Справа № 462/3266/13
Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/2102/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника Державної виконавчої
служби України - Романа Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Державної виконавчої служби України на
ухвалу Залізничного районного суду м.
Львова від 15 січня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Залізничного районного
суду м. Львова від 15 січня 2013 року
задоволено скаргу ОСОБА_2 на постанову
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України -
Рагімової Асі Назимівни, зацікавлена
особа: Міністерство оборони України,
про закінчення виконавчого
провадження від 19.02.2013 року по
виконавчому провадженню №27369554.

Скасовано постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України -
Рагімової А.Н. про закінчення
виконавчого провадження №27369554 на
підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про
виконавче провадження".

Ухвалу суду оскаржила Державна
виконавча служба України.

Вважає оскаржувану ухвалу такою, що
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи. В апеляційній
скарзі зазначає, що 19.02.2013 року
державним виконавцем цілком
правомірно винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження на
підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки в
ході здійснення виконавчих дій у
виконавчому провадженні ВП №27369554
встановлено, що Міністерством оборони
України здійснено щомісячні платежі
відповідно до судового рішення в
повному обсязі, що стверджується
листом боржника № 454 від 04.12.2012 р. та
платіжними відомостями. Разом з цим,
звертає увагу суду на те, що на
виконанні у відділі примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби перебувало виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа Залізничного
районного суду м. Львова від 15.06.2011 р. №
2-28/2011 про стягнення з Міністерства
оборони України на користь ОСОБА_2
відшкодування шкоди, заподіяної
внаслідок ушкодження здоров'я, що
потягло зменшення працездатності за
період з 1.01.2004 р. по 01.03.2011 р. у розмірі 120
513, 40 грн. (ВП № 27369842), по якому державним
виконавцем проводились стягнення. На
підставі Закону України «Про гарантії
держави при виконанні судових рішень»,
Порядку виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2011 р. № 845 та п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державним виконавцем винесено
постанову про повернення цього
виконавчого документа стягувачеві.
Проте при цьому у даній постанові було
допущено помилку у зазначенні суми
боргу (замість 87 708, 88 грн. вказано 23238,88
грн.). 23.12.2013 року державним виконавцем
винесено постанову про виправлення
цієї помилки.

На підставі цього апелянт вважає, що
висновки районного суду про те, що борг
по виконавчому провадженню ВП № 27369554
становить 64 470 грн. є неправомірними.

Просить ухвалу суду першої інстанції
скасувати та відмовити у задоволенні
скарги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст.124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Частинами 1, 2 ст.14 ЦПК України
визначено, що судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Згідно із ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших
органів(посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших
органів(посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно - правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.82 цього ж Закону рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний
виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Скориставшись своїм правом, 18.04.2013 року
ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою, в
якій просила скасувати постанову
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень ДВС
України від 19.02.2013 року про закінчення
виконавчого провадження № 27369554.

Районним судом встановлено, що
рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 10.05.2011 року позов ОСОБА_2
до Міністерства оборони України про
відшкодування шкоди, заподіяної
внаслідок ушкодження здоров'я
задоволено. Стягнуто із МО України на
користь ОСОБА_2 заподіяну їй шкоду за
період 01.01.2004 р. по 01.03.2011 р. у сумі 120513,40
грн. та зобов'язано МО України
здійснювати щомісячні платежі на
користь ОСОБА_2 в розмірі 5-и
мінімальних заробітних плат,
встановлених на день проведення
виплати, з 01.03.2011 р. по жовтень 2012 року -
до судово-медичного переогляду.

15.06.2011 року Залізничним районним судом
м. Львова видано виконавчий лист про
стягнення із МО України на користь
ОСОБА_2 коштів у сумі 120513,40 грн. у
відшкодування шкоди, а також
виконавчий лист про зобов'язання МО
України здійснювати щомісячні платежі
на користь ОСОБА_2 в розмірі 5
мінімальних заробітних плат,
встановлених на день проведення
виплати, з 01.03.2011 р. по жовтень 2012 року.

На підставі останнього виконавчого
листа 04.07.2011 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Департаменту ДВС
Міністерства юстиції України - Єжовим
М.В. винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження ВП №27369554.

19.02.2013 р. старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
ДВС України - Рагімовою А.Н. винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження №27369554 на підставі п.8 ч.1
ст.49 Закону України «Про виконавче
провадження» у зв'язку із фактичним
виконанням в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст.49 Закону України
„Про виконавче провадження" виконавче
провадження підлягає закінченню у
разі: фактичного виконання в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом.

Із змісту постанови від 19.02.2013 року
видно, що підставою для її винесення
був лист Міністерства оборони України
від 04.12.2012 року №454, згідно якого
рішення суду фактично виконано.

Проте, із листа, на який покликався
державний виконавець, що знаходиться
на а.с.85 т.2, вбачається, що відділ
примусового виконання рішень лише
повідомляється про те, що по
виконавчому листу №2-28/2011 від 12.06.2011
року щомісячні платежі закінчились
31.10.2012 року, проте не зазначено, що дані
платежі сплачені стягувачу у повному
обсязі.

Так, на виконання цього виконавчого
листа щомісячні платежі ОСОБА_2 у
період з 04.07.2011 р. по 31.10.2012 р. повинні
становити: за березень 2011 р. - 4705 грн.,
квітень 2011 р. - 4800 грн., травень 2011 р. - 4800
грн., червень 2011 р. - 4800 грн., липень 2011 р. -
4800 грн., серпень 2011 р. - 4800 грн., вересень
2011 р. - 4800 грн., жовтень 2011 р. - 4925 грн.,
листопад 2011 р. - 4925 грн., грудень 2011 р. - 5020
грн., січень 2012 р. - 5365 грн., лютий 2012 р. -
5365 грн., березень 2012 р. - 5365 грн., квітень
2012 р. - 5470 грн., травень 2012 р. - 5470 грн.,
червень 2012 р. - 5470 грн., липень 2012 р. - 5510
грн., серпень 2012 р. - 5510 грн., вересень 2012
р. - 5510 грн. та жовтень 2012 р. - 5590 грн., а
всього загальна сума, яка повинна бути
виплачена ОСОБА_2 повинна становити 103000
грн.

По іншому виконавчому листу(стягнення
в користь ОСОБА_2 120513,40 грн.), який був
виданий по даній цивільній справі, було
відкрито виконавче провадження № 27369842
і цим же державним виконавцем
Рахімовою А.Н. 28.02.2013 року винесено
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві, у якій
зазначено, що залишок боргу за даним
виконавчим документом становить 23238,88
грн.

Проте доказами, які знаходяться у
матеріалах справи, доведено, що по
спірному виконавчому провадженні
Міністерством оборони України 103000 грн.
не сплачені, а залишок боргу, який
вказаний державним виконавцем у
постанові від 28.02.2013 року, також не
відповідає фактичному розміру боргу.

Про те, що у постанові від 28.02.2013 року
сума боргу 23238,88 грн. вказана державним
виконавцем неправильно, зазначає і сам
апелянт, вважаючи, що мало бути
зазначено 87 708,88 грн.(тобто різниця мала
б рахуватись сплаченою по виконавчому
провадженні №27369554, однак на час
винесення оскаржуваної постанови
державний виконавець так не вважав).

І те, що державним виконавцем 23.12.2013
року наче б то винесено постанову про
виправлення описки(хоча такої
постанови апелянтом не подано), не
вплинуло на незаконність його дій при
винесенні постанови від 19.02.2013 року про
закінчення виконавчого провадження
№27369554 на підставі п.8 ч.1ст.49 Закону
України "Про виконавче провадження".

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що оскаржувана ухвала є
законною та обґрунтованою, а тому
відсутні підстави для її скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1,
313, 314 ч.1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м.
Львова від 15 січня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді :