РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа №
335/12692/13-ц 2/335/332/2014 11 березня 2014 року

м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді Геєць Ю.В.,

при секретарі Замуруєвій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Запоріжжя
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання спадкоємцем за
законом та зміну черговості одержання
права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
спадкоємцем за законом та зміну
черговості одержання права на
спадкування.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_3, з якою він проживав однією
сім'єю з 1998 року. Після смерті ОСОБА_3
відкрилася спадщина на квартиру
АДРЕСА_1. Спадкоємцем першої черги є
батько померлої - відповідач у справі
ОСОБА_2

Протягом тривалого часу він вів зі
спадкодавцем спільне господарство,
мали єдиний бюджет, були пов'язані
спільним побутом та мали взаємні права
та обов'язки, оскільки проживали як
чоловік та жінка, але без реєстрації
шлюбу.

За життя у ОСОБА_3 наприкінці 2006 року
виявили онкологічне захворювання, у
зв'язку з чим 12 квітня 2007 року актом
огляду МСЕК їй було встановлено першу
групу інвалідності та визначено, що
вона потребує стороннього догляду.

Позивач зазначає, що з часу виявлення у
ОСОБА_3 хвороби та по день її смерті він,
проживаючи разом з нею, піклувався про
неї, матеріально та морально
підтримував, а отже, вважає, що має
право на спадкування разом з
відповідачем.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
з підстав викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач та
його представник позов не визнали,
просили позов залишити без
задоволення, посилаючись на те, що
позивачем не доведено факт його
постійного проживання разом з ОСОБА_3
як чоловіка та жінки однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 1998 року, а також не
доведено факт того, що він протягом
тривалого часу опікувався, матеріально
забезпечував, надавав іншу допомогу
спадкодавцеві. Зокрема, посилаються на
те, що за життя ОСОБА_3 по 2006 рік
працювала, починаючи з квітня 2007 року
по квітень 2010 року отримувала пенсію,
розмір якої дозволяв їй забезпечувати
себе самостійно, окрім того, з березня
2013 року була офіційно працевлаштована
та отримувала заробітну плату.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, суд прийшов до
наступного висновку.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_3 (а.с. 5). Заповіту при
житті ОСОБА_3 не склала. Спадкоємцем
першої черги після її смерті по
закону є її батько - відповідач по
справі ОСОБА_2

За свідоцтвом про смерть ОСОБА_3
померла у віці 52 роки.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
„Про судову практику у справах про
спадкування", роз'яснено, при вирішенні
спору про право на спадщину осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини (четверта черга
спадкоємців за законом), судам
необхідно враховувати правила частини
другої статті 3 СК про те, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1
посилався на те, що він з січня 1998 року
проживав однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з ОСОБА_3 до її смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом вели спільне
господарство, мали спільний сімейний
бюджет, а коли ОСОБА_3 тяжко захворіла
та їй у квітні 2006 року була встановлена
1 група інвалідності він опікувався за
нею, матеріально забезпечував,
доглядав її.

З пояснень свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5
(сусіди ОСОБА_1 та ОСОБА_3) встановлено,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знали як подружжя,
останні разом проживали у квартирі
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 майже до останнього
часу самостійно пересувалася, разом з
ОСОБА_1 робила покупки.

З пояснень свідка ОСОБА_6 (друг сім'ї
позивача) встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 вона знала як подружжя
приблизно з 1998 року. Разом з цим, з 2006
року по 2013 рік вона з ними близько не
спілкувалася, іноді бачила їх на
вулиці.

На підставі пояснень свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8 (подруги ОСОБА_3) судом
встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали
разом проживати приблизно з 1999 року,
мали спільний побут. Останнього разу
вони з ОСОБА_3 зустрічалися у липні 2012
року на її день народження, яке
відмічали у кафе. В період хвороби з 2006
року по 2012 рік ОСОБА_3 самостійно
пересувалася, роботу по дому
виконувала самостійно, разом з ними
виїжджала на дачу.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_9, ОСОБА_10 (сусіди відповідача)
суду пояснили, що з сім'єю ОСОБА_2
знайомі майже десять років. З ОСОБА_3
стали часто спілкуватися, коли остання
працевлаштувалася у 2013 році на роботу,
вона самостійно пересувалася, коли
поверталася з роботи спілкувалася з
ними біля їх під'їзду та не виглядала
безпомічною.

Разом з цим, відносини, які склалися між
позивачем та ОСОБА_3, не можуть
розцінюватись безспірно як сімейні в
розумінні положень ст. 3 СК України,
оскільки в матеріалах справи відсутні
будь-які докази наявності обставин, які
б засвідчували реальність сімейних
відносин, які склалися між останніми, а
саме, наявність спільних витрат,
спільного бюджету, спільного
харчування, купівлі майна для
спільного користування, участі у
витратах на утримання житла, його
ремонт, надання взаємної допомоги,
наявність усних чи письмових
домовленостей про порядок
користування житловим приміщенням
тощо.

За ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа,
яка є спадкоємцем за законом наступних
черг, може за рішенням суду одержати
право на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має право
на спадкування, за умови, що вона
протягом тривалого часу опікувалася,
матеріально забезпечувала, надавала
іншу допомогу спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з
урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України вимагає доведення позивачем
факту опікування, матеріального
забезпечення спадкодавця протягом
тривалого часу, а також перебування
спадкодавця в безпорадному стані,
тобто стані, зумовленому похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом, коли
особа не може самостійно забезпечити
умови свого життя, потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Під безпорадним станом слід розуміти
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично чи
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Згідно актового запису про смерть № 4922
від 09 вересня 2013 року причиною смерті
ОСОБА_3 є рак яєчників (а.с. 44).

Відповідно до довідки до акту огляду
МСЕК Серії АД № 071300 ОСОБА_3 була
встановлена перша група інвалідності з
05 квітня 2007 року на строк до 01 травня 2009
року та встановлена потреба у
постійному сторонньому догляді (а.с. 7).

Згідно довідки від 17 січня 2014 року КУ
„Запорізький обласний онкологічний
диспансер" ОСОБА_3 знаходилась на
обліку у вказаній установі з лютого 2007
року з діагнозом: рак яєчника ст. ІV та
отримувала лікування у вказаному
закладі з 28 лютого 2007 року по 26 березня
2007 року, та 23 квітня 2007 року (а.с. 48).

Згідно довідки КУ „Центральна лікарня
Орджонікідзевського району"
встановлено, що у березні 2010 року при
черговому переогляді комісією МСЕК
ОСОБА_3 було рекомендовано
дообстеження та оперативне лікування,
від чого пацієнтка відмовилась.
Наступне звернення ОСОБА_3 за медичною
допомогою до лікарні відбулося 11 липня
2013 року після стаціонарного лікування
в КУ „Міська клінічна лікарня
екстреної та швидкої медичної
допомоги" з 07 липня 2013 року по 11 липня 2013
року. З погіршенням стану здоров'я
лікарем-онкологом хвора була
направлена на стаціонарне лікування у
терапевтичне відділення КУ
„Центральна лікарня
Орджонікідзевського району" де
знаходилась з 12 липня 2013 року по 19 липня
2013 року. З 20 липня 2013 року ОСОБА_3
знаходилася на амбулаторному
лікуванні вдома під наглядом
дільничного лікаря, лікаря-онколога.
Повторно госпітолізовувалася з 07
серпня 2013 року по 14 серпня 2013 року. За
довідкою про потребу у сторонньому
постійному догляді ОСОБА_3 або її
родичі не зверталися (а.с. 78-79).

Отже, медичні висновки не зазначають
про необхідність стороннього догляду
за ОСОБА_3 в домашніх умовах з травня 2009
року по день її смерті, перебування її
тривалий час у безпорадному стані і
надання позивачем допомоги ОСОБА_3,
а при знаходженні на стаціонарному
лікуванні в період з липня 2013 року по
час смерті ОСОБА_3 отримувала в цей час
медичну допомогу і догляд у медичних
закладах.

Важливим є і те, що за змістом пояснень
свідків, померла самостійно себе
обслуговувала, робила необхідні
покупки, самостійно поралася у
домашніх справах, виїжджала на дачу і
не потребувала сторонньої допомоги, до
2006 року була офіційно працевлаштована,
а з березня 2013 року знову офіційно
працевлаштувалася, в період з 05 квітня
2007 року по 30 квітня 2010 року отримувала
пенсію по інвалідності (а.с. 52-53, 59-61).

Не підтверджені належними, допустимими
та достовірними доказами і факт
надання позивачем допомоги, яка б була
для ОСОБА_3 основним засобом до
існування та, що позивач ніс витрати по
її догляду та утриманню.

За встановлених судом обставин,
відсутні передбачені законом підстави
для визнання за позивачем права на
спадкування разом із спадкоємцями
першої черги після смерті ОСОБА_3, тому
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Згідно положень Глави 6 розділу IV ЦПК
України про окреме провадження
юридичний факт встановлюється тоді,
коли від нього залежить виникнення,
зміна чи припинення правовідносини,
тобто у випадку зміни черговості
спадкування. Із викладеного слідує -
юридичний факт, якщо від його
встановлення ніякі права не виникають,
сам по собі не встановлюється.

У ст. 3 ЦПК наведено правило, за яким,
усяка особа вправі в порядку,
встановленому законом, звернутись до
суду за захистом свого порушеного,
невизнаного або оспорюваного права,
свобод чи інтересів.

Позивач просив суд визнати його
спадкоємцем четвертої черги з метою
отримання спадку після померлої ОСОБА_3
після зміни черговості права
спадкування.

Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово.

Достеменно встановлено, що після
померлої є спадкоємець першої черги
батько ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2, який
прийняв спадщину.

Захист порушеного права у спосіб
заявлений у позовній заяві, у
будь-якому разі має забезпечити
об'єктивний і реальний захист
порушеного чи не визнаного права.

Оскільки за обставинами визначеними в
позові заявник не отримує права на
зміну черговості на одержання права на
спадкування, то його вимоги про
визнання спадкоємцем четвертої черги
за законом також не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання спадкоємцем за законом та
зміну черговості одержання права на
спадкування - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
Ю.В. Геєць