Справа № 1326/3453/12
Головуючий у 1 інстанції: Дячишин В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2223/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 його представника
ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5, подану в інтересах
ОСОБА_4 на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 09 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, з участю третіх осіб: ОСОБА_6,
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
власністю шляхом виселення, -

встановила:

В квітні 2012 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про виселення відповідача з квартири
АДРЕСА_1, покликаючись на те, що він
проживає та являється співвласником
даної квартири разом із донькою,
третьою особою по справі ОСОБА_6, та
неповнолітніми онуками ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 Крім них у квартирі проживає без
реєстрації та його згоди на вселення
відповідач, чоловік доньки та батько
онуків. Оскільки між ним та ОСОБА_4
постійно виникають конфлікти з приводу
користування приміщеннями квартири,
останній і його донька забрали та
сховали від нього всі документи, що
перешкоджає йому у безперешкодному
користуванні та розпорядженні
квартирою та оскільки ОСОБА_4
забезпечений житлом за іншою адресою,
просить усунути перешкоди у
користуванні та розпорядженні
квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 із
даної квартири.

Рішенням Франківського районного
суду м.Львова від 09 вересня 2013 року
вищезазначений позов задоволено.
Ухвалено усунути перешкоди у
здійсненні ОСОБА_2 права користування
та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та
виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_5,
яка діє в інтересах ОСОБА_4 В
апеляційній скарзі, посилається на
незаконність, необґрунтованість
оскаржуваного рішення, порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
без повного та всебічного з'ясування
обставин справи, без належної оцінки
всіх доказів.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_4
вселився у спірну квартиру в 1994 р. за
згодою всіх квартиронаймачів як член
сім'ї, оскільки одружився зі ОСОБА_6
Крім того стверджує, що на день
проголошення рішення спірна квартира
перебуває у спільній сумісній та
спільній частковій власності, однак в
рішенні суду безпідставно зазначено,
що квартира є у спільній сумісній
власності, що не відповідає дійсності.
Вказує також, що за час проживання у
спірній квартирі двічі робив ремонт у
ній, постійно оплачує витрати за
комунальні послуги. Апелянт стверджує,
що неодноразовими перевірками, які
проводились працівниками
Франківського РВ, не було встановлено,
що апелянт вчиняє будь-які протиправні
дії відносно позивача.

На підставі вказаного, апелянт
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог (а.с. 96-100).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5 на обґрунтування
доводів апеляційної скарги,
заперечення на скаргу позивача ОСОБА_2
і його представника ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону
дане рішення в повній мірі не
відповідає.

Статтями 10, 60 ЦПК України,
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Частиною другою статті 16 ЦК
України передбачено способи захисту
цивільних прав та зазначено, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, позивач ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_6 а також
неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1,
зареєстровані у вказаній квартирі та
проживають у ній, що стверджується
свідоцтвом про право власності №207377
від 25.07.1996р. та довідкою з місця
проживання та реєстрації виданій
ЛКП "Магістральне" №549 від 30.09.2012 року.
(а.с. 6, 25).

Відповідач ОСОБА_4 проживає в
даній квартирі разом із сім'єю,
дружиною ОСОБА_6 та неповнолітніми
дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без реєстрації,
що визнається сторонами та
підтверджується актом ЛКП
"Магістральне" від 10.04.2012 року (а.с.5).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 щодо
виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 з
підстав ст.116 ЖК України, суд виходив із
того, що позивач, за його ствердженнями,
як співвласник житла не давав своєї
згоди вселення та проживання
відповідача, а тому, незважаючи на
тривалість проживання ОСОБА_4 в цій
квартирі, з урахуванням постійних
конфліктів, які відбуваються між
сторонами та відсутність
правовстановлюючих документів у
позивача на квартиру суд визнав, що
відповідачем чиняться перешкоди у
користуванні та розпорядженні
позивачу квартирою.

Однак колегія суддів вважає такі
висновки суду першої інстанції
безпідставними, таким, що не
ґрунтуються на фактичних обставинах
справи та не відповідають нормам
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається,
що третя особа ОСОБА_6 є власником 1/5
частини квартири АДРЕСА_1 та
співвласником іншої частини цієї
квартири поряд з ОСОБА_2 та
неповнолітніми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на
правах спільної сумісної власності.

За ствердженням відповідача
ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_6, які є
подружжям, відповідач вселився у
спірну квартиру як член сім'ї наймача з
часу одруження зі ОСОБА_6 в 1994 році за
згодою всіх членів сім'ї. Після
приватизації житла в 1996 році
продовжував проживати в цій квартирі і
власники не заперечували щодо його
проживання.

Позивачем не надано суду жодних
достовірних та належних доказів на
спростування того, що відповідач
ОСОБА_4 вселився у спірне житло без
згоди всіх співвласників квартири.

Не надано відповідачем і доказів
того, що, окрім звернення до суду з
даним позовом в квітні 2012 року, він
заперечував у будь-який спосіб щодо
вселення ОСОБА_4 в квартиру та його
проживання в ній чи ставив питання про
його виселення з підстав незаконного
вселення.

Згідно роз'яснень п.15 Пленуму
Верховного Суд України №9 від 1
листопада 1996 року «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» При розгляді спорів про
право користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст.33
Конституції гарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання. Це означає, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі
не можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Відповідно до ст.391 ЦК України
власник майна (будинку) має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Звернувшись до суду з негаторним
позовом до ОСОБА_4 про усунення ним
перешкод у користуванні позивачем
своєю власністю та про виселення
відповідача, позивач перш за все
виходив із положень вказаних правових
норм щодо захисту свого непорушного
права на власність.

Однак, при вирішенні вказаних
спірних правовідносин слід
враховувати, що за таких обставин
захист права власності не може
вирішуватись лише у відповідності до
ст.391 ЦК України, оскільки зазначена
норма не є самостійною підставою для
виселення відповідача з належної на
праві спільної сумісної власності
позивачу ОСОБА_2 квартири, так як спірні
правовідносини пов'язані з
користуванням відповідачем, як членом
сім'ї власника, цією квартирою, як
житлом, що регулюється нормами
житлового законодавства України.

Статтею 9 ЖК України встановлено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

У відповідності до положень ч.3 ст.
4 СК України кожна особа має право на
проживання в сім'ї. Особа може бути
примусово ізольована від сім'ї лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Положеннями ст.156 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Згідно з вимогами ст.157 ЖК України
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до положень ст.116
ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї
або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Жодних фактичних і правових
підстав, визначених ст.116 ЖК України,
для виселення ОСОБА_4 не встановлено.
Окрім того, як встановлено судом першої
інстанції, позивач не заявляв позовні
вимоги щодо виселення відповідача з
цих підстав.

Окрім того, висновки суду щодо
наявності обставин, які б свідчили про
чинення ОСОБА_4 перешкод ОСОБА_2 у
користуванні ним своєю власністю
фактично не встановлено належними і
допустимими доказами, не робиться
посилання на такі і в рішенні суду.

Таким чином, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до помилкового висновку про наявність
підстав щодо виселення відповідача
ОСОБА_4 зі спірної квартири та без
достатніх правових підстав
задовольнив позов ОСОБА_2.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність скасування рішення суду
про задоволення позову ОСОБА_2 і
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволення цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п.3 ч.1 ст.307,
п.п.3, 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, ч.2 ст.314,
ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в
и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах
ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 09 вересня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, за участі третіх осіб: ОСОБА_6,
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
власністю шляхом виселення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Береза В.І.

Бойко С.М.