідносини
між сторонами , які існують на даний
час, тобто станом на день розгляду
справи по суті.

Згідно ч.3 ст.590 ЦКУ при ліквідації
юридичної особи -заставодавця
заставодавець набуває право звернення
стягнення на заставне майно незалежно
від настання строку виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно ст..33 Закону «Про іпотеку»
у разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. У разі
порушення провадження у справі про
відновлення платоспроможності
іпотекодавця або визнання його
банкрутом або при ліквідації юридичної
особи - іпотекодавця іпотекодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет іпотеки незалежно від
настання строку виконання
основного зобов'язання, якщо
іпотекодержатель і правонаступник
іпотекодавця не досягнуть згоди про
інше. Звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.609 ЦК України -
зобов'язання припиняється ліквідацією
юридичної особи (боржника або
кредитора).

Згідно п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право
застави припиняється при припиненні
зобов'язання, забезпеченого заставою.
Згідно ст..3, 17 Закону Про іпотеку
застава має похідний характер від
основного зобов'язання, і припиняється
, зокрема, припиненням основного
зобов'язання (п.1).

Дана обставина є юридичною підставою
для визнання застави припиненою і
відповідно для відмови у позові про
звернення стягнення на заставне майно.
Разом з тим, суд враховує, що жоден з
відповідачів не заявив зустрічних
вимог про визнання застави припиненою,
тощо.

Як видно зі змісту вказаних рішень
господарського суду - ініціатором
процедури банкрутства і ліквідації був
податковий орган, підстава-
відсутність юридичної особи за
вказаною адресою її реєстрації. Як
видно з даних рішень господарського
суду і з показань свідка ОСОБА_5
(ліквідатора в даній процедурі
банкрутства) - жодних відомостей про
наявність заставного майна, належного
іпотекодавцям ОСОБА_2, про укладення
іпотечних договорів на забезпечення
даного кредитного договору, а також про
наявність заочних рішень (чинних на
той час) про звернення стягнення на
вказані квартири для задоволення вимог
кредитора ПАТ «Банк «Демарк» - кредитор
ПАТ «БанкДемарк» ліквідатору не
повідомив. Ліквідатором перевірялась
наявність майна у вказаної юридичної
особи-банкрута, і такого майна виявлено
не було. У прийнятому господарським
судом рішенні було зазначено, що
непогашені на той час вимоги кредитора
ПАТ «Банк «Демарк» визнаються
погашеними у зв'язку з відсутністю
майна безпосередньо у самого боржника;
при цьому не вирішувалось питання про
можливість задовольнити вимоги
кредитора за рахунок іншого заставного
майна, належного третім особам-
майновим поручителям , які не були
залучені до участі у господарській
справі і не були учасниками процесу,
оскільки такої інформації кредитор не
надав ні ліквідатору, ні суду;
предметом дослідження в господарській
справі не були іпотечні договори і
право застави, наявне у кредитора, не
враховувались наявні чинні на той час
заочні рішення, якими були задоволені
позови кредитора до іпотекодавців в
частині звернення стягнення на
заставне майно- для задоволення
частини вимог кредитора за даним
кредитним договором, які на той час
знаходились на виконанні в органах
Державної виконавчої служби. Як
пояснила свідок ОСОБА_5, при формуванні
реєстру кредиторських вимог в реєстр
не включались би вимоги, покриті за
рахунок заставного майна.

Як пояснив представник позивача,
позивач не повідомляв ліквідатора і
господарський суд, що розглядав справу
про банкрутство, про те, що є заочні
рішення про звернення стягнення на
заставне майно, і що є виконавчі
провадження, відкриті за даними
рішеннями суду; а також не повідомив
про наявність іпотечних договорів і
заставного майна, за рахунок якого
можуть бути задоволені частково вимоги
кредитора. Причини такої
недобросовісності кредитора у справі
про банкрутство позивач пояснити не
зміг, що призвело до невиключення з
вимог кредитора вказаних вимог,
забезпечених заставою, і як наслідок
призвело до визнання даних вимог
кредитора погашеними. Таким чином,
позивач на власний розсуд у справі
господарського суду про банкрутство
приватного підприємства- позичальника
не скористався своєчасно всіма
наявними у нього правами, і свої права
іпотекодержателя на власний розсуд
належним чином не захистив.

Крім того, розглядаючи дану справу і
заявлені позовні вимоги в тих межах, і з
тих підстав, як вони заявлені, а також
виходячи з конкретно встановлених
обставин , що існують на даний час-
тобто час розгляду справи по суті, суд
приймає до уваги наступне:

Як видно з повідомлення Артемівського
ВДВС Луганського МУЮ від 20.01.2014р. - на
виконанні у ВДВС знаходились виконавчі
листи, видані Артемівським райсудом на
підставі заочних рішень від 2.10.2010р.
(тобто в даній справі) про звернення
стягнення на вказані квартири;
виконавчі провадження 03.12.2013р.
закінчені на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону
«Про виконавче провадження»;

з постанови Артемівського ВДВС про
закриття виконавчого провадження від
03.12.2013р. - видно, що виконавче
провадження №24616807, стягувач ПАТ «Банк
Демарк», боржник ОСОБА_2, закрито на
підставі п.8 ч.1 ст.49, ст..50 Закону «Про
виконавче провадження»; з тексту
постанови: рішення суду виконано у
повному обсязі, предмет іпотеки
реалізовано на прилюдних торгах;

з постанови Артемівського ВДВС про
закриття виконавчого провадження від
03.12.2013р. - видно, що виконавче
провадження №24616617 , стягувач ПАТ «Банк
Демарк», боржник ОСОБА_3, про звернення
стягнення на квартиру АДРЕСА_2, закрито
на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст..50 Закону «Про
виконавче провадження»; з тексту
постанови: рішення суду виконано у
повному обсязі, предмет іпотеки
реалізовано на прилюдних торгах.

