Справа № 522/787/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря В.Я.

при секретарі Іщик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
«Земельне-кадастрове бюро при
Управлінні земельних ресурсів» про
відновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за термін вимушеного
прогулу, стягнення компенсації,
невиплаченої при звільненні
працівника,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом,
зміненим письмовою заявою від 04.03.2014
року, просив стягнути з відповідача
суму вихідної допомоги відповідно до
ст.. 44 КЗпП у розмірі 3-х
середньомісячних заробітків у сумі 10
726, 94 гривень, суму середнього заробітку
за час затримки виплат у розмірі 37 043, 73
гривень, суму компенсації моральних
збитків у розмірі 10 000, 00 гривень, суму
невиплаченої частини зарплати за
відпрацьовані дні квітня 2013 року у
розмірі 1 128, 37 гривень, суму
невиплаченої частини компенсації за
невикористану відпустку у розмірі 348, 80
гривень. При цьому посилався на те, що з
03 вересня 2012 року він працював
заступником начальника геодезичного
відділу у КП «Земельне-кадастрове бюро
при Управлінні земельних ресурсів».
Наказом № 93-К від 22 квітня 2013 року
звільнений за власним бажанням
відповідно до ст.. 38 КЗпП з приводу не
виконання умов трудового договору зі
сторони КП ЗКБ при УЗР, а саме: затримка
виплат заробітної плати. При
розрахунку позивачу не виплатили
належну йому відповідно до ст.. 44 КЗпП
компенсацію у розмірі 3х
середньомісячних заробітків, водночас
йому було відмовлено у реєстрації його
заяви, а зарплата за квітень 2013 року
була незаконно знижена на 50%. За його
зверненням до Територіальної
державної інспекції з питань праці в
Одеській області була зроблена
перевірка, під час якої з'ясовано, що
заробітна плата виплачувалась з
порушенням строків, при звільненні
йому нарахована грошова компенсація за
невикористану відпустку без
коригування заробітної плати на
коефіцієнт підвищення. Унаслідок
відмови відповідача у реєстрації заяви
про звільнення, відмови у своєчасній
виплаті вихідної допомоги, відмови у
повній своєчасній виплаті компенсації
за невикористану відпустку, неповної
виплати зарплати за квітень 2013 року
позивач вважає його звільнено з
порушенням норм, передбачених
законодавством України.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача Куклін А.О. у
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечував, просив суд
відмовити у їх задоволенні. Надав
письмові заперечення, відповідно до
яких вказав, що наказ про звільнення
від 22.04.2013 року був виданий на підставі
заяви про звільнення за власним
бажанням та відповідно до ст.. 38 КЗпП
України. Позивачу було нарахована
компенсація за 20 днів невикористаної
відпустки, видача трудової книжки і
виплата заробітної плати за фактично
відпрацьовані дні квітня 2013 року та
нарахування компенсації за
невикористанні дні відпустки, були
здійсненні в останній робочий день,
тобто 23.04.2013 року, що підтверджується
відміткою у журналі обліку трудових
книжок працівників та платіжною
відомістю. Тобто, звільнення було
проведено за ініціативою позивача та у
повній відповідності із чинним
законодавством.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб й лише в межах
заявлених ним позовних вимог та на
підставі доказів сторін й інших осіб
які беруть учать у справі.

Судом встановлено, що 03 вересня 2012 року
наказом № 71-К позивача прийнято на
посаду заступника начальника
геодезичного відділу КП
«Земельне-кадастрове бюро при
Управлінні земельних ресурсів», про що
свідчить копія трудової книжки, наявна
у матеріалах справи.

(а.с. 15)

22 квітня 2013 року наказом директора КП
«Земельне-кадастрове бюро при
Управлінні земельних ресурсів» № 93-К
позивача було звільнено з посади
заступника начальника геодезичного
відділу за власним бажанням, згідно ст..
38 КЗпП України.

(а.с. 14)

Ч.1, 3 ст. 38 КЗпП України передбачено
право працівника на розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, з ініціативи
працівника. Працівник має право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

У відповідності до ст.. 44 КЗпП України,
при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

У відповідності до ч. 1 ст. 83 КЗпП
України, у разі звільнення працівника
йому виплачується грошова компенсація
за всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Зазначене підтверджується ст.. 24 Закону
України «Про відпустки», у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8.02.1995р. № 100 середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні два місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана ця виплата.
Нарахування заробітної плати за час
вимушеного прогулу провадиться шляхом
множення середньоденного заробітку на
кількість робочих днів.

У відповідності до п.2 розділу 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8.02.1995р. № 100,
обчислення середньої заробітної плати
для оплати часу щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або для виплати
компенсації за невикористані
відпустки провадиться виходячи з
виплат за останні 12 календарних
місяців роботи, що передують місяцю
надання відпустки або виплати
компенсації за невикористані
відпустки.

Згідно до п. 10 розділу 4 Порядку, у
випадках підвищення тарифних ставок і
посадових окладів на підприємстві, в
установі, організації відповідно до
актів законодавства, а також за
рішеннями, передбаченими в колективних
договорах (угодах), як у розрахунковому
періоді, так і в періоді, протягом якого
за працівником зберігається середній
заробіток, заробітна плата, включаючи
премії та інші виплати, що враховуються
при обчисленні середньої заробітної
плати, за проміжок часу до підвищення
коригуються на коефіцієнт їх
підвищення. На госпрозрахункових
підприємствах і в організаціях
коригування заробітної плати та інших
виплат провадиться з урахуванням їх
фінансових можливостей.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, повно і всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених доказами, що
були досліджені в судовому засіданні,
вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони
є рівними учасниками судового розгляду
та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п.25, 26 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час
судового розгляду предметом
доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення. Виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів у порядку,
передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦРК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно матеріалів справи, позивача
наказом № 93-К від 22.04.2013 року на
підставі заяви про звільнення за
власним бажанням (а.с. 66),
зареєстрованою 22 квітня 2013 року за вх..
№ 036, було звільнено з посади
наступника геодезичного відділу. З
наказом позивач ознайомлений під
підпис.

Посилання позивача, що його звільнення
пов'язане з невиконанням відповідачем
умов трудового договору, належним
чином не підтвердженні. Зокрема, з
матеріалів справи не вбачається, а
позивачем не надано до суду доказів на
підтвердження того, що йому було
відмовлено у прийнятті заяви про
звільнення з причин невиконання
відповідачем умов трудового договору.

Враховуючи вищевикладене, суду не
вбачається підстав для задоволення
вимог позивача щодо стягнення з
відповідача вихідної допомоги у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Крім того, згідно додатку до
колективного договору «Положення про
оплату праці та матеріальне
стимулювання працівників КП «ЗКБ при
УЗР», зареєстрованого в управлінні
економіки, інвестиційної політики та
зовнішньо-економічної діяльності ОМР,
на підприємства встановлена
відрядно-преміальна система оплати
праці. Відповідно до п.1.7.1. додатку,
оплата праці працівників підприємства
включає заробітну плату, яка
складається з посадового окладу, а
також надбавок та доплат до нього.

Так, згідно табелю обліку робочого часу
КП «ЗКБ при УЗР», за квітень 2013 року
позивач фактично відпрацював 17 робочих
днів з 22, посадовий оклад у квітні 2013
року складав 2 300, 00 гривень, таким чином
заробітна плата за посадовим окладом
склала 1 777, 27 гривень ( 2 300, 00 грн. : 22
робочих днів/місяць Х 17 фактично
відпрацьованих днів). Отже, заробітна
плата за квітень 2013 року нарахована та
виплачена позивачу у повному обсязі.

Посилання позивача на положення ст.. 103
КЗпП України, матеріалами справи не
підтвердженні, оскільки як вбачається,
посадовий оклад у березні 2013 року був
збільшений з 2 200. 00 гривен до 2 300, 00
гривень. У січні, лютому, березні
місяцях працівникам підприємства на
підставі факсограми заступника
директора департаменту фінансів ОМР
нарахування премій, надбавок не
погоджено. У квітні місяці позивач був
позбавлений премії на підставі п.7.2.5
«Положення про оплату праці та
матеріальне стимулювання працівників
КП «ЗКБ при УЗР».

Також, як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1 працював у КП
«Земельне-кадастрове бюро при
Управлінні земельних ресурсів» з 03.09.2012
року, з огляду на те, що 03 вересня 2012
року було першим робочим днем місяця,
тому при розрахунку за невикористану
відпустку при його звільнені бралась
до увагу нарахована заробітна плата за
вересень, оскільки вересень 2012 року
вважається повністю відпрацьованим
позивачем.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд вважає, що відповідачем здійснено
правильне нарахування та своєчасна
виплата у повному обсязі всіх
нарахувань по заробітній платі та
компенсації за невикористанні дні
відпустки.

Згідно ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу
України, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Так, п.п. З, 4, 5, 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Зокрема, при вирішенні питання про
відшкодування шкоди з'ясуванню
підлягає підтвердження факту
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з
чого він при цьому виходить, а також
інші обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Звертаючись до суду з відповідними
позовними вимогами, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що йому завдано
моральну шкоду у розмірі 10 000, 00
гривень, доказів, які б свідчили про
завдання йому душевних страждань.

Враховуючи вищевикладене, детально
розглянувши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,60, 81, 88, ч. 3 ст. 209, ст.ст.
213-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарг на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.Я. Бондар