Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді :
Гордійчук С.О.

суддів : Собіни І.М..,
Буцяка З.І.

секретар судового
засідання : Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу заступника прокурора м. Рівне
на рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 лютого 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 лютого 2013
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної
власності на будівлю складу літ. «Л-1»
загальною площею 219,2 кв.м., що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі - 306,00 грн.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі заступник прокурора м. Рівне
вказує на його незаконність, оскільки
суд не врахував, що позивачем здійснено
переобладнання (реконструкцію)
приміщення навісу під будівлю складу
(літ.Л-1) та не проведено державну
реєстрацію новоствореного об'єкта
нерухомості. Право користування на
земельну ділянку на якій знаходиться
будівля складу ОСОБА_2 не належить, а
будівництво здійснено без отримання
відповідних дозволів.

Суд приймаючи рішення безпідставно
застосував ст.331 ЦК України, яка не
регулює правовий режим самочинного
будівництва.

Суд неповно з'ясував дійсні обставини
справи, а висновки суду не відповідають
вимогам закону. В матеріалах справи
відсутні відомості про те, що об'єкт
прийнятий в експлуатацію, а також про
те, що позивач звертався до Рівненської
міської ради з питанням прийняття до
експлуатації спорудженого нерухомого
майна та отримав відмову.

Крім того, судом не залучено до
розгляду справи інспекцію Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Рівненській області, що призвело до
винесення судом необґрунтованого
рішення щодо держаної земельної
ділянки та самочинно збудованого
приміщення.

Просить рішення скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну
скаргу позивач вказує, що рішення суду
законне та обґрунтоване. Просить
залишити його без зміни, а скаргу без
задоволення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
виходив з того, що відповідач ОСОБА_3
перешкоджає позивачу оформити право
власності на будівлю літ. «Л-1» , що
позбавляє позивача реалізувати своє
право на дане майно.

Проте з таким висновком суду
повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні

За правилами ст. 376 ЦПК України, а
також згідно роз'яснень Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» при розгляді
справ зазначеної категорії судам слід
мати на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил. Під наданням
земельної ділянки слід розуміти
рішення компетентного органу влади чи
органу місцевого самоврядування про
передачу земельної ділянки у власність
або надання у користування, або
передачу права користування земельною
ділянкою на підставі цивільно-правових
договорів із фізичною чи юридичною
особою.

Проте, жодного доказу того, що
вказана земельна ділянка передана в
оренду чи користування, позивач суду
не надав.

Окрім того, перебудова приміщення
навісу на будівлю складу літ. «Л-1»
здійснена позивачем за відсутності
проектної документації, оскільки
жодного підтвердження про наявність
такої документації він суду не надав.

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про основи
містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом. Виконання
будівельних робіт без відповідного
документу, який дає право виконувати
такі роботи, вважається самочинним
будівництвом і тягне за собою
відповідність згідно із законом.

Питання прийняття до
експлуатації самочинно спорудженого
та самочинно переобладнаного
нерухомого майна покладається
законодавством України на виконавчий
комітет місцевої ради, а не суд.

Відповідно до Закону кожна особа
має право на захист цивільного права в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Звернення до суду з позовом про
визнання права власності на предмет
самочинного будівництва має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

В матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що ОСОБА_2
звертався до компетентного державного
органу із заявою про прийняття об'єкта
до експлуатації.

Стаття 392 ЦК України передбачає,
що власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З вищезазначених правових норм
убачається, що чинним законодавством
передбачено порядок звернення до суду
виключно у разі невизнання або
оспорювання певних прав та інтересів,
тобто у разі існування фактичного
спору, однак з матеріалів справи не
вбачається існування спору між
сторонами, оскільки із наданого суду
копії договору купівлі-продажу
вбачається, що він укладений між
позивачем та юридичною особою ЗАТ
«Рівнеукроптбакалія» від імені якої
діяв директор - Гонтар О.М.

Таким чином, ОСОБА_3 будь-якого
відношення до укладеного правочину не
має і його права не оспорює, а з позовом
до ЗАТ «Рівнеукроптбакалія» чи інших
осіб, що заперечують чи оспорюють право
власності позивача, ОСОБА_2 не
звертався.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні правовстановлюючі документи
права власності ОСОБА_2 на придбане
майно.

Таким чином, апеляційний суд
дійшов висновку що підстави для
визнання права власності на самочинно
переобладнане приміщення відсутні.

Оскільки рішення суду
постановлено з порушенням норм
матеріального права воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 319 ЦПК
України, ст. 376 ЦК України, колегія
суддів

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора м. Рівне Рівненської області
задовольнити.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 12 лютого
2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :