Справа № 509/2634/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року

смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської
області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Мажар А.М.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_2, ОСОБА_4

про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2013 року ОСОБА_6 звернувся до
Овідіопольського районного суду
Одеської області з позовною заявою до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення боргу, в
якому просить стягнути в солідарному
порядку борг із урахуванням
встановленого індексу інфляції у сумі
557659,02 грн., три відсотки річних від
простроченої суми боргу у сумі 41494,84
грн., збитки у сумі 1441,06 грн., а також
судові витрати в сумі 3441 грн.,
посилаючись на те, що він 04 червня 2007
року уклав з відповідачем - ОСОБА_2,
який діяв від імені ОСОБА_4 попередній
договір купівлі-продажу земельної
ділянки у ОСОБА_4. На виконання умов
Договору позивач в період з 04.06.2007 року
по 11.11.2008 року надав ОСОБА_2 в якості
авансу за договором грошові кошти у
сумі 66000 доларів США, що на день
складення позову складає 527538 грн. На
думку позивача, підтвердженням
отримання ОСОБА_2 коштів за договором, є
підписаний договір між ним та ОСОБА_2, а
також розписка ОСОБА_2 в договорі під
рукописним текстом із сумами коштів.
Вказував також, що ОСОБА_2 зобов'язався
передати позивачу в строк 12 місяців з
дня отримання авансу земельну ділянку
площею 12 соток за ціною 11000 доларів США,
розташовану на території Дальницької
сільради біля берега моря. Проте в
обумовлений строк ані ОСОБА_2 ані
ОСОБА_4 земельну ділянку позивачу не
передали та суми боргу позивачу не
повернули. Далі посилаючись у позові,
на норми законодавства, позивач
зазначив про виникнення у відповідачів
перед ним зобов'язань, обумовлених
укладенням попереднього договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
передання ним коштів. Зазначений
договір, на думку позивача в силу ст.220
ЦК України є нікчемним, по причині не
здійснення нотаріального посвідчення
договору та державної реєстрації. А
тому позивач просив стягнути з
відповідачів грошові кошти сплачені
ним за цим договором із врахуванням
індексу інфляції, 3 проценти річних,
збитки та судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_8 в
судовому засіданні позов підтримав в
повному обсязі та просить суд його
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не
визнав, просить суд у його задоволенні
відмовити в повному обсязі в зв'язку з
недоведеністю та в зв'язку з пропуском
позивачем строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не
визнав, просить суд у його задоволенні
відмовити в повному обсязі в зв'язку з
недоведеністю та в зв'язку з пропуском
позивачем строку позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані суду письмові докази
по справі, суд вважає позов таким, що
задоволенню не підлягає в повному
обсязі, з наступних підстав:

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Від імені позивача та від іменем
ОСОБА_2 був підписаний договір від 04
червня 2007 року, відповідно до змісту
якого ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від імені його
дружини ОСОБА_4 домовилися про
наступне:

1) ОСОБА_6 покупає 12 соток землі за ціною
11000 доларів США за 1 (одну) сотку землі у
ОСОБА_4 розташованого у Дальницькій
сільській раді біля берега моря.

2) ОСОБА_6 сплачує аванс 40000 доларів США
ОСОБА_2 та сплачує 26000 доларів США на
протязі 12 місяців до отримання
документів купівлі-продажу.

3) ОСОБА_2 на протязі 12 місяців з дня
отримання авансу оформлює документи
купівлі-продажу та передає їх ОСОБА_6.

4) Після отримання документів
купівлі-продажу ОСОБА_6 сплачує залишок
суми 66000 доларів США.

Також на аркуші цього договору, під
печатним текстом, зроблені рукописний
записи певних висловів із зазначенням
сум.

Інших доказів укладення між
сторонами попереднього договору або
договору купівлі-продажу земельної
ділянки або отримання відповідачами
коштів від позивача у суді не надано.

Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як зазначено у ст. 635 ЦК України,
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

З огляду на таке суд перевіряє, чи
містить договір від 04 червня 2007 року
волевиявлення сторін на укладення у
майбутньому, протягом певного строку (у
певний термін), договору
купівлі-продажу земельної ділянки.

Після проведення аналізу положень
договору від 04 червня 2007 року, суд
робить висновок про наступне:

- у пункті 1) договору від 04 червня 2007
року, визначена ціна земельної ділянки
для покупки першою стороною - ОСОБА_6 у
третьої сторони договору - ОСОБА_4;

- у пункті 2) договору від 04 червня 2007
року, визначений розмір сум оплат та
послідовність дій першої сторони
договору - ОСОБА_6 до отримання ним
документів купівлі-продажу;

- у пункті 3) договору від 04 червня 2007
року, визначена послідовність дій
другої сторони договору (ОСОБА_2) та
полягає у оформленні ним документів
купівлі-продажу та передачі їх першій
стороні (ОСОБА_6). Також цим пунктом
визначений строк тривалістю у 12
місяців, для здійснення другою
стороною договору (ОСОБА_2) оформлення
документів купівлі-продажу, також
зазначено, що перебіг строку
розпочинається з моменту отримання
другою стороною (ОСОБА_2) авансу;

- у пункті 4) договору від 04 червня 2007
року, визначений розмір виплати та
послідовність дій першої сторони
договору (ОСОБА_6) після отримання ним
документів купівлі-продажу.

Суд критично ставиться до доводів
позивача про те, що підписанням
договору від 04 червня 2007, зокрема у
пункті 3), ОСОБА_2 ніби-то зобов'язався
передати ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу земельної ділянки.

Це пояснюється тим, що у договорі
від 04 червня 2007 року не зазначено про
те, що ОСОБА_2 зобов'язався у
майбутньому укласти договір
купівлі-продажу земельної ділянки, чи
будь-якого іншого договору.

Проте вказано про те, що обов'язок
оформлення документів купівлі-продажу
у договорі від 04 червня 2007 покладається
лише на одну сторону договору. Тому суд,
приходить до висновку, що документами
купівлі-продажу у цьому договорі
розуміються документи, які необхідні
для укладення та нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
земельної ділянки, які сторона
договору (ОСОБА_2), може підготувати без
участі інших сторін договору.

Будь-який договір є укладений лише
тоді, коли усі істотні умови договору
погоджені усіма сторонами, та не є
договором той документ, що був
оформлений одноосібно.

За таких умов, суд приходить до
висновку, що до оформлення документів з
переліку "документів купівлі-продажу"
відповідно пункту 3) договору від 04
червня 2007 року, - складення договору
купівлі-продажу земельної ділянки або
іншого договору сторонами погоджено не
було.

Отже, за умови відсутності у змісті
договору від 04 червня 2007 року,
волевиявлення сторін на укладення у
майбутньому, протягом певного строку (у
певний термін) основного договору,
зокрема, договору купівлі-продажу
земельної ділянки, суд приходить до
висновку, що договір від 04 червня 2007
року не має ознак попереднього
договору передбачених у ст.635 ЦК
України.

Стосовно отримання (ОСОБА_2) від
(ОСОБА_6) авансу або інших коштів за
договором, суд встановив наступне.

У пункті 2) Договору від 04.06.2007 року,
зазначено про обов'язок ОСОБА_6, який
полягає у сплаті ним авансу у розмірі
40000 та 26000 доларів США ОСОБА_2, але не
вказано про передачу коштів, як про
подію, що вже відбулася на момент
підписання Договору від 04.06.2007 року.
Тобто будь-яких відомостей про
отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_6 авансу або
будь-яких інших коштів, у змісті
договору від 04.06.2007 року немає, та інших
доказів передачі коштів, позивачем у
суді не надано.

Відповідно вимогам ст.58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

При встановленні обставин справи
про те, чи відбулася передача та
отримання авансу або інших коштів від
однієї сторони договору до інших, суд
не може у якості належних та допустимих
доказів, розцінювати відомості з
рукописних записів під печатним
текстом договору від 04.06.2007 року,
оскільки у цих записах йдеться про
врахування певних сум, що стосуються
осіб, яких у тексті названо - "ОСОБА_9",
"ОСОБА_10", "ОСОБА_11", проте не згадується
жодної зі сторін договору від 04.06.2007
року. Крім того у змісті рукописного
тексту, взагалі немає посилань на
договір від 04.06.2007 року, а відповідно ці
рукописні записи не стосуються
предмету доказування у цій справі.

Посилання позивача на нікчемність
договору з підстав недодержання
сторонами вимог закону про нотаріальне
посвідчення договору, є помилковою, з
огляду на таке.

Оскільки договір від 04.06.2007 року не
має ознак попереднього, то суд
перевіряє доводи позивача про
нікчемність договору з урахуванням
положень ЦК України.

Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до ст.236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

З аналізу вказаних норм права,
вбачається, що приписи ст.220 ЦК України,
регулюють правовідносини, що
стосуються лише вчинених (укладених)
правочинів (договорів) тобто тих, по
яких сторонами досягнута домовленість
щодо усіх істотних умов договору, та це
підтверджується письмовими доказами.

У такому випадку суд вирішує чи є
договір відчуження земельної ділянки
укладений.

