Справа № 345/4314/13-ц
Провадження № 22-ц/779/402/2014
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів Пнівчук О.В.,
Беркій О.Ю.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2
- ОСОБА_3, позивача-відповідача ОСОБА_4,
представника відповідачів-позивачів
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та позивача ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 та представника позивача ОСОБА_7
- ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа Пійлівська
сільська рада, про визначення частки у
спільній сумісній власності та
визнання права на частку, за зустрічним
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_4 про визначення частки у
спільній сумісній власності та за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 ОСОБА_6
ОСОБА_11, ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадкове майно,

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Калуського
міськрайонного суду від 26 грудня 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_2, ОСОБА_4 звернулись в суд з
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання
частки у спільній сумісній
власності(майні колгоспного двору), в
якому просили визнати за ними по ?
частині майна колгоспного двору, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
головою якого був їх батько - ОСОБА_2,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Стверджували,
що спірний будинок побудований та
прийнятий в експлуатацію в 1987 році і
належав членам колгоспного двору,
свідоцтво про право власності видане
10.12.1987 року. Після смерті матері вони
звернулись до Калуської державної
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини, проте їм
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину в зв'язку з тим, що
будинок відноситься до колгоспного
двору та не визначені частки членів
двору, рекомендовано звернутись до
суду. Вважають, що відповідачі не мають
права на частку у майні, оскільки своєю
працею та коштами не брали участі у
господарстві колгоспного двору.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали зустрічний позов
до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 про
визначення частки у спільній сумісній
власності, в якому просили визнати за
ними право власності на 1/3 частини
спадкового майна на тій підставі, що
станом на 15.04.1991 року членами
колгоспного двору були вони, батько та
матір. Після смерті матері вони
успадкували її частку у майні
колгоспного двору. Вважають, що
відповідачі за цим позовом втратили
право на частку в майні колгоспного
двору, так як вибули з нього(ОСОБА_10,
ОСОБА_4, ОСОБА_11) або взагалі не мали
такого права (син ОСОБА_16 - ОСОБА_2),
оскільки не були зареєстровані у
колгоспному дворі.

ОСОБА_7 (онук голови колгоспного двору
ОСОБА_2) звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_11, ОСОБА_2, в якому
просив визнати за ним право власності
на частину спадкового майна за
заповітом, яке залишилось після смерті
бабці ОСОБА_9, а саме, на 1/3 частину
спірного домоволодіння та земельну
ділянку площею 0,42 га, оскільки остання
заповіла йому все своє майно.

Ухвалою суду від 21 серпня 2013 року
вищезазначені позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду від 26 грудня 2013 року у задоволенні
первісного позову відмовлено за
недоведеністю позовних вимог.

Зустрічний позов та позов ОСОБА_7 про
визнання права власності на спадкове
майно задоволено. Визнано за ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 право власності по 1/3 частці
домоволодіння, яке знаходиться в
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
спадкове майно по заповіту, яке
залишилось після смерті ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: 1/3 частку
спірного домоволодіння та земельну
ділянку площею 0,42 га для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, яка розташована на
території с. Пійло Калуського району,
право власності на яку посвідчене
державним актом на право приватної
власності на землю І-ІФ №007297,
зареєстрованого в книзі записів
держаних актів на право приватної
власності на землю за №332.

Не погоджуючись з таким рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального прав, на неповне
з'ясування всіх обставин справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Зокрема, представник апелянта
зазначає, що суд прийшов до висновку, що
станом на 15.04.1991 року право власності на
майно, яке належало колгоспному двору
мали: ОСОБА_2 - батько сторін та голова
колгоспного двору, ОСОБА_9 - мати сторін,
сини ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які продовжували
проживати в даному господарстві та
порівну успадкували частку батька в
колгоспному дворі після його смерті, а
інші члени колгоспного двору втратили
право власності на майно, оскільки не
менше трьох років підряд не брали
участі своєю працею і коштами у веденні
спільного господарства двору. Такий
висновок, на думку представника
апелянта, є необґрунтованим, оскільки
суд взяв до уваги тільки одну довідку
Пійлівської сільської ради №1778 від
14.12.2011 року, хоча в справі міститься сім
довідок сільської ради, в кожній з яких
вказані інші члени двору, а тому
зазначені в них відомості суперечать
одні одним, в них є посилання на дані
погосподарських книг. Незважаючи на
вказані суперечності, судом не
витребувано в сільської ради для
огляду в судовому засіданні
погосподарські книги. Поза увагою суду
залишилась і та обставина, що у веденні
спільного господарства двору своєю
працею та коштами брали всі члени
двору, крім ОСОБА_6 та ОСОБА_5, за якими
суд визнав право власності по 1/3
частині домоволодіння. Не відповідає
обставинам справи висновок суду про те,
що останні порівну успадкували частку
в колгоспному дворі після смерті
батька, оскільки в судовому засіданні
було встановлено, що ОСОБА_6 в 1996 році не
проживав в спірному господарстві, що
підтверджується довідкою сільської
ради та показаннями свідків, а з
відповіді нотаріуса видно, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_16 вчинили дії, що свідчать про
прийняття спадщини, тобто вступили в
управління спадковим майном.

Окрім того представник апелянта
вказує, що висновок суду про те, що 1/3
частка домоволодіння та земельна
ділянка площею 0,42 га, які належали
матері ОСОБА_9, повинні бути
успадковані внуком ОСОБА_7 за
заповітом, оскільки останній звернувся
в нотаріальну контору із заявою про
прийняття спадщини, також є
необґрунтованим, так як матері
належала тільки земельна ділянка на
підставі державного акту, а письмові
докази про належність 1/3 домоволодіння
у матеріалах справи відсутні, вона не
оформила право на частку у
встановленому законом порядку, а тому
спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 міг
отримати в порядку спадкування тільки
земельну ділянку.

З цих підстав представник апелянта
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким первісний
позов задовольнити, а в зустрічному
позові відмовити.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав
вимоги апеляційної скарги з наведених
у ній мотивів та просив задовольнити
скаргу в повному об'ємі.

Позивачі-відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_11
та ОСОБА_4 також підтримали апеляційну
скаргу, оскільки вважають, що саме вони,
позивачі за первинним позовом, мають
право на частку у майні колишнього
колгоспного двору, тому що за їхні
кошти та їхньою працею утримувалось
спірне господарство і домоволодіння.

Представник відповідачів-позивачів
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та позивача ОСОБА_7 -
ОСОБА_8, а також представник ОСОБА_7 -
ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнали
із-за її безпідставності, рішення
вважають законним і обґрунтованим,
тому просили залишити його в силі, а в
задоволенні скарги відмовити.

Представник Пійлівської сільської
ради Савчук Н.В. надала апеляційному
суду для огляду погосподарські книги
села Пійло Калуського району за 1985-1995
роки та у вирішенні даного спору
поклалась на розгляд суду.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічні
позови, суд виходив з того, що станом на
15.04.1991 року право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мали: ОСОБА_2 - батько сторін
та голова колгоспного двору, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9 - мати сторін, сини
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які продовжували
проживати в даному господарстві та
порівну успадкували частку батька в
колгоспному дворі після його смерті.
Після смерті матері- ОСОБА_9, якій
належала 1/3 частка в домоволодінні та
земельна ділянка площею 0.42 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території с. Пійло
Калуського району Івано-Франківської
області та 1/2 якої успадкувала ОСОБА_9
після смерті свого чоловіка - ОСОБА_2, її
майно повинно бути успадковано внуком
ОСОБА_7 за заповітом, оскільки він
звернувся в нотаріальну контору з
заявою про прийняття спадщини після
смерті бабці ОСОБА_9, яка заповіла йому
все своє майно. Інші колишні члени
колгоспного двору втратили право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору, оскільки не менше
трьох років підряд до 15.04.1991 року не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору.

Проте колегія суддів вважає такий
висновок помилковим та неправильним,
який не відповідає обставинам справи
та суперечить нормам матеріального
права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам в повній мірі не
відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі за первісним позовом ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
відповідачі-позивачі за зустрічним
позовом ОСОБА_6 і ОСОБА_5 є синами та,
відповідно, дочкою, а ОСОБА_2 та ОСОБА_7 -
внуками померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_9, які,
відповідно, померли ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
копіями свідоцтв про їхню смерть (т.1,
а.с.8, 52).

Предметом спору у даній справі є жилий
будинок з приналежними до нього
будівлями та спорудами, розташований в
АДРЕСА_1, а також розміщена там же
земельна ділянка площею 0,42 га.

Згідно копії свідоцтва про право
власності на жилий будинок від 10 грудня
1987 року, виданого на підставі рішення
виконкому Калуської районної Ради
народних депутатів №163 від 14.10.1987 року,
зазначений житловий будинок належав
членам колгоспного двору, головою
якого був ОСОБА_2 (т.1, а.с.7).

Записами у погосподарських книгах с.
Пійло Калуського району стверджується,
що на момент припинення колгоспного
двору станом на 15 квітня 1991 року у
спірному домоволодінні проживали та
були зареєстровані такі члени
колгоспного двору: батько ОСОБА_2 -
голова двору; мати ОСОБА_9; сини ОСОБА_6
та ОСОБА_5. За двором було обліковано 0,42
га земельної ділянки (т.2, а.с.4-9).

З довідки № 1778 від 14.12.2011 року
вбачається, що згідно погосподарської
книги №6 особового рахунку НОМЕР_1 за
1986-1990 p.p. та згідно погосподарської
книги №7 за 1991-1995 p.p. особового рахунку
НОМЕР_2 в господарстві ОСОБА_2
проживали: ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_5 (т.1,
а.с.125).

Також із довідки № 186 від 02.02.2012 року,
виданої Пійлівською сільською радою
(т.1, а.с.128), вбачається, що в даному
господарстві проживав батько ОСОБА_2 -
голова двору, мати ОСОБА_9, які
відповідно померли ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_3, та сини ОСОБА_6 і ОСОБА_5.
Дочка ОСОБА_4 вибула в Республіку
Білорусію 03.03.1971 року, згідно
погосподарської книги за 1971-1973 роки.
Син ОСОБА_19 вибув 01.05.1975 року. Син
ОСОБА_11 вибув у Білорусію згідно
погосподарської книги №6 за 1980-1983 роки.
Син ОСОБА_6 10.04.1995 року вибув в м. Калуш,
прибув в господарство 24.04.2000 року разом
із своїм сином ОСОБА_7 згідно
погосподарської книги за 1966-2000 pоки, де
проживає по даний час. Син ОСОБА_16 вибув
у 1972 році в м. Житомир, де помер
ІНФОРМАЦІЯ_4. Син ОСОБА_5 вибув 27.01.1999
року в господарство № 579 згідно
погосподарської книги №7 за 1996-2000 роки.
Син ОСОБА_10 12.05.1985 року вибув у
Закарпатську область - прибув 01.08.2008
року, де проживає по даний час.

Про дані обставини, а також про те, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до часу смерті матері
ОСОБА_9 допомагали їй вести
господарство, підтвердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22

За змістом ст.ст.120, 121 ЦК УРСР (в ред. 1963
року) майно колгоспного двору належить
його членам на праві спільної сумісної
власності. Користування і
розпорядження майном здійснюється за
згодою всіх членів двору. Відповідно до
ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору
встановлюється, виходячи з рівних
часток усіх членів двору.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України №20 від 22.12.1995 року спори
щодо майна колишнього колгоспного
двору, яке було придбане до 15.041991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15.04.1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору ( в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба); розмір
частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його
членів, включаючи неповнолітніх та
непрацездатних.

Отже, на час припинення колгоспного
двору право на частку у спільній
сумісній власності членів колгоспного
двору мали батько ОСОБА_2 - голова
колгоспного двору, мати ОСОБА_9 та двоє
їхніх синів ОСОБА_6 і ОСОБА_5, відповідно
всі члени двору по 1/4 частки. Інші сини
та дочка, як колишні члени колгоспного
двору, втратили право на частку у майні
двору, оскільки на час припинення двору
не проживали у ньому та на протязі
трьох років підряд до 15.04.1991 року не
підтримували двір своєю працею та
коштами.

Станом на час відкриття спадщини після
смерті колишнього голови двору ОСОБА_2
питання прийняття спадщини було
врегульовано статтями 548, 549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року).

Статтею 549 ЦК УРСР визнавалося, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо
протягом шести місяців з дня відкриття,
спадщини він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном чи подав нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК 1963 року
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

На час смерті батька ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 і заповідального
розпорядження на своє майно не складав,
у спірному домоволодінні проживали та
були зареєстровані дружина і мати
ОСОБА_9, син ОСОБА_5. Відповідно, вони
вважаються такими, що прийняли
спадщину за законом після смерті
голови двору, частка яких у майні
спадкодавця становить по-половині,
тобто по 1/2 частки, що становить по 1/8
частки кожного із спадкоємців у майні
двору. Інші спадкоємці вважаються
такими, що не прийняли спадщину після
смерті батька ОСОБА_2, оскільки на час
його смерті у домоволодінні не
проживали та на протязі шести місяців
не подали в нотаріальну контору заяви
про прийняття спадщини після смерті
батька.

В цілому ж частка у майні двору кожного
члена колишнього колгоспного двору,
який не втратив на неї право, становить:
за матір'ю ОСОБА_9 - 3/8 частки; за сином
ОСОБА_6 - 2/8 частки; за сином ОСОБА_5 - 3/8
частки.

Також із матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_9 заповіла все своє майно, яке
належить їй на час смерті, внуку -
позивачу ОСОБА_7, що підтверджується
копією заповіту від 22.06.2009 року (т.1,
а.с.56).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, що
підтверджується ксерокопією свідоцтва
про її смерть (т.1, а.с.8).

Після смерті матері ОСОБА_9 сторони
звернулись до Калуської державної
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини, проте в зв'язку з
тим, що даний будинок відноситься до
колгоспного двору та не визначені
частки членів колгоспного двору,
нотаріальна контора відмовила у видачі
свідоцтва про право на спадщину та
порекомендувала у відповідності до
ст.356 ЦК України звернутись до суду, про
що стверджує ксерокопія відмови в
видачі свідоцтва про право на спадщину
за заповітом та свідоцтва про право на
спадщину за законом №179/02-31 від 14.03.2012
року (а.с.9-10).

На час відкриття спадщини після смерті
спадкодавця ОСОБА_9 спадкові відносини
регулювалися діючим Цивільним
кодексом України в редакції 2003 року.

Статтею 1223 даного Кодексу визначено, що
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті.

Відповідно до ч.2 ст.1236 ЦК України
заповідач має право скласти заповіт
щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ст.1241 ЦК України малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Той факт, що спадкоємці ОСОБА_4, ОСОБА_11
та ОСОБА_5 були на час відкриття
спадщини і є на даний час інвалідами,
стверджується наявними у справі
документами (т.1, а.с.9-10, т.2, а.с.11, 12, 17).

За таких обставин право на спадщину
після смерті спадкодавця ОСОБА_9,
спадкова маса котрої складається із 3/8
частки домоволодіння, має внук ОСОБА_7,
на якого спадкодавцем було складено
заповіт, а також на обов'язкову частку у
спадщині мають її дорослі
діти-інваліди ОСОБА_4, ОСОБА_11 та ОСОБА_5.
Частка їх у спадковій масі буде
становити: за внуком ОСОБА_7 - 3/16 частки
домоволодіння; за дітьми спадкодавця
ОСОБА_4, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 - по 1/16 частці
за кожним.

На підставі наведеного колегія суддів
приходить до висновку, що право
власності на частку у спірному
домоволодінні мають: ОСОБА_7 - на 3/16
частки (за заповітом); ОСОБА_5 - на 7/16
частки (1/4 або 4/16 частка у майні
колишнього колгоспного двору, 1/8 або 2/16
частка у спадковому майні після смерті
батька ОСОБА_2 та 1/16 частка як
обов'язкова частка після смерті матері
ОСОБА_9В.); ОСОБА_6 - на 4/16 частки (частка у
майні колишнього колгоспного двору);
ОСОