інстанції Володько І.С.Провадження №
22-ц/780/1326/14 Доповідач у 2
інстанції ЯворськийКатегорія 43
УХВАЛА

Іменем України

04 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської
Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 16 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням

та

за зустрічним позовом ОСОБА_1, яка діє в
особистих інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Комунальне
підприємство Білоцерківської міської
ради житлово-експлуатаційна контора №
1, Служба у справах дітей
Білоцерківської міської ради про
визначення порядку користування
житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому у
відповідності до норм ст. 405 Цивільного
кодексу України просив визнати ОСОБА_1
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що він являється співвласником
квартири за вищевказаною адресою, яка
належить йому та його дружині ОСОБА_3 на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право власності за № 40874
від 04.04.2007 р. Згідно усної домовленості
у 2011 році у даній квартирі була
зареєстрована його онучка - ОСОБА_1, при
цьому у квартиру вона не вселялася та
не проживає в ній, однак на даний час
залишається зареєстрованою, тому він
змушений переплачувати за комунальні
послуги із врахуванням усіх
зареєстрованих осіб у квартирі. Так як
відповідачка не проживає у квартирі
без поважних причин понад один рік,
тому він просив визнати її такою, що
втратила право користування даним
жилим приміщенням.

Під час розгляду справи відповідачка
ОСОБА_1 подала зустрічний позов про
визначення порядку користування даною
квартирою, виділивши в користування
позивачу ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3
житлові кімнати площею 17,10 кв.м та 12,6
кв.м, а їй - ОСОБА_1 разом із малолітніми
дітьми житлову кімнату площею 10.10 кв.м
залишивши у спільному користуванні
коридор, кухню, туалет, ванну кімнату та
зобов'язати житлово-експлуатаційну
контору укласти з нею договір найму
житлового приміщення, обґрунтовуючи
вимоги тим, що у разі зняття її з
реєстрації, вона не зможе спілкуватися
зі своїми дітьми, які також
зареєстровані в цій квартирі, чим буде
порушено їхні права.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
представник ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
вказане рішення районного суду як
незаконне і необґрунтоване та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному
обсязі, посилаючись на те, що
відповідачка постійно на протязі трьох
років відвідувала квартиру, що
підтверджує фактичне користування нею
цією квартирою та спростовує висновки
суду першої інстанції, також суд не
звернув увагу на ту обставину, що
позивач всіляко перешкоджає їй
навідуватись до квартири та сплачувати
рахунки за комунальні послуги, що
призвело до неправильного вирішення
справи по суті.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, осіб, які з'явилися
на розгляд вказаної справи,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апелянта в межах
вимог ст. 303 ЦПК України вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
за № 40874 від 04.04.2007 року квартира
АДРЕСА_1 на праві спільної часткової
власності належить позивачу за
основним позовом по даній справі
ОСОБА_2, та його дружині ОСОБА_3 (а.с. 5)

Відповідач за основним позовом ОСОБА_1
являється онукою власників вказаної
квартири і була зареєстрована в даній
квартирі в 2010 році, а також в квартирі
були зареєстровані діти останньої
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ( а.с. 117)

В судовому засіданні встановлено, що
відповідачка ОСОБА_1 будучи
зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1 не
проживає в ній з моменту реєстрації до
часу звернення позивача до суду.

Вирішуючи вказаний спір, та
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила
право користуватися жилим приміщенням
в квартирі АДРЕСА_1 суд мотивував своє
рішення тим, що відповідачка у
вказаній квартирі не проживає і даною
квартирою не користується на протязі
більше 1 року, що свідчить про
обґрунтованість та законність вимог
позивача ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд мотивував свій висновок
тим, що встановити порядок
користування житловим приміщенням
можливо лише між особами, які
користуються даним житловим
приміщенням, а судом при розгляді
справи встановлено, що відповідачка
ОСОБА_1 даним житловим приміщенням не
користується більше ніж 1 рік.

Колегія суддів вважає даний висновок
законним та обґрунтованим, а доводи
апелянта такими, що не спростовують
висновків викладених в рішенні суду.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - жилий будинок, садиба,
квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Крім того, згідно ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
ЦПК України.

На підтвердження своїх вимог позивач
ОСОБА_2 надав до суду акт від 30 травня 2011
року згідно до якого мешканці під'їзду
№3 будинку АДРЕСА_1 в кількості 15 осіб
підтвердили факт не проживання ОСОБА_1
в квартирі АДРЕСА_1 цього ж будинку на
протязі періоду 1997 року по дату
складення акту . ( а.с. 22)

14 жовтня 2013 року інженером технічного
нагляду ЖЕК №1 м. Біла Церква ОСОБА_6 в
присутності сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 та власників квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_2, ОСОБА_3 було складено акт про не
проживання ОСОБА_1 в квартири АДРЕСА_1
на день перевірки.

Відповідно до акту від 31 жовтня 2012 року
громадяни ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтвердили факт не
проживання відповідачки ОСОБА_1 не
проживання в квартирі АДРЕСА_1 з 10
грудня 2010 року по дату складення акту .
(а.с. 23) Справжність даних викладених в
указаних актах було засвідчено
начальником ЖЕК №1 Білоцерківської
міської ради .

Враховуючи що в судовому засіданні
було достовірно встановлений факт не
проживання відповідачки ОСОБА_1 у
спірній квартирі АДРЕСА_1 на протязі
більше одного року тому колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано та відповідно до вимог ст.
405 ЦК України задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_2

Законним та обґрунтованим на думку
колегії суддів є і висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 щодо
встановлення порядку користування
квартирою, оскільки суд підставно
виходив із того, що таке право належить
особам, які проживають в спірній
квартирі, а відповідачка у вказаній
квартирі не проживає, а тому втратила
право на користування вказаною
квартирою.

Доводи апеляційної скаргипро
перешкоджання позивачем прав
відполвадачки на користування спірною
квартирою не підтверджено належними та
допустимими доказами, а тому не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування вказаного рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не має.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 307,308, 313,314, 315, 317 ЦПК України,
колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної
сили з моменту проголошення та може
бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий:
М.А.Яворський

Судді:
Т.Ц. Кашперська

В.О. Фінагєєв