Представник відповідача підтвердив
той факт, що прилюдні торги дійсно
відбулись, і до того ж вони відбулись ще
до скасування заочних рішень, за якими
були відкриті виконавчі провадження.
Позивач не спростував законності і
чинності постанов виконавчої служби
про закриття виконавчих проваджень і
про проведення публічних торгів.

Таким чином, на даний час відповідачка
ОСОБА_6, а так само і відповідачі ОСОБА_3
та ОСОБА_1 не є власниками вказаних
квартир, на які позивач просить
звернути стягнення.

Позивач на вимогу суду не надав і
відмовився надати будь-яку інформацію
щодо проведення торгів і реалізації
заставного майна, але не заперечує
даного факту. Також позивач не надав
суду інформацію про набувачів даного
майна, реалізованого з прилюдних
торгів, що виключило можливість
залучення вказаних осіб до участі у
справі. Позивач не уточнив позовні
вимоги у зв'язку зі зміною власника
спірного майна, наполягаючи на тому, що
вказане майно- предмети застави-
належить відповідачам, і наполягав на
зверненні стягнення на майно, яке є
власністю відповідачів. Позивач не
представив суду доказів, які б
підтверджували наявність у
відповідачів права власності на
вказані квартири - станом на даний час,
посилаючись лише на застарілі дані про
реєстрацію права власності
відповідачів на заставне майно станом
на час укладення договорів іпотеки.
Третьою особою суду також вказаної
інформації не надано, тому при розгляді
даної справи суд виходить з наявності
наведених вище постанов про закриття
виконавчих проваджень і відповідно з
того факту, що вже відбулись прилюдні
торги , тобто відбулось відчуження
заставного майна, відбувся перехід
права власності до набувачів вказаного
майна, і відповідно припинилось право
власності відповідачів - колишніх
власників цих квартир.

Виконавчі провадження було
відкриті правомірно, такі дії
державної виконавчої служби
учасниками провадження не
оскаржувались, також не оскаржувались
подальші виконавчі дії. Процедура
звернення стягнення фактично співпала
з процедурою банкрутства юридичної
особи - боржника у основному
зобов'язанні, про що позивачу як
стороні у виконавчому провадження не
могло бути невідомо і він мав
можливість знати про таке. Позивач про
виконавчі дії і наявність виконавчого
провадження не повідомив
господарський суд і ліквідатора, і з
іншого боку про наявність процедури
банкрутства не повідомив державного
виконавця.

Згідно ст.11, ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі наданих
сторонами доказів; кожна з сторін
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається; докази подаються
сторонами; доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення і щодо яких у сторін
виникає спір.

Виходячи з даних вимог закону і
проаналізувавши надані докази та
встановлені факти, суд вважає, що
позивач не довів того факту, що майно,
на яке він просить звернути стягнення,
на даний час належить на праві
власності відповідачам. Навпаки у
судовому засіданні встановлено, що
право власності відповідачів на
вказане майно на даний час припинено і
перейшло до інших осіб, які не є
відповідачами в даній справі і до яких
ніяких позовних вимог позивач до
даного часу не пред,явив. При цьому суд
виходить з принципу презумпції
правомірності правочину або іншої дії
органу чи посадової особи, оскільки на
даний час проведені прилюдні торги і
перехід права власності від
відповідачів до інших осіб позивачем
у визначеному законом порядку не
оспорений.

Згідно ст..346 ЦК право власності
припиняється у випадках, визначених в
даній статті. Згідно ст..328 ЦК право
власності виникає з підстав, не
заборонених законом; право власності
вважається набутим законно, якщо інше
прямо не витікає з закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Згідно ст..317, ч.1
319, ч.1 ст.321 ЦК України право власності є
непорушним, власникові належать права
розпорядження, володіння і
користування належним йому майном - по
власному розумінню, і обмеження право
власності можливе лише у випадках,
прямо визначених законом.

Враховуючи, що відповідачам на даний
час не належить право власності на
вказані об'єкти нерухомого майна, і
вказані об'єкти мають інших власників,
то дана обставина, що існує на даний
час, також є підставою для відмови у
позові до відповідачів ОСОБА_1 про
звернення стягнення на майно, яке на
даний час не є їхньою власністю.

Згідно ст.. 11, 33 ЦПК щодо
диспозитивності цивільного
судочинства, - суд розглядає справу не
інакше як за зверненням особи і в межах
заявлених вимог; питання щодо способу
захисту своїх прав, зокрема щодо суті
позовних вимог, їх обґрунтування і
вибору підстав позову, а також
визначення кола осіб, до яких позов
пред,являється, має вирішувати
безпосередньо позивач.

Таким чином - в межах заявлених
позовних вимог - у позові слід
відмовити у зв'язку з їх
необгрунтованістю і безпідставністю.

Оскільки у позові суд відмовляє,
то судові витрати позивачу не
відшкодовуються.

Керуючись ст. 525,526, 593, 609, 317,319,321 ЦК
України, ст.7, 23, 33, 39 , 41 Закону України
«Про іпотеку» , ст.10,11, 212-215, 224 - 225 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ПАТ «Банк «Демарк» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми боргу
за кредитним договором, звернення
стягнення на майно відмовити за
необґрунтованістю позовних вимог;

у позові ПАТ «Банк Демарк» до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за
кредитним договором, звернення
стягнення на майно відмовити за
необґрунтованістю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене
шляхом подання протягом 10 днів з дня
його проголошення апеляційної скарги
до Апеляційного суду Луганської
області через Артемівський районний
суд міста Луганська.

Суддя
Т.В.Селезньова