Справа № 2/1203/4408/2011
Провадження №2/434/348/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2014 року

Артемівський районний суд м.
Луганська у складі:

головуючого судді Головіної Т.М.,

при секретарі Височиній А.С.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду в місті
Луганську цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення меж
земельних ділянок усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, посилаючись
на те, що відповідачка без дотримання
встановленої будівельними нормами
відстані в 1 метр самовільно встановила
паркан під його будинком АДРЕСА_1 , тим
самим збільшила територію свого двору
та порушила його право на користування
земельною ділянкою, звернувся до суду з
позовом, в якому просить суд
встановити межі між земельними
ділянками сторін на відстані 1 метр від
його будинку у відповідності до
Державних будівельних норм ,
зобов'язати ОСОБА_3 припинити дію, яка
порушує право на користування
належною йому земельною ділянкою.

Представник позивача у судовому
засіданні на позові ОСОБА_2 наполягав,
надав пояснення, аналогічні викладеним
у позові; відповідач із позовом не
погодилась, посилаючись на те, що
позивач встановив огорожу на такій
відстані, яку вважає за потрібне , однак
вона не згодна з розташуванням огорожі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані докази, судом
встановлено, що:

позивачу ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 29.03.2010р. належить
домоволодіння АДРЕСА_1 , що межує з
домоволодінням АДРЕСА_2, який фактично
успадкувала відповідачка ОСОБА_3 після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері
ОСОБА_4, постійно мешкаючи на час смерті
разом зі спадкодавицею і будучи єдиною
спадкоємицею після померлої. На даний
час власником домоволодіння АДРЕСА_2 є
нині померла ОСОБА_4; відповідачка
ОСОБА_3 разом зі своєю сім»єю мешкає у
будинку.

Вищевказані ділянки розділені
між собою парканом.

Згідно даних технічних паспортів на
житловий будинок НОМЕР_1 від 25.10.1959 року
та від 03.12.2009р. межа по якій стоїть
паркан не змінювалася з 1959 року.
Відповідно до технічного паспорту на
домоволодіння НОМЕР_2 від 10.09.2008 року,
межа між домоволодіннями НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 є прямою лінією без усіляких
виступів убік будинку НОМЕР_1.

Не погодившись із місцем
розташування паркану та для вирішення
межового питання позивач звернувся до
Артемівської райради м. Луганська.

Згідно відповіді виконкому
Артемівської районної у м.Луганську
ради від 21.10.2011 року, виконкомом
розглянута заява позивача щодо
конфліктної ситуації, виниклої між
співвласниками та встановлено, що
огорожа між даними ділянками з вулиці
проходить навкіс від межового знаку на
ріг житлового будинку НОМЕР_1 , а з
тильного рогу цього ж будинку вона
з'єднується з огорожею , яка стоїть на
відстані приблизно 60-70 см від даного
будинку , тобто за «глухою» стіною
уздовж всієї довжини житлового будинку
НОМЕР_1 утворилася частина ділянки
шириною 60-70см. , рекомендовано
звернутися до суду.

Таким чином, орган місцевого
самоврядування рішення з приводу
встановлення межі суміжного
землекористування не приймав.

Згідно до ст.ст. 91, 96, 103, 107
Земельного Кодексу України, власники і
землекористувачі зобов'язані не
порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів, повинні обирати
такі способи використання земельних
ділянок, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей.

Згідно зі ст. 152 Земельного
Кодексу України, власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ст. 158
Земельного Кодексу України, земельні
спори вирішуються судами, органами
місцевого самоврядування та органами
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Виключно судом вирішуються
земельні спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей. Органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Пленумом Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року за N 7 була
затверджена Постанова «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», якою роз'яснено, що виходячи з
положень статей 8, 124 Конституції,
статей 26, 30, 87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146,
149, 151, 153 - 158, 161, 210, 212 Земельного кодексу
України, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу
України, статті 15 Цивільного
процесуального кодексу України, статті
12 Господарського процесуального
кодексу України судам (підсудні) справи
за заявами, зокрема…….про вирішення
земельного спору, що відповідно до
визначеної ЗК компетенції розглядався
органом місцевого самоврядування чи
органом виконавчої влади з питань
земельних ресурсів, з рішенням якого
одна зі сторін у земельному спорі не
погоджується.

Згідно до ст.ст. 321, 328 ЦК
України, право власності здобувається
на підставах, не заборонених законом, і
вважається придбаним правомірно, якщо
інше не випливає із закону або не
встановлено судом. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Таким чином, виходячи з
системного аналізу вказаних норм
права та роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України випливає, що суд не може
своїм рішенням встановлювати межі
суміжного землекористування, оскільки
це не входить до його компетенції, суди
з цих питань тільки розглядають спори
у разі незгоди з прийнятим з приводу
встановлення меж земельних ділянок
рішенням органу місцевого
самоврядування або про усунення
перешкод у землекористуванні у разі
порушення раніше встановлених меж
земельних ділянок.

Такими органами місцевого
самоврядування, до повноважень яких
належить вирішення земельних спорів,
визначені виконавчі органи сільських,
селищних, міських рад (ч.1 ст.33 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні»).

За таких обставин,
враховуючи, що органом місцевого
самоврядування межі земельних ділянок
домоволодінь сторін не встановлені і
кожна із сторін до уповноваженого на
такі дії органу з приводу даного
питання не зверталася, суд не вбачає
підстав для задоволення позовних
вимог ОСОБА_2

Підстав для задоволення вимоги
позивача ОСОБА_2 про зобов'язання
відповідачку ОСОБА_3 припинити дію, яка
порушує право на користування
належною йому земельною ділянкою не
має , оскільки дана позовна вимога є
похідною від вимоги про встановлення
меж користування земельною ділянкою, у
задоволенні якої позивачу відмовлено.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 91, 96, 103, 107, 152, 158
Земельного Кодексу України, ст.ст. 321, 328
ЦК України, Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7
"Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", ст. ст. 60, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визначення меж земельних ділянок
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою - відмовити за
необґрунтованістю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення
суду може бути подана протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Повний текст рішення суду
виготовлений 18 березня 2014 року.

Суддя: