САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.
Справа № 206/217/14-ц
Провадження № 2/206/223/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" березня 2014 р.

Самарський районний суд міста
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.,

при секретарі Антонюк А.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача Скочко
О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу
«Дніпропетровське обласне комунальне
клінічне лікувально - профілактичне
об'єднання «Фтизіатрія»
Дніпропетровської обласної ради» про
визнання порушення законодавства про
відпустки та зобов'язання надати
чергову відпустку, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом, який обґрунтувала тим, що вона
працює сторожем у Комунальному закладі
«Дніпропетровське обласне комунальне
клінічне лікувально - профілактичне
об'єднання «Фтизіатрія» ДОР». Востаннє
відпустку позивач отримала у 2012 році і
на час подання позовної заяви минуло
більше року. Просить визнати порушення
відповідачем ст.74 КЗпП України по
відношенню до позивача. Зобов'язати
відповідача надати позивачу щорічну
відпустку з дотриманням ч.4 ст. 115 КЗпП
України (а.с. 1).

Представник позивача та позивач, в
судовому засіданні, яке відбулося
26.02.2014 року позовні вимоги підтримали у
повному обсязі, просили їх
задовольнити.

Представник відповідача заперечувала
проти позову з підстав викладених у
письмових запереченнях, а саме з тих
підстав, що між позивачем та
відповідачем відсутній спір.

Свідок ОСОБА_5, яка є в.о. начальника
відділу кадрів у КЗ «ДОККЛПО
«Фтизіатрія» ДОР» пояснила, що ОСОБА_4 з
заявою про надання відпустки не
зверталась.

Суд, вислухавши учасників процесу та
свідків, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була
прийнята на роботу 11 жовтня 2000 року на
посаду вахтера (наказ № 108-ос від 11.10.2000
р.).

В подальшому назва її посади та
підрозділу змінювалось, а з 23 вересня
2009 року відповідно до класифікатора
професій ДК 003:2005 назва посади змінена
на «сторож», згідно наказу по
об'єднанню № 149 від 23.09.2009 року, про що
свідчить копія трудової книжки (а.с.
49-51).

Вказані обставини не заперечувалися
сторонами в судовому засіданні та були
встановленні набравшим законної сили
рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 23.12.2013 року (а.с.
67,68), а отже відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК
України є преюдиційно встановленими і
не підлягають доказуванню.

Наказом № 72-ос від 05.08.2013 року ОСОБА_4
відсторонено від роботи на 5
календарних днів з 07.08.2013 року до 13.08.2013
року, що встановлено вищевказаним
рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 23.12.2013 року.

Зазначеним рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
23.12.2013 року скасовано наказ про
відсторонення ОСОБА_4 від роботи.

Наказом № 74-ос від 13.08.2013 року ОСОБА_4
відсторонено від роботи без збереження
заробітної плати на період з 13.08.2013 року
за порушення трудової дисципліни (а.с.
73).

Відповідно до наказу № 79-ос від 16.08.2013
року ОСОБА_4 була звільнена з роботи у
КЗ «ДОКЛРО «Фтизіатрія» ДОР».

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 21.11.2013 року (а.с.
69,70), яке набрало законної сили 23.12.2013
року, визнано незаконним та скасовано
наказ від 16.08.2013 року про звільнення
ОСОБА_4.

22.11.2013 року ОСОБА_4 звернулася до КЗ
«ДОКЛПО» «Фтизіатрія» ДОР із заявою
про надання чергової відпустки за 2013
рік. (а.с. 11).

Листом від 13.12.2013 року № 2152/5 КЗ «ДОКЛПО
«Фтизіатрія» ДОР» ОСОБА_4 повідомлено,
що згадно наказу № 79-ос від 16.08.2013 року
позивача було звільнено з роботи у КЗ
«ДОКЛПО «Фтизіатрія» ДОР». Рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 21.11.2013 року про
скасування наказу № 79-ос від 16.08.2013 року
на час звернення позивача із заявою про
надання відпустки не набрало законної
сили.

У зв'язку з викладеним трудові
відносини між ОСОБА_4 та КЗ «ДОКЛПО
«Фтизіатрія» ДОР припинені, а тому
підставі для надання щорічної
відпустки немає (а.с.13).

Таким чином, посилання позивача на той
факт, що на її заяву не було надано
відпустку не може бути прийняте судом
до уваги, оскільки станом на 22.11.2013 року
ОСОБА_4 була звільнена.

У зв'язку зі зверненням позивача до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська відповідач дізнався
про те, що позивач має бажання
скористатися своїм правом на
відпустку.

Відповідно до супровідного листа
Комунального закладу
«Дніпропетровське обласне комунальне
клінічне лікувально - профілактичне
об'єднання «Фтизіатрія»
Дніпропетровської обласної ради» №158/5
від 07.02.2014 року та додатку до нього було
направлено наказ № 15-вп від 07.02.2014 року
про надання відпустки (а.с. 26).

Зі змісту вказаного наказу вбачається,
що: рішенням Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 21.11.2013 року,
залишеного без змін Ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23.12.2013 року наказ № 79-ос від
16.08.2013 року про звільнення ОСОБА_4
скасовано. До звільнення ОСОБА_4 не
використала щорічну чергову відпустку
та заяву про її надання після 23.12.2013
року бажає використати своє право на
відпустку. З огляду на викладене
наказано надати ОСОБА_4 відпустку за
відпрацьований робочий час з 11.10.2012
року по 10.10.2013 року, основна - 24 кл/дн,
всього 24 кл/д, починаючи відпустку з
01.03.2014 р. по 25.03.2014 року (а.с. 27).

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 була
відсторонена від роботи без збереження
заробітної плати з 13.08.2013 року, 24.02.2014
року комісією у складі: Шерстюк О.П. -
в.о. начальника відділу кадрів, Бондар
Н.О. - інженер, Чугункіна А.С. - інженер з
охорони праці, було зроблено виїзд за
місцем проживання ОСОБА_4, АДРЕСА_1.
Комісія повинна була вручити лист № 158/5
від 07.02.2014 року, але у вищевказаний день
та час позивача не було за місцем
проживання, членів сім»ї також не було
вдома. Двері комісії ніхто не відкрив
на стук у ворота ніхто не відреагував
(а.с. 39).

В судовому засіданні, яке відбулося
26.02.2014 року ОСОБА_4 було ознайомлено з
вказаним наказом, будь-яких зауважень з
цього приводу позивачем надано не було.

Окрім того, відповідно до довідки № 17
від 05.03.2014 року наданої відповідачем
ОСОБА_4 було нараховано та виплачено
відпускні за 24 календарні дні у розмірі
1721,03 грн. (а.с. 66). Даний факт не
заперечувався сторонами по справі, а
отже, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, не підлягає доказуванню.

Статтею 45 Конституції України
гарантується кожному, хто працює, право
на відпочинок. Це право забезпечується,
зокрема, наданням оплачуваної щорічної
відпустки.

Відповідно до ст.74 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
відпустки» право на відпустки мають
громадяни України, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи
(далі - підприємство).

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що
особа вільно на власний розсуд обирає
способи захисту цивільного права. Як
правило, особа, право якої порушено,
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права.

Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визнається спеціальним
законодавством, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини. Під
способом захисту об'єктивних цивільних
прав розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України, а саме:
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_4 була надана відпустка з
відповідною виплатою відпускних.

Таким чином, на час розгляду справи
спір між сторонами відсутній.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги ґрунтуються на
припущеннях позивача, в зв'язку з чим,
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про визнання
порушення законодавства, а саме ст. 74
КЗпП України, суд враховує ту
обставину, що дані вимоги є похідними
та залежать від результату розгляду
вимог про зобов'язання надати чергову
відпустку. Тому, суд вважає за можливе у
задоволенні таких позовних вимог
відмовити, оскільки прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог про
зобов'язання надати чергову відпустку,
а відтак про необґрунтованість
позовних вимог про визнання порушення
законодавства.

Виходячи з вищенаведених
обставин справи, та з урахуванням
загальних засад цивільного
судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3
Цивільного Кодексу України, а саме:
справедливості, добросовісності та
розумності, суд приходить до висновку,
що позовна заява ОСОБА_4 є
необґрунтованою та не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем не
надані докази в підтвердження
обґрунтованості своєї заяви.

Керуючись ст. 74 КЗпПУ, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209,
212, 214, 215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати покласти на рахунок
Держави.

Рішення може бути оскарженим до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Самарський районний суд
міста Дніпропетровська протягом 10
днів після проголошення, а особами, які
не були присутніми при проголошені
рішення, в той же строк з дня отримання
копії рішення.

Суддя
О.В. Поштаренко