інстанції Левченко А.В.Провадження №
22-ц/780/2039/14 Доповідач у 2 інстанції
БерезовенкоКатегорія 56
РІШЕННЯ

Іменем України

17 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючогоБерезовенко Р.В.
суддівВерланова С.М., Приходька К.П.при
секретаріЧерепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 29 січня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення
боргу, посилаючись на те, що в квітні 2008
року позичив ОСОБА_5 кошти в сумі 95000,00
грн., про що отримав від останнього
відповідну розписку. З травня 2008 року
по квітень 2011 року ОСОБА_5 частинами
повертав йому борг. Так відповідачем
повернуто частину боргу в сумі 25000,00
грн. Потім відповідач припинив
повертати кошти і повідомив, що більше
борг повертати не буде. Розписка про
отримання відповідачем грошових
коштів зникла. Він також звертався з
заявою до правоохоронних органів про
шахрайські дії ОСОБА_5 Постановою
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві від 24 вересня 2012 року за даним
фактом йому було відмовлено в
порушенні кримінальної справи та
роз'яснено, що відносини, які склалися
між ним та відповідачем відносяться до
цивільно-правових.

Просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його
користь борг в сумі 70000 грн. а також
судові витрати.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 29 січня 2014 року позовні вимоги
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6 борг в сумі 70 000 грн.
Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення скасувати,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, оскільки
позивачем, в порушення ст.ст. 208,626,1047 ЦК
України не було доведено існування
будь-яких боргових зобов»язань, не було
надано ні розписки, ні договору позики,
як того вимагає закон.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що
20 вересня 2012 року позивач звертався з
заявою до правоохоронних органів про
шахрайські дії ОСОБА_5 Постановою
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві від 24 вересня 2012 року за даним
фактом йому було відмовлено в
порушенні кримінальної справи та
роз'яснено, що відносини, які склалися
між ним та відповідачем відносяться до
цивільно-правових (а.с.4).

З метою досудового врегулювання спору
позивач звертався до відповідача з
вимогою повернути борг, однак
відповіді не отримав.

Згідно статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.614 ЦК України, особа
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду, та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У зв'язку з вищевикладеним суд першої
інстанції вважав за можливе стягнути з
відповідача ОСОБА_5 на користь позивача
боргу в розмірі 70 0000 грн., оскільки на
його думку факт існування боргових
зобов2язань було повністю доведено.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не надано жодного належного
та допустимого доказу щодо укладення
між сторонами договору позики.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з положень ст.60 ЦПК України,
згідно з якою кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов передчасного
висновку про те, що позивачем доведено
факт укладення між сторонами договору
позики.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч.
2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Доказування не
може ґрунтуватись на припущеннях.

Що ж стосується доводів позивача, що
відповідач не заперечує факт отримання
грошей, а також що цей факт
підтверджується постановою про
відмову в порушення кримінальної
справи (а.с.4), то їх колегія суддів
розцінює критично, оскільки відповідач
крім того, що не заперечував у судовому
засіданні факт отримання від позивача
грошових коштів у розмірі 95 000 грн.,
також наполягав на тому, що вказані
грошові кошти ним були повернуті
позивачу в повному обсязі, тому і
відсутня розписка. Крім того, як видно з
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи, в ході проведення
перевірки було встановлено, що станом
на 24 вересня 2012 року (дата винесення
постанови) відповідачем було повернуто
73000 грн, з якою позивач погодився, так як
не оскаржував її у встановленому
порядку.

З огляду на це, позивач як при розгляді
справи місцевим судом так і при
перегляді рішення в апеляційному
порядку, не довів тих обставин, що
відповідач має перед ним будь-які
боргові зобов»язання, на що він
посилається, як на підставу своїх
позовних вимог.

Однак суд першої інстанції на вказані
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку, який грунтується тільки на
припущеннях, про можливість
задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про
стягнення боргу за відсутності
відповідної розписки.

За таких обставини, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
підстав, передбачених ст. 309 ЦПК
України, у зв'язку з порушенням судом
норм процесуального та матеріального
права та невідповідністю висновків
суду обставинам справи, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 29 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення
боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
С.М.Верланов

К.П.Приходько