Єдиний унікальний номер 219/2966/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2770/2014
Єдиний унікальний номер 219/2966/13-ц
Номер провадження 22ц/775/2770/14
Головуючий в 1 інстанції Радченко Л.А.
Доповідач Никифоряк Л.П.
____________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Саєнко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до державного
підприємства «Донецька залізниця» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку та
моральної шкоди, в якій подано
апеляційну скаргу державним
підприємством «Донецька залізниця» на
рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 30 грудня 2013
року, -

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із позовом до державного
підприємства «Донецька залізниця»
/надалі Підприємство/ з вимогами про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації витрат
по лікарняному, середнього заробітку
за час затримки розрахунку з 29 січня 2013
року по день винесення рішення та
моральної шкоди, посилаючись на те, що
вона працювала на Підприємстві та 03
січня 2013 року була звільнена за згодою
сторін, однак на день звільнення
остаточний розрахунок з нею не
проведено, оскільки Підприємством
неправомірно утримано економічну
шкоду.

13 квітня 2013 року ОСОБА_1 уточнила
позовні вимоги просила стягнути з
Підприємства на її користь
заборгованість по заробітній платі в
розмірі 5233,75 грн., компенсацію виплат по
лікарняному в розмірі 3758,20 грн.,
компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 2345,66 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку з
29 січня 2013 року по день винесення
рішення в розмірі 10183,50 грн., та 20000,00 грн.
на відшкодування моральної шкоди.

04 грудня 2013 року ОСОБА_1 в уточненій
позовній заяві просила стягнути
заборгованість по заробітній платі в
розмірі 8473,58 грн., компенсацію виплат по
лікарняному в розмірі 505, 26 грн.,
компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 2345,66 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку з
29 січня 2013 року по день винесення
рішення в розмірі 31967,04 грн., та 20000,00 грн.
на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 30 грудня 2013
року позов ОСОБА_1 задоволено частково,
стягнуто з Підприємства на користь
ОСОБА_1 заборгованість по заробітній
платі в розмірі 4399,03 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку в
розмірі 4399,03 грн. та 1000,00 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

З рішенням суду не погодився
відповідач, в апеляційній скарзі
представник Підприємства просив
рішення скасувати та відмовити в
задоволенні позову, вказуючи що судом
першої інстанції порушені норми
матеріального і процесуального права,
не повно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи та висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, зокрема на думку апелянта, суд
не взяв до уваги того, що належними
доказами підтверджено наявність
обставин щодо неналежного виконання
своїх посадових обов'язків з боку
ОСОБА_1, що мало своїм наслідком
спричинення шкоди Підприємству в
розмірі який фактично сторонами не
оспорювався, та не враховано що
підставою для нарахування такої шкоди
став акт про порушення від 29 грудня 2012
року.

Також ОСОБА_1 власноруч написала заяву
про утримання з її заробітної плати
суми на відшкодування матеріальної
шкоди спричиненої Підприємству, та
обставини щодо необхідності
відшкодування спричиненої працівником
шкоди Підприємству в розмірі що був
визначений Підприємством повністю
узгоджуються із положеннями договору
про повну матеріальну
відповідальність та умовами трудового
контракту.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, за відсутності
представника відповідача, клопотання
якого про відкладення розгляду справи
залишено без задоволення, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити за наступних підстав.

Рішенням суду встановлено, що позивач
працювала на Підприємстві з 13 квітня 2011
року та була звільнена 03 січня 2013 року
за згодою сторін, та на час звільнення
Підприємство не здійснило виплату всіх
сум які належали позивачу, а саме не
виплачено заборгованість по
заробітній платі в розмірі 4399,03 грн. яка
судом визначена, виходячи з того, що
Підприємство утримало із заробітної
плати працівника частину шкоди до
настання фактичних витрат, оскільки
фактично оплату за економічною
санкцією що була нарахована
Підприємству через неналежне
виконання працівником ОСОБА_1
посадових обов'язків станом на 29 грудня
2012 року було здійснено тільки в квітні
2013 року, з огляду на що, суд дійшов
висновку, що права позивача були
порушені, та остання має право на
відшкодування середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, який суд
стягнув по день фактичного розрахунку,
в розмірі 4399,03 грн. зменшивши його з
огляду на розмір невиплаченої
заробітної плати, також стягнув
моральну шкоду в розмірі 1000,00грн.

У той же час, судом відмовлено в
задоволенні вимог про стягнення
компенсації виплат по лікарняному та
компенсації за невикористану
відпустку через необґрунтованість
таких вимог.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції не повно встановив обставини
справи та неправильно застосував норми
матеріального права.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до Контракту з працівником
№ 179 від 11 липня 2011 року /а.с. 104-108/ та
копії трудової книжки /а.с. 3-4/ позивач
ОСОБА_1 працювала в Підприємстві на
посаді провідник пасажирського вагону.

В акті перевірки від 29 грудня 2012 року
/а.с.33/ зафіксовано порушення
провідником ОСОБА_1 посадових
обов'язків що полягало в перевезенні 9
безквиткових пасажирів у вагоні № 2
поїзду № 77/78 сполученням «Москва -
Маріуполь», та наявність зазначеного в
акті перевірки порушення підтверджено
в пояснювальній записці ОСОБА_1 від 30
грудня 2012 року /а.с. 32/.

Відповідно до Наказу про припинення
трудового договору № 4/ОС від 03 січня 2013
року ОСОБА_1 звільнена з 03 січня 2013 року
з посади провідник пасажирського
вагону на підставі її заяви за угодою
сторін відповідно до пункту 1 статті 36
Кодексу законів про працю України
/надалі КЗпП/.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із положень
Кодексу законів про працю України,
згідно із статтями 47, 116 якого при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення, та якщо працівник в
день звільнення не працював, то
зазначені суми мають бути виплачені не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року N 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці", не
проведення розрахунку з працівником у
день звільнення або, якщо в цей день він
не був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

У той же час, ОСОБА_1 свої позовні вимоги
пов'язувала із діями Підприємства
направленими на утримання із її
заробітної плати та розрахункових сум
економічної санкції.

Із наявного у справі розрахункового
листа за січень 2013 року вбачається, що з
працівника ОСОБА_1 утримана економічна
санкція, також утримання в рахунок
погашення спричиненої працівником
шкоди мало місце в грудні 2012 року, та в
загальному розмірі Підприємством
утримано 4399,03 грн., що не був оскаржений
сторонами у справі, та вказана сума
направлена на відшкодування шкоди
спричиненої Підприємству за особистою
заявою працівника ОСОБА_1

Згідно з частинам 1, 2 статті 130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" роз'яснив, що під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що
зумовлює перевірку умов можливості
настання матеріальної
відповідальності працівника. За
наявності шкоди для настання
матеріальної відповідальності
необхідні ще три умови: протиправна
поведінка працівника, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
працівника і результатом у вигляді
шкоди, що настала, і вина працівника.

Та відповідно до наявного в матеріалах
справи акту перевірки, порушення
відбулось 29 грудня 2012 року, та згідно
наказу Вагонного пасажирського депо
Маріуполя Пасажирської служби
Донецької залізниці № 163/ДС від 30
грудня 2012 року провідник пасажирського
вагону ОСОБА_1 допустила порушення
абзацу «а» пункту 18 розділу 6 Контракту
№ 179 від 11 липня 2011 року, що полягало в
перевезенні 9 безквиткових пасажирів.

За вказане порушення відповідно до
«Угоди про економічну
відповідальність за перевезення
безквиткових пасажирів, надлишку
ручної поклажі, неоформленого багажу
чи вантажобагажу» передбачена
економічна відповідальність залізної
дороги України за перевезення кожного
безквиткового пасажира в розмірі 200
швейцарських франків за одного такого
пасажира, та Підприємству відповідно
до даної Угоди виставлено рахунок № 460
від 14 січня 2013 року на суму 6800,00 франків
(що за курсом становить 60428,26 грн. а.с. 110),
1800 (15107,06грн.) із яких за перевезення 9
безквиткових пасажирів працівником
ОСОБА_1 та іншим провідником.

Отже Підприємство зобов'язане було
здійснити зайві грошові виплати,
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків ОСОБА_1
в розмірі 1800 швейцарських франків, що
свідчить про наявність прямої дійсної
шкоди, та наявність такої шкоди судом
першої інстанції необґрунтовано
покладено в залежність від фактичної
сплати за рахунком виставленим
Підприємству в січні за наслідками
перевірки від 29 грудня 2012 року та
відповідного акту від цього числа.

Сам факт перерахування коштів в квітні
2013 року не спростовує обставин щодо
спричинення шкоди, та не свідчить про
відсутність шкоди для Підприємства
станом на момент порушення.

Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно
до законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли: … 1) між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 1351 цього Кодексу укладено письмовий
договір про взяття на себе працівником
повної матеріальної відповідальності
за незабезпечення цілості майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей; 6)
відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків … .

У відповідності до ст. 1351 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок
доказування наявності умов для
притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Також статтею 137 КЗпП України
встановлено, що суд при визначенні
розміру шкоди, що підлягає покриттю,
крім прямої дійсної шкоди, враховує
ступінь вини працівника і ту конкретну
обстановку, за якої шкоду було
заподіяно.

Так, в обґрунтування своїх заперечень
відповідачем надано суду копію
договору про повну матеріальну
відповідальність N 741 від 11 квітня 2011
року /а.с.43/.

З тексту даного договору пункту 1 «а»
вбачається, що відповідач ОСОБА_1 несла
повну матеріальну відповідальність як
провідник, у тому числі за шкоду,
пов'язану з перевезенням безквиткових
пасажирів, також умова про повну
матеріальну відповідальність
міститься в пункту 14 контракту
укладеного між працівником ОСОБА_1 та
Підприємством .

Отже дослідивши надані відповідачем
докази на підтвердження своєї позиції,
оцінивши їх належність, допустимість і
достовірність, апеляційний суд дійшов
до висновку про те, що в судовому
засіданні підтверджені обставини з
приводу того, що винними діями
працівника ОСОБА_1, яка протиправно
перевозила безквиткових пасажирів
Підприємству спричинена шкода, в
розмірі визначеному на підставі чинної
міжнародної угоди, та між діями
працівника і спричиненою шкодою
наявний прямий причинний зв'язок.

При цьому обставини, на які посилається
позивач щодо протиправного утримання
Підприємством із її заробітної плати
шкоди, не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, та є такими, що не
ґрунтуються на вимогах закону та не
узгоджуються із дійсними обставинами у
справі, оскільки працівник сама в заяві
не адресу Підприємства висловлювала
згоду на утримання шкоди із зарплати, а
тому не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Та з огляду на встановлені обставини у
позивача не виникло право на отримання
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку, оскільки
відповідно до ст. 117 КЗпП України такі
виплати передбачені тільки в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Саме з цих вимог закону та роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України
виходить колегія суддів апеляційного
суду при вирішенні цієї справи, та
вважає відсутні обставини які би
вказували на не проведення розрахунку
з відповідачем в день звільнення по
вині Підприємства, з урахуванням чого
відсутні підстави для застосування
відповідальності передбаченої статтею
117 КЗпП, стягнення середнього заробітку
та моральної шкоди.

У той же час, належними письмовими
доказами спростовані обставини на які
посилалася позивач в частині вимог про
компенсацію виплат по лікарняному та
компенсацію за невикористану
відпустку.

Таким чином, позивач не довела ті
обставини на які вона посилалася як на
підставу своїх вимог, з огляду на що,
доводи апеляційної скарги
спростовують висновків суду і
встановлені обставини справи, та за
таких підстав, відповідно до положень
статті 309 ЦПК України, колегія
апеляційного суду вважає за необхідне
задовольнити апеляційну скаргу,
рішення суду першої інстанції
скасувати та відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_1 до Підприємства в
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу державного
підприємства «Донецька залізниця»
задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 30 грудня 2013
року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до державного
підприємства «Донецька залізниця» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку та
моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: