Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати
в цивільних справах

апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.,

суддів -
Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

при
секретарі - Свіді Г.С.

з участю - позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Виноградівського районного суду від 25
листопада 2013 року справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Виноградівської державної
нотаріальної контори про визнання
недійсним в 1/3 частині договору
довічного утримання, встановлення
рівності часток у спільному сумісному
майні та визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку, визнання
права власності в порядку спадкування
на 1/6 частину житлового будинку за
кожним із позивачів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4,
Виноградівської держнотконтори, в
якому просили:

- визнати недійсним в 1/3 частині
договір довічного утримання, укладений
22 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4;

- встановити, що частки померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 у спільній сумісній
власності подружжя є рівними;

- визнати за померлою ОСОБА_6 право
на 1/2 частину спільно нажитого під час
шлюбу житлового будинку з надвірними
спорудами у АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
кожною в порядку спадкування за
законом за померлою матір'ю ОСОБА_6
право власності по 1/6 частині спірного
житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог
посилались на те, що померлі ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 є їх батьками, спірний будинок з
надвірними спорудами нажито ними під
час шлюбу, однак зареєстровано за
батьком ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
про право особистої власності на жилий
будинок, виданого виконкомом
Виноградівської міської ради 7 липня 1988
р.

Після смерті матері відкрилася
спадщина на 1/2 частку спірного будинку,
спадкоємцями якої стали вони - її дві
доньки та чоловік ОСОБА_5, кожен у 1/3
частині, тобто кожен успадкував по 1/6
частині будинку. Спадщину вони
прийняли, оскільки фактично вступили в
управління та володіння спадковим
майном.

Після смерті батька у 2012 році вони
звернулися до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини та
дізналися, що за життя батько оформив
договір довічного утримання від 22
лютого 2008 року з відповідачкою ОСОБА_4,
який, на їх думку, порушує їх право
власності на успадковане за померлою
матір'ю майно - по 1/6 частині будинку за
кожною.

Справа розглядалася судом повторно
після скасування ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 серпня 2013 року рішення
Виноградівського районного суду від 14
грудня 2012 року та ухвали апеляційного
суду Закарпатської області від 22
лютого 2013 року і передачі справи до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 25 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивачі подали апеляційну скаргу, в
якій з посиланням на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права просять це
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Розглянувши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи,
апеляційний суд визнав, що скарга
підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Матеріалами справи доведено, що
житловий будинок з надвірними
спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 70,82
кв.м., житловою площею 40,89 кв.м., який є
предметом спору, був побудований
батьками позивачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в
1958 році в період їх шлюбу,
зареєстрованого 15 серпня 1950 року
виконкомом Грушівської сільської ради
Тячівського району Закарпатської
області, актовий запис № 20.

Зазначені обставини стверджуються
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про
реєстрацію шлюбу із зазначенням
відомостей про другого з подружжя від
29.02.2012 р. (а.с.9), матеріалами інвентарної
справи на будинок, зокрема, договором
на право забудови від 5.04.1955 р.,
укладеним між виконкомом
Виноградівської міської ради та
ОСОБА_5, актом прийняття в експлуатацію
індивідуального домоволодіння.

Відповідно до ч.1 ст.22, ч.1 ст.28 Кодексу
про шлюб та сім'ю Української РСР, що
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин (втратив чинність),
майно, нажите подружжям за час шлюбу є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження майном. В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

7 липня 1988 року ОСОБА_5 на підставі
рішення виконкому Виноградівської
міської ради № 183 від 21 червня 1988 року
було видано свідоцтво про право
особистої власності на жилий будинок
АДРЕСА_1 (т.1, а.с.17).

Мати позивачів ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1,
а.с.14).

В день смерті ОСОБА_6 відкрилася
спадщина, до складу якої входила 1/2
частка на будинок АДРЕСА_1.

Заповіт ОСОБА_6 не залишила, а отже
спадкоємство здійснювалося за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР,
що діяла на момент здійснення
спадкоємства, при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого, а також дитина
померлого, яка народилась після його
смерті.

Як встановлено судом спадкоємцями
першої черги померлої ОСОБА_6 були її
діти - позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх
батько - чоловік померлої ОСОБА_5.

Скасовуючи рішення Виноградівського
районного суду від 14 грудня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 22 лютого 2012
року і направляючи справу на новий
розгляд до суду першої інстанції, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
постановленій ним ухвалі від 7 серпня
2013 року зазначив, що судами не
перевірено чи проживали позивачі разом
із спадкодавцем (матір'ю) на момент
відкриття спадщини, яким чином останні
фактично прийняли спадщину, не
перевірив докази, якими фактично
підтверджуються такі факти.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР
визнавалося, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном або якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.

Факт прийняття спадщини ОСОБА_5
сторонами не оспорюється. Свідоцтво
про право на спадщину за померлою
ОСОБА_6 нотаріальною конторою ОСОБА_5 не
видавалось, оскільки спірний будинок в
цілому на праві власності був
зареєстрований за ним.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 заяву про
прийняття спадщини за померлою матір'ю
ОСОБА_6 державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини не подали.

Фактичний вступ в управління або
володіння спадковим майном означає, що
спадкоємець мав фізичний доступ до
спадкового майна, міг використовувати
його для своїх потреб чи потреб інших
осіб.

З метою перевірки тверджень позивачів
про те, що вони фактично вступили в
управління та володіння спадковим
майном, оскільки ОСОБА_2 до смерті
спадкодавця та після її смерті до осені
1993 р. проживала у спірному будинку, а
ОСОБА_1 протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини за власні кошти
здійснила ремонт будинку, судом першої
інстанції було допитано в якості
свідків 9 осіб, зокрема, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Всі без винятку свідки ствердили, що
ОСОБА_2 у зв'язку з хворобою матері
ОСОБА_6 в 1992 році перейшла проживати в
спадковий будинок і продовжувала
проживати в ньому після смерті матері
до осені 1993 року. Разом з ОСОБА_1 вони
здійснили ремонт будинку, обробляли
присадибну земельну ділянку, збирали
урожай.

Зазначені обставини стверджуються
також наказами Новодавидківського
дошкільного закладу від 12.08.1992 р. № 40,
згідно якого старшій медсестрі ОСОБА_2
було надано відпустку без збереження
заробітної плати у зв'язку з складними
сімейними обставинами з 12 серпня 1992 р.
по 1 лютого 1994 р., довідкою
Виноградівської загальноосвітньої
школи І-ІІІ ступенів № 8 від 18.09.2013 р. №
323, згідно з якою дочка позивачки ОСОБА_2
- ОСОБА_18 дійсно навчалася в даній
школі, що знаходиться у м. Виноградові,
і у 1993 році закінчила 9-ий клас (т.1, а.с.159,
162).

За таких обставин висновок суду про те,
що тимчасове проживання ОСОБА_2 після
смерті спадкодавця ОСОБА_6 у спадковому
будинку не свідчить про прийняття нею
спадщини, оскільки ці дії були
спрямовані не на фактичний вступ в
управління або володіння спадковим
майном, а викликані необхідністю
надавати батькові допомогу у зв'язку із
станом його здоров'я та моральну
підтримку через втрату дружини, а
показання свідків відображають
суб'єктивне розуміння сприйнятих ними
обставин життя позивачів, не
ґрунтується на законі та матеріалах
справи.

Проживання ОСОБА_2 в спадковому будинку
після смерті спадкодавця ОСОБА_6,
здійснення нею та позивачкою ОСОБА_1
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини ремонту в будинку,
користування ними присадибною
земельною ділянкою означає, що вони
фактично вступили в управління та
володіння спадковим майном, оскільки
мали фізичний доступ до цього майна та
використовували його для своїх потреб.

Таким чином доведено, що спадщину за
померлою ОСОБА_6, до складу якої входила
1/2 частка на будинок АДРЕСА_1, прийняли
всі спадкоємці, що закликалися до
спадкоємства за законом, а саме:
позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1 та їх батько
ОСОБА_5 в рівних частках по 1/6 кожний (1/2
частка / 3 = 1/6).

Умови для одержання позивачами в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину за законом відсутні,
а тому їх право на спадкове майно
підлягає визнанню в судовому порядку.

Встановлено також, що 22.02.2008 року між
ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 було
укладено договір довічного утримання,
за яким ОСОБА_5 передав у власність
ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 взамін
чого остання зобов'язалася
забезпечувати його утриманням та
доглядом довічно.

Вказаним договором довічного
утримання порушено права позивачів на
спадкове майно, а тому його зміст
суперечить вимогам ЦК України, що
відповідно до ч.1 ст.203, ч.ч. 1, 3 ст.215
цього Кодексу є підставою для визнання
його недійсним судом.

Частиною 1 ст.217 ЦК України встановлено,
що недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

З урахуванням наведеного договір
довічного утримання підлягає визнанню
недійсним в 1/3 частині, оскільки, як уже
зазначалось, порушує право ОСОБА_1,
ОСОБА_2 кожної на 1/6 частину спірного
житлового будинку, набуте в порядку
спадкування за померлою матір'ю ОСОБА_6.

Заява представника відповідача про
застосування до заявлених вимог строку
позовної давності задоволенню не
підлягає, оскільки про наявність
договору довічного утримання та
порушення їх права на спадкове майно
позивачі дізналися після смерті батька
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що
стверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2 (т.1, а.с.15).

В той же час позовні вимоги про
встановлення рішенням суду, що частки
померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спільній
сумісній власності подружжя є рівними,
а також про визнання за померлою ОСОБА_6
права власності на 1/2 частину спірного
житлового будинку з надвірними
спорудами як рівну частку у спільній
сумісній власності подружжя
задоволенню не підлягають, оскільки
рівність часток подружжя у майні, яке
нажите за час шлюбу, і є їх спільною
сумісною власністю встановлена ст.28 ЦК
Української РСР.

Відповідно до п.п. 3 і 4 ч.1 ст.309 ЦПК
України невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушення
або неправильне застосування судом
норм матеріального або процесуального
права є підставами для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ч.1 ст.22, ч.1
ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю
Української РСР, ст.ст.529, 549 ЦК
Української РСР, ч.1 ст.203, ч.ч. 1, 3 ст.215, ч.
1 ст.217 ЦК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного
суду від 25 листопада 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Виноградівської державної
нотаріальної контори про визнання
недійсним в 1/3 частині договору
довічного утримання, встановлення
рівності часток у спільному сумісному
майні та визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку, визнання
права власності в порядку спадкування
на 1/6 частину житлового будинку за
кожним із позивачів задовольнити
частково.

Визнати недійсним в 1/3 частині договір
довічного утримання, укладений 22
лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку
спадкування за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1
матір'ю ОСОБА_6 право власності по 1/6
частині житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1 за кожною.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

С у д д і:

Готра Т.Ю. Боднар О.В.
Джуга С.Д.