Справа № 497/3188/13-ц
Провадження № 2/497/57/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2014 року Болградський районний
суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Раца В.А.

секретаря - Божевої І.Д.

за участю сторін: позивача -
ОСОБА_1,

представника
позивача - ОСОБА_2,

представника
відповідача - Батанова В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Болграді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комфорт-Авто» про скасування наказу
про звільнення, поновлення на роботі та
стягнення заробітної платні за час
вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ТОВ «Комфорт Авто» і просить скасувати
наказ про його звільнення, зобов'язати
директора ТОВ «Комфорт Авто» поновити
його на роботі, стягнути з відповідача
середню заробітну платню за час
вимушеного прогулу та зобов'язати
відповідача видати йому дублікат
трудової книжки з усіма записами
працевлаштування та звільнення,
мотивуючи тим, що йому незаконно було
звільнено з роботи з підстав його
відсутності на роботі, однак він не міг
працювати з вини відповідача, оскільки
позивачу не видавали маршрутних листів
для здійснення рейсів. Крім цього,
просить суд стягнути з відповідача
грошову компенсацію за невикористану
відпустку за період з 19.06.2010 року по
07.12.2012 року та моральну шкоду в розмірі
20000 грн., мотивуючи тим, що
неправомірними діями відповідача щодо
фактичного усунення його від роботи
йому було завдано моральну шкоду в
зазначеному розмірі, яка полягає в
душевних, психічних страждань та
необхідність через це проходити курс
лікування.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позов підтримали в повному
обсязі, наполягають на його
задоволенні та пояснили, що позивач
працював в ТОВ «Комфорт Авто» з 2010 року,
але з грудня 2012 року підприємством йому
було відмовлено у видачі путьових
листів на маршрут, чим фактично
позбавило його можливість виконувати
свою роботу, про що він неодноразово
звертався до прокуратури. Про
наявність наказу про звільнення його з
роботи через відсутність його без
поважних причин на роботі, йому стало
відомо у листопаді 2013 році. Крім цього,
пояснили що позивача було звільнено з
роботі з 01.12.2012 року, а саме в період
знаходження позивача на лікарняному.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що дійсно ОСОБА_1 працював на
підприємстві, виконуючи маршрутні
рейси з перевезення пасажирів, але з
грудня 2012 року ОСОБА_1 на роботу не
з'являвся, лише іноді у телефонному
режимі просив видати йому маршрутний
лист. Будь-яких причин відсутності його
на роботі позивач не надавав, ні яких
лікарняних листів підприємству не
надавав. Був звільнений на підставі
відсутності на роботі без поважних
причин.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
відповідача, розглянувши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних обставин.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП
безпосередньо в районних, районних у
місті, міських чи міськрайонних судах
розглядаються трудові спори за заявою
працівників про поновлення на роботі
незалежно від підстав припинення
трудового договору, зміну дати і
формулювання причини звільнення,
оплату за час вимушеного прогулу або
виконання нижчеоплачуваної роботи.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 з 19.06.2010 року працював водієм в
ТОВ «Комфорт Авто», що в судовому
засіданні не заперечувалося та
визнавалося сторонами.

Відповідно до наказу № 64 від 31.10.2013 року
ОСОБА_1 було звільнено за прогули без
поважних причин з 01.11.2013 року по 18.10.2013
року згідно п.4 ст. 40 КЗпП.

Згідно наказу № 72 від 21.11.2013 року, запис
в наказі № 64 від 31.10.2013 року про дату
звільнення водія ОСОБА_1 з 01.11.2012 року
було змінено на 01.12.2012 року.

Як вбачається з виписки з протоколу
засідання профспілкового комітету ТОВ
«Комфорт Авто» від 21.10.2013 року,
профспілковим комітетом ТОВ «Комфорт
Авто» було одностайно прийнято рішення
щодо надання згоди адміністрації
підприємству про звільнення ОСОБА_1 з
роботи за прогули без поважних причин
згідно п.4 ст. 40 КЗпП.

Крім цього в судовому засіданні
встановлено, що на засіданні
профспілкового комітету 21.10.2013 року,
для розгляду питання про звільнення з
роботи позивача було повідомлено
ОСОБА_1, що підтверджено актом № 2 від
21.10.2013 року за поясненнями свідків
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Згідно вимогам ст. 47 КЗпП власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу. У
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з грудня
2012 року був відсутній на роботі, факт
чого підтверджується копіями табелів
за грудень 2012 року, січень-жовтень ТОВ
«Комфорт Авто», в яких вбачається
відмітка «п» (прогул).

Згідно копії докладної записки
головного бухгалтера ОСОБА_4 та
бухгалтера ОСОБА_5 на адресу директора
ТОВ «Комфорт Авто» від 28.12.2012 року
вбачається, що ОСОБА_1 з 01.12.2012 року не
з'являється на роботі і будь-яких
документів підтверджуючих поважність
причин його відсутності не надає.

Судом також встановлено, що відповідач
неодноразово звертався письмово до
позивача за адресою його проживання, з
вимогами надати письмові пояснення
щодо причин відсутності на робочому
місці, однак такі вимоги поверталися до
адресата з відміткою про закінчення
строку зберігання по пошті.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що працює
в ТОВ «Комфорт Авто» інженером з
охорони праці, раніше працював
директором; ОСОБА_1 працював в
підприємстві з 2010 року. В 2012 році ОСОБА_1
постійно був незадоволений працею,
писав скарги на керівництво
підприємства у різні установи. Був
звільнений з роботи на підставі
відсутності на роботі без поважних
причин.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснила, що працює в ТОВ «Комфорт
Авто» бухгалтером-касиром, та може
підтвердити, що ОСОБА_1 не з'являвся на
роботі з грудня 2012 року без поважних
причин. Звільнення позивача за прогули
було погоджено на профспілковому
комітеті.

Як пояснила в судовому засіданні
свідок ОСОБА_4, яка являється головним
бухгалтером ТОВ «Комфорт Авто», ОСОБА_1
спочатку працював добре, потім в 2012
році почалися порушення умов праці, на
роботі не з'являвся з грудня 2012 року, за
що був звільнений з роботи по причині
прогулу без поважних причин.

В судовому засіданні також був
допитаний свідок ОСОБА_8, який пояснив,
що позивача було звільнено з 01.12.2012 року
на профспілковому комітеті у зв'язку з
прогулом останнього без поважних
причин. На засіданні профспілкового
комітету ОСОБА_1 не було.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 в
судовому засіданні пояснив, що він
працює водієм в ТОВ «Комфорт Авто» з 2012
року. Під час роботи у нього іноді
виникали сутички в ОСОБА_1, який не
завжди був на роботі, і хотів
здійснювати перевезення пасажирів за
його маршрутним листом. Бачив ОСОБА_1 в
ТОВ «Комфорт Авто» лише один раз в
грудні місяці 2012 року коли ОСОБА_1 разом
з ним приїхав.

Посилання позивача на те, що він
звертався до керівництва ТОВ «Комфорт
Авто» з вимогами про видачі йому
путьового листа не знайшло свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки позивачем не надано доказів
підтвердження цього факту.

Крім цього, не надання позивачу
путьового листа на маршрут судом не
визнається як поважна причина
відсутності на роботі.

Відповідно до листа Головного центру
обробки спеціальної інформації
Державної прикордонної служби України
від 02.10.2013 року за № 254/М-5809, вбачається,
що ОСОБА_1 з 20.02.2013 року до серпня 2013 року
періодично виїжджав за межі України і
більшість цього часу його на території
України не було, при цьому позивач
поясняв, що виїжджав на лікування,
однак будь-яких документів
підтверджуючих цей факт до суду не
надав, що також підтверджує
відсутність позивача на роботі без
поважних причин.

Посилання позивача на наявність
лікарняного листа в період з 28.11.2012 року
по 07.12.2012 року, а саме початок
зафіксованого в наказі періоду його
відсутності на роботі, суд не приймає
до уваги, оскільки позивачем
зазначений лікарняний лист не був
наданий до керівництва ТОВ «Комфорт
Авто», тому відповідач при прийнятті
рішення про звільнення не мав
інформації щодо знаходження у певний
період позивача на лікарняному.

Крім цього, судом встановлено, що жоден
із чотирьох наданих позивачем копій
лікарняних листів у період 2012 року,
позивачем не було надано до
керівництва підприємства ТОВ «Комфорт
Авто».

Відповідно до ст. 83 КЗпП у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Відмовляючи позивачу у вимогах щодо
стягнення з відповідача грошової суми
за період невикористаної відпустки,
суд виходить з того, що позивачем не
зазначено на не підтверджено яку саме
суму просить стягнути та яка кількість
днів невикористаної ним відпустки за
вказаний період. Крім цього, відповідач
надав до суду розрахунок нарахування
відпускних, за період роботи ОСОБА_1 в
ТОВ «Комфорт Авто», яка становить 1472,48
грн., яку відповідно до видаткового
касового ордеру № 176 від 19.12.2013 року
отримав ОСОБА_1, що не заперечувалося
позивачем в судовому засіданні.

Відмовляючи позивачу у позовних
вимогах щодо зобов'язати відповідача
видати йому дублікат трудової книжки з
усіма записами працевлаштування та
звільнення, суд виходить з того, що
ОСОБА_1 взагалі відмовився отримувати
трудову книжку, що підтверджено актом
від 13.11.2013 року за підписами інженером з
охорони праці ОСОБА_11, головного
бухгалтера ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що також
підтверджено показами наданими ними в
судовому засіданні в якості свідків, а
з будь-якими заявами щодо внесення в
неї уточнень до керівництва ТОВ
«Комфорт Авто» не звертався.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
моральної шкоди, суд виходив з
наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
принижені честі, гідності, а також
ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Будь-яких доказів завдання позивачу
моральної шкоди з боку відповідача не
надано, а з пояснень позивача, що за
його заявами до прокуратури щодо
незаконних дій керівництва ТОВ
«Комфорт Авто» ніяких рішень щодо
незаконності дій, пов'язаних з його
роботою в ТОВ «Комфорт Авто» не
прийнято.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
суд приходить до висновку, що обставини
на які посилається позивач в позові, а
саме на поважність причин відсутності
його на роботі, що стало підставою його
звільнення, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні
відповідними доказами, тому суд
відмовляє позивачу у задоволенні
позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 40,47,83,116,232,235 КЗпП, ст.ст.10,60,88,213-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комфорт-Авто» про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
заробітної платні за час вимушеного
прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання в десятиденний строк
апеляційної скарги, або в порядку ст. 294
ЦПК України. Апеляційна скарга
подається до апеляційного суду
Одеської області через Болградський
районний суд Одеської області.

Суддя
В.А. Раца