Відповідно до ст.657 ЦК України (в
редакції що була чинна у 2007 році)
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною 1 ст.210 ЦК України,
передбачено, що правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.640 ЦК
України (в редакції 2007 року) договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Більш того відповідно до роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України, що
викладені у абз. 3 п.8 Постанови від 06.11.209
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", згідно із
статтями 210 та 640 ЦК України не є
вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Відповідно до ст.132 Земельного
Кодексу України (в редакції 2007 року)
угоди про перехід права власності на
земельні ділянки укладаються в
письмовій формі та нотаріально
посвідчуються. Угоди повинні містити:
а) назву сторін (прізвище, ім'я та по
батькові громадянина, назва юридичної
особи); б) вид угоди; в) предмет угоди
(земельна ділянка з визначенням місця
розташування, площі, цільового
призначення, складу угідь, правового
режиму тощо); г) документ, що
підтверджує право власності на
земельну ділянку; ґ) відомості про
відсутність заборон на відчуження
земельної ділянки; д) відомості про
відсутність або наявність обмежень
щодо використання земельної ділянки за
цільовим призначенням (застава, оренда,
сервітути тощо); е) договірну ціну; є)
зобов'язання сторін. Угоди про перехід
права власності на земельні ділянки
вважаються укладеними з дня їх
нотаріального посвідчення.

З огляду на те, що позивачем не
доведено того, що договір від 04 червня
2007 року набув силу попереднього
договору, а також те, що при підписанні
цього договору сторонами було
досягнуто усіх істотних умов договору
відчуження земельної ділянки, із
дотриманням вимог ст.657 ЦК України, та
вимог ст.132 ЗК України, суд приходить до
висновку що договір відчуження
земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
є неукладений.

А отже посилання позивача на
нікчемність такого договору з підстав
ст.220 ЦК України є помилковими.

Відповідно до абз. 6 п.8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.209 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", вимога про
визнання правочину (договору)
неукладеним не відповідає можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених законом. Суди
мають відмовляти в позові з такою
вимогою. У цьому разі можуть заявлятися
лише вимоги, передбачені главою 83 книги
п'ятої ЦК України.

Відповідно ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Вимог, передбачені главою 83 книги
п'ятої ЦК України, позивачем заявлено
не було.

Проте суд, відповідно ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення
вирішує питання, про те, які
правовідносини випливають із
встановлених у справі обставин.

Так, глава 83 книги п'ятої ЦК України
регулює відносини при набутті,
збереженні майна без достатньої
правової підстави.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 зазначеної статті
передбачено, що положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.

Як було встановлено у справі,
договір відчуження земельної ділянки
не укладався, та факт передачі
позивачем на користь відповідачів
коштів, у суді не доведено. Проте
позивач звернувся до суду із вимогою
про стягнення коштів, які нібито були
ним передані відповідачу, та у суді
наполягав на цьому.

Тому суд, вважає за необхідне
зазначити також і про те, що навіть у
випадку доведення позивачем про
отримання відповідачами від нього
грошових коштів на протязі 2007-2008 років
без достатньої правової підстави, у
зв'язку з чим в силу наведеної ч.1 ст.1212
ЦК України, відповідачі були-би
зобов'язання повернути зазначені кошти
позивачеві, то здійснення судового
захисту порушеного права було-би
можливо, лише за умови врахування
дотримання позивачем строку позовної
давності по зазначеному виду вимог.

Так як вимога про стягнення
безпідставно набутого майна (коштів) не
міститься у переліку вимог, що
передбачені у ст.258 ЦК України, до яких
застосовується спеціальна позовна
давність, то, у цьому випадку, слід
було-би застосувати положення ст.257 ЦК
України, про загальну позовну давність
тривалістю у три роки.

З огляду на те, що позивач звернувся
із позовом у 2013 році, тобто після сплину
трирічного строку після підписання
Договору від 04 червня 2007 року, а
стороною відповідачів у справі було
заявлено про застосування позовної
давності, керуючись положеннями
частини 4 ст. 267 ЦК України, у позові слід
було-би відмовити у зв'язку зі спливом
строку позовної давності.

Але, в даному випадку у задоволенні
позову слід відмовити не з підстав
пропуску позивачем строку позовної
давності, а з підстав недоведеності
позивачем обставин укладення договору
відчуження земельної ділянки, та
відповідно невиконання сторонами
зобов'язань, а також з підстав
недоведеності отримання відповідачами
від позивача будь-яких коштів.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 208, 209, 213-215 ЦПК
України, ст.ст.210,220, 637, 640 ЦК України,
ст.132 ЗК України, п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про стягнення боргу -
відмовити у повному обсязі.

Заходи забезпечення позову, вжиті
ухвалою Овідіопольського районного
суду Одеської області від 01.08.2013 року,
шляхом накладення арешту на житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_4 - скасувати.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подачі до Овідіопольського
районного суду Одеської області
протягом 10 днів з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Суддя: А. І. Бочаров