АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 190/303/13ц
Головуючий у 1-й інстанції -
Справа № 22-ц/774/1522/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
П`ятихатського районного суду
Дніпропетровської області від 16 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до
Деріївської сільської ради
Онуфріївського району Кіровоградської
області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_1,
П`ятихатська державна нотаріальна
контора про визнання недійсним
доручення і договору купівлі-продажу, -

В С Т А
Н О В И Л А:

13 травня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
відповідно до сертифікату на право на
земельну частку (пай) серія ДП № 0045092,
виданого 31.03.1997 року П'ятихатською
райдержадміністрацією, та свідоцтва
про право на спадщину, посвідченого
П'ятихатською держнотконторою 22.08.2000
року № І-2898, їй належало право на
земельну частку (пай) на землі, які
перебували у колективній власності КСП
ім. Чкалова П'ятихатського району
розміром 10,40 в умовних кадастрових
гектарах. В серпні 2000 року вона за усною
домовленістю зі ОСОБА_1 без укладання
договору оренди землі передала йому в
користування цю земельну частку (пай),
отримавши 700 грн. плати за користування.
ОСОБА_1 вона також передала і оригінал
Сертифікату та свідоцтва про право на
спадщину, оскільки той обіцяв
посприяти в оформленні документів для
одержання Державного акта на право
власності на земельну ділянку.
Наприкінці 2011 року вона випадково
дізналася, що ОСОБА_1 продав її право на
земельну частку (пай) ще 31.08.2000 року
ОСОБА_2, та які уклали і нотаріально
посвідчили договір-купівлі продажу.
При цьому ОСОБА_1 діяв нібито від її
імені за дорученням, посвідченим
секретарем виконкому Деріївської
сільської ради Онуфріївського району
Кіровоградської області Самофал Л.М.,
що не відповідає дійсності, адже вона
доручення не підписувала і в цій
сільській раді ніколи не була.
Доручення посвідчене 07.08.2000 року, а вона
отримала свідоцтво про право на
спадщину лише 22.08.2000 року. У зв'язку з
відсутністю її волевиявлення на
уповноваження ОСОБА_1 продавати її
право на земельну частку (пай)
доручення слід визнати недійсним, як
визнати недійсним і договір
купівлі-продажу її права на цю частку
(пай), стягнути всі понесені нею судові
витрати.

Рішенням П`ятихатського районного суду
Дніпропетровської області від 16
грудня 2013 року ухвалено: позов
задовольнити; визнати недійсним
доручення, посвідчене 28 липня 2000 року
секретарем виконкому Деріївської
сільської ради Онуфріївського району
Кіровоградської області,
зареєстроване в реєстрі за № 115;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай) від 31 серпня 2000 року,
посвідченого сертифікатом на право на
земельну частку (пай) серія ДП № 0045092
від 31 березня 1997 року та свідоцтвом про
право на спадщину від 22 серпня 2000 року
№ І-2898, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятихатської державної нотаріальної
контори, зареєстрований в реєстрі за №
1-3010; стягнути з Деріївської сільської
ради Онуфріївського району
Кіровоградської області і ОСОБА_2
солідарно на користь ОСОБА_4 114 гривень
70 копійок сплаченого судового збору
(квитанція № 3871/з104 від 18.03.2013 р.), 114
гривень 70 копійок сплаченого судового
збору (квитанція № 3871/з12 від 25.06.2013 р.) і
900 гривень 48 копійок витрат на
проведення експертизи (квитанція №
NOL0D50073 від 30.08.2013 р.) на загальну суму 1129
гривень 88 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким відмовити позивачу в задоволенні
її позовних вимог, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_9 просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційних скарг в
їх межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне їх задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
28.07.2000 року секретарем виконкому
Деріївської сільської ради
Онуфріївського району Кіровоградської
області Самофал Л.М. за реєстровим № 115
посвідчено доручення, яким ОСОБА_4,
мешканець с. Плоске П'ятихатського
району Дніпропетровської області,
доручає ОСОБА_1 продати за ціну та на
умовах на свій розсуд належний їй
сертифікат на право на земельну частку
(пай) серія ДП № 0045092, для чого надає
йому право надавати від її імені заяви,
одержувати необхідні довідки та
документи, укладати договір
купівлі-продажу, одержати належні їй
гроші, за неї розписуватися та
виконувати всі інші дії, пов'язані з цим
дорученням. 31 серпня 2000 року між ОСОБА_1
(продавцем) і ОСОБА_2 (покупцем) укладено
договір купівлі-продажу права на
земельну частку (пай) у землі, яка
перебуває у колективній власності КСП
ім. Чкалова розміром 10,40 в умовних
кадастрових гектарах без визначення
меж цієї частки в натурі на місцевості.
Згідно договору купівлі-продажу право
на земельну частку (пай) належить
ОСОБА_1, який діє від імені ОСОБА_4 за
дорученням, посвідченим Деріївською
сільською радою від 28.07.2000 року № 115, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, посвідченого П'ятихатською
держнотконторою 22.08.2000 року № І-2898
згідно Сертифікату на право на
земельну частку (пай) серія ДП № 0045092,
виданого П'ятихатською
райдержадміністрацією 31.03.1997 року.
Продаж вчинено за 1500 грн. ОСОБА_4
наприкінці 2011 року стало відомо про
наявність спірного доручення, та
отримавши в П'ятихатському РВ ГУМВС
України в Дніпропетровській області,
де в провадженні слідчого відділення
знаходяться матеріали, що стосуються
інтересів ОСОБА_4, копії договору
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай) від 31.08.2000 року, укладеного
між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом П'ятихатської
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3010, вона
пред'явила до суду позов на захист
своїх інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги,
районний суд виходив з того, що згідно
висновку судово-почеркознавчої
експертизи № 58/04-187 від 30.07.2013 року
підпис, розташований в графі «Підпис»
доручення, посвідченого Деріївською
сільською радою Онуфріївського району
Кіровоградської області за реєстровим
№ 115 від 28 липня 2000 року, виконаний не
ОСОБА_4, а іншою особою із застосуванням
технічних прийомів, зокрема - шляхом
перемальовування на просвіт з
використанням в якості моделі
автентичного підпису ОСОБА_4
Враховуючи такі обставини районний суд
прийшов до висновку, що ОСОБА_4, не
підписавши доручення, яке посвідчене
28.07.2000 року секретарем виконкому
Деріївської сільської ради
Онуфріївського району Кіровоградської
області Самофал Л.М., не виявила власної
волі та не уповноважувала ОСОБА_1
вчиняти від її імені будь-які дії, у
тому числі щодо продажу її права на
земельну частку (пай). Оскільки це
доручення судом визнається недійсним,
то угоди, вчинені інші дії на підставі
спірного доручення також слід визнати
недійсними.

Проте погодитись з висновками суду
першої інстанції не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи, неповно суд з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене
судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції узагалі належним
чином не з'ясував характер та суть
заявлених вимог, норми права, якими
вони регулюються; не зазначив, чи мали
місце обставини, якими позивач
обґрунтовувала свої вимоги; не дав
належної правової оцінки зібраним
доказам.

Крім того, вирішуючи спір, суд
неправильно визначив процесуальний
статус осіб, які беруть участь у справі,
оскільки при оспоренні доручення та
договору купівлі-продажу відповідачем
не є Деріївська сільська рада
Онуфріївського району Кіровоградської
області на підставі того, що секретар
виконкому Самофал Л.М вказаної
юридичної особи посвідчила спірне
доручення, діючи як уповноважена особа
на посвідчення правочинів, що
прирівнюються до нотаріальних дій щодо
посвідчення правочинів.

Згідно до роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", - особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину.

Нотаріуси, що посвідчували правочини,
залучаються до участі у справі як треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, якщо позивач
обґрунтовує недійсність правочину
посиланням на неправомірні дії
нотаріуса.

Вирішуючи спір про визнання недійсними
доручення та договору купівлі-продажу,
суд першої інстанції не взяв до уваги
вказані роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України, розглянув
справу відносно неналежного
відповідача, таким чином, вирішив спір
щодо прав та обов'язків особи, яка не
була стороною у справі, а саме: третьої
особи ОСОБА_1, який за вказаною
категорією справи повинен бути
відповідачем у справі, а особа яка
здійснила нотаріальні дії повинна
приймати участь у справі в якості
третьої особи, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції всупереч чинного
законодавства вирішено стягнення
судових витрат у солідарному порядку з
відповідачів у справі, не звернувши
увагу на те, що ст.88 ЦПК України не
передбачає стягнення судових витрат у
солідарному порядку.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, - до
позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого
виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Так, правильно встановивши, що спірні
правовідносини врегульовані нормами
ЦК УРСР 1963 року, суд першої інстанції
безпідставно не застосував позовну
давність до заявлених позовних вимог.

Задовольнивши позов, суд не вирішив
питання щодо можливості та наявності
підстав для поновлення строку позовної
давності, оскільки пропущення такого
строку без поважних причин відповідно
до вимог ст. ст. 75 і 80 ЦК УРСР 1963 року є
самостійною підставою для відмови в
позові, і це правило підлягало
застосуванню незалежно від заяви
сторін.

Суд першої інстанції не врахував, що
відповідно до вимог ст. 80 ЦК порушене
право підлягає захисту в разі
поважності причини пропуску строку
позовної давності, і не дав належної
оцінки поясненням позивача й
матеріалам справи.

Не можна погодитись і з рішенням
районного суду через те, що він,
задовольняючи вимоги про визнання
недійсними угод, не зазначив наслідків
цього, а також належним чином не
з'ясував причин звернення з позовом про
визнання недійсними угод, які були
укладені в липні та серпні 2000 року,
лише в травні 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що
позов пред'явлено лише у травні 2013 року,
тобто через десять років після спливу
строку позовної давності, проте суд
першої інстанції не навів
обґрунтування причин пропуску
позовної давності: за яких обставин
допущені порушення не були виявлені
раніше, чому протягом тривалого часу
позивач не порушувала питання щодо
втрати правовстановлюючих документів
на земельну частку (пай).

Поважними причинами пропуску строку
позовної давності вважаються такі
обставини, за яких своєчасне звернення
до суду з позовом про захист прав стає
неможливим або утрудненим.

На порушення вимог ст. 60 ЦПК України
позивачем не надано будь-яких доказів
на підтвердження поважності причин
пропуску строку позовної давності, не
встановлені вони й судом.

Обставини, на які послався суд, а саме:
ОСОБА_4 наприкінці 2011 року стало відомо
про наявність спірного доручення та
договору купівлі-продажу права на
земельну частку (пай) від 31.08.2000 року,
укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
посвідченого державним нотаріусом
П'ятихатської державної нотаріальної
контори, зареєстрованого в реєстрі за
№ 1-3010, - не можна вважати з'ясуванням
судом поважність причин пропуску
строку позовної давності.

Обов'язок суду за вказаними
правовідносинами з'ясовувати
поважність причин пропуску строку
позовної давності для звернення до
суду з позовом, - передбачено законом, а
саме: ст.214 ЦПК України, однак судом
першої інстанції вказані вимоги Закону
виконані не були.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР в редакції 1963
року закінчення строку позовної
давності для звернення до суду з
позовом є підставою для відмови в
позові.

Суд першої інстанції помилково не
застосував вказану норму закону до
виниклих спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 розділу Х
Перехідних положень ЗК України, -
сертифікати на право на земельну
частку (пай), отримані громадянами,
вважаються правовстановлюючими
документами при реалізації ними права
вимоги на відведення земельної частки
(паю) в натурі (на місцевості)
відповідно до законодавства;
сертифікати на право на земельну
частку (пай) є дійсними до виділення
власникам земельних часток (паїв) у
натурі (на місцевості) земельних
ділянок та видачі їм державних актів на
право власності на землю.

З аналізу зазначених норм слідує, що
успадковані сертифікати на право на
земельну частку (пай) не посвідчують
майнове право особи, а є лише
правовстановлюючими документами для
набуття особою такого права відповідно
до ст. ст. 125, 126 ЗК України.

За своєю юридичною природою право на
земельну частку (пай) є правом на частку
землі із земель колишнього
колективного чи іншого
сільськогосподарського підприємства,
яке отримало землю у колективну
власність. Оскільки місцезнаходження
та межі земельної частки (паю) на
місцевості не визначені, то її розмір
визначається в умовних кадастрових
гектарах. Тому власник сертифікату на
право на земельну частку (пай) мав право
або здійснити її відчуження на
підставах та у випадках, не заборонених
ЗК України, до 01 січня 2002 року або ж
вимагати виділення її в натурі у
вигляді земельної ділянки. Після
вказаної дати встановлена заборона на
передачу земельних часток (паїв) в
оренду, а юридичне значення
сертифіката як правовстановлюючого
документа надає власникові земельної
частки (паю) лише право на виділення
частки у натурі. Сертифікати на право
на земельну частку (пай) є дійсними до
виділення земельної частки (паю) в
натурі у вигляді земельної ділянки та
видачі її власникові державного акта
на право приватної власності на землю.
У разі отримання державного акта
сертифікат підлягає поверненню
районній державній адміністрації, яка
його видала.

Вирішуючи спір щодо відчуження
сертифіката на право на земельну
частку (пай), суд першої інстанції не
врахував зазначені положення закону, а
також не дав правової оцінки виписки з
протоколу засідання комісії з
реструктуризації КСП ім. Чкалова від 30
серпня 2000 року (а.с.54) згідно якого
надано згоду на продаж ОСОБА_4 спірного
сертифіката на право на земельну
частку (пай) ОСОБА_2 Суд не з'ясовував чи
отримано право власності на земельну
ділянку на підставі спірного
сертифіката на право на земельну
частку (пай) та ким, у зв'язку з чим не
встановлено дійсність спірного
сертифіката на час розгляду справи та
наслідки визнання недійсним правочину
на його відчуження.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли щодо
визнання недійсними доручення від 28
липня 2000 року та договору
купівлі-продажу сертифіката на право
на земельну частку (пай) серія ДП № 0045092
від 31 серпня 2000 року.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
сертифікат на право на земельну частку
(пай) серія ДП № 0045092, виданий 31.03.1997 року
П'ятихатською райдержадміністрацією
на ім'я ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
року, успадкувала позивач і була його
власником на підставі свідоцтва про
право на спадщину, посвідченого
П'ятихатською держнотконторою 22.08.2000
року за реєстровим № І-2898, відповідно
до якого їй належало право на земельну
частку (пай) на землі, які перебували у
колективній власності КСП ім. Чкалова
П'ятихатського району розміром 10,40 в
умовних кадастрових гектарах (а.с. 49,53
том1).

28 липня 2000 року секретарем виконкому
Деріївської сільської ради
Онуфріївського району Кіровоградської
області Самофал Л.М. за реєстровим № 115
посвідчено доручення, яким ОСОБА_4,
мешканець с. Плоске П'ятихатського
району Дніпропетровської області,
доручає ОСОБА_1 продати за ціну та на
умовах на свій розсуд належний їй
сертифікат на право на земельну частку
(пай) серія ДП № 0045092, для чого надає
йому право надавати від її імені заяви,
одержувати необхідні довідки та
документи, укладати договір
купівлі-продажу, одержати належні їй
гроші, за неї розписуватися та
виконувати всі інші дії, пов'язані з цим
дорученням (а.с. 52 том1).

Згідно виписки з протоколу засідання
комісії з реструктуризації КСП ім.
Чкалова від 30 серпня 2000 року (а.с.54 том1)
надано згоду на продаж ОСОБА_4 спірного
сертифіката на право на земельну
частку (пай) ОСОБА_2

Згідно договору купівлі-продажу від 31
серпня 2000 року, посвідченого державним
нотаріусом П'ятихатської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-3010,
ОСОБА_1, діючи від імені позивача ОСОБА_4
за дорученням, посвідченим Деріївською
сільською радою від 28.07.2000 року № 115,
продав відповідачу ОСОБА_2 право на
земельну частку (пай) у землі, яка
перебуває у колективній власності КСП
ім. Чкалова розміром 10,40 в умовних
кадастрових гектарах без визначення
меж цієї частки в натурі на місцевості,
яке належить продавцю на підставі
вищезазначених свідоцтва про право на
спадщину та сертифікату на право на
земельну частку (пай) серія ДП № 0045092.
Продаж вчинено за 1500 грн.(а.с.51 том1).

В позовній заяві позивач зазначила, що
в серпні 2000 року за усною домовленістю
зі ОСОБА_1 без укладання договору
оренди землі передала йому в
користування цю земельну частку (пай),
отримавши 700 грн. плати за користування
та передала ОСОБА_1 оригінали
сертифіката на право на земельну
частку (пай) серія ДП № 0045092 від 31.03.1997
року та свідоцтва про право на
спадщину, оскільки той обіцяв
посприяти в оформленні документів для
одержання державного акта на право
власності на земельну ділянку.
Наприкінці 2011 року вона випадково
дізналася, що ОСОБА_1 продав її право на
земельну частку (пай) ще 31.08.2000 року
ОСОБА_2, при цьому ОСОБА_1 діяв нібито
від її імені за дорученням, яке вона не
підписувала і в цій сільській раді
ніколи не була.

Згідно висновку експерта № 58/04-187 від
30.07.2013 року, виконаного судовим
експертом ВТКЗ ОВС НДЕКЦ при ГУМВС
України в Дніпропетровській області
майором міліції Коверніченко Л.Р.
(а.с.194-196 том1), - підпис, розташований в
графі «Підпис» доручення, посвідченого
Деріївською сільською радою
Онуфріївського району Кіровоградської
області за реєстровим № 115 від 28 липня
2000 року, виконаний не ОСОБА_4, а іншою
особою із застосуванням технічних
прийомів, зокрема - шляхом
перемальовування на просвіт з
використанням в якості моделі
автентичного підпису ОСОБА_4

В судовому засіданні суду першої
інстанції експерт підтримала свій
висновок експерта.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія дійшла висновку про те, що
матеріалами справи підтверджено факт
не підписання позивачем доручення від
28 липня 2000 року на ім'я третьої особи
ОСОБА_1, на підставі якого було укладено
останнім договір купівлі-продажу від 31
серпня 2000 року права на земельну частку
(пай), належного позивачу, з
відповідачем ОСОБА_2

Разом з тим, вирішуючи спір, судова
колегія бере до уваги, що згідно зі ст. 76
ЦК Української РСР 1963 року перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст. 71 зазначеного Кодексу
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України визначено, що
правила цього Кодексу про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

З аналізу вказаного законодавства
вбачається, що суд обов'язково повинен
встановлювати причини пропуску строку
позовної давності та у разі наявності
доказів про пропущення цього строку з
поважних причин, вирішувати питання
про поновлення цього строку у разі
пред'явлення такої вимоги позивачем.

У справі, що розглядається, судова
колегія встановила, що
правоустановлюючи документи, які
підтверджують право позивача на
земельну частку (пай) вибули з
володіння позивача у серпні 2000 року,
оскільки вона їх віддала третій особі
ОСОБА_1, та у серпні 2000 року було надано
позивачу комісією КСП згоду на продаж
свого права на земельну частку (пай)
відповідачу ОСОБА_2, та у серпні 2000 року
було продане вказане право на земельну
частку (пай) відповідачу ОСОБА_2, що за
даним позовом оскаржується позивачем.

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

З матеріалів справи вбачається, що
позов пред'явлено лише у травні 2013 року,
тобто через десять років після спливу
строку позовної давності, оскільки
позивач сама за своєю волею віддала
третій особі ОСОБА_1 свої
правовстановлюючи документи в
оригіналі, а саме: сертифікат на право
на земельну частку (пай) та свідоцтво
про право на спадщину в серпні 2000 року,
за що від нього отримала грошову суму у
розмірі 700 грн., і на протязі майже 13
років не цікавилася вказаними
документами, хоча повинна була
дізнатися про те, що сталося з її
документами у встановлений законом
строк.

Судова колегія критично оцінює
пояснення позивача про те, що 700 грн.
вона отримала за те, що надала в
користування ОСОБА_1 земельну частку
(пай), оскільки неможливо передавати в
користування право на земельну частку
(пай) тому, що позивач не мала на праві
власності конкретну, виділену їй
земельну ділянку, яку лише за наявністю
права власності можливо передавати в
користування іншій особі, а мала лише
право на отримання права власності на
земельну ділянку. Також не
підтверджено факт укладання вказаними
особами договору оренди земельної
ділянки належними та допустимими
доказами.

Передання правовстановлюючих
документів в оригіналі з метою
отримання державного акту на право
власності на землю також
спростовується вищезазначеною
випискою з протоколу засідання комісії
з реструктуризації КСП ім. Чкалова від
30 серпня 2000 року, згідно якої надано
згоду на продаж позивачем ОСОБА_4
спірного сертифіката на право на
земельну частку (пай) відповідачу
ОСОБА_2

Судова колегія критично оцінює
пояснення позивача про те, що вона
тільки наприкінці 2011 року дізналася, що
належне їй право на земельну частку
(пай) продане ОСОБА_1 - відповідачу
ОСОБА_2, оскільки цей факт
спростовується матеріалами справи та
не підтверджено належними та
допустимими доказами, та оскільки
твердження позивача, що вона дізналась
лише у 2011 році є хибним, так як
відповідно ст. 75 ЦК 1963 року, позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Перебіг позовної давності починається
з серпня 2000 року, тобто з часу, коли
позивач передала оригінали своїх
правовстановлюючих документів, якими
підтверджувався факт її права на
земельну частку (пай), третій особі
ОСОБА_1 та сплив у серпні 2003 року (строк
позовної давності - три роки), однак до
суду позивач звернулася з позовом про
порушення свого права на земельну
частку (пай) лише у травні 2013 року, тобто
майже через десять років після спливу
позовної давності.

Позивачем не надано будь-яких доказів
на підтвердження поважності причин
пропуску строку позовної давності, не
встановлені вони й судом.

Судова колегія вважає, що не має
можливості та наявності підстав для
поновлення строку позовної давності,
оскільки позивач не просила суд
поновити пропущений строк позовної
давності та не довела поважності
причин його пропуску.

З урахуванням викладеного, судова
колегія не вбачає законних підстав для
задоволення позову, а тому оскаржуване
судове рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що у зв'язку з відмовою у
задоволенні позову позивачу не
відшкодовуються судові витрати,
понесені нею за розглядом цієї справи,
то у судової колегії не має підстав для
стягнення цих судових витрат на
користь позивача.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення П`ятихатського районного
суду Дніпропетровської області від 16
грудня 2013 року - скасувати з ухваленням
нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4
до Деріївської сільської ради
Онуфріївського району Кіровоградської
області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_1,
П`ятихатська державна нотаріальна
контора про визнання недійсним
доручення і договору купівлі-продажу.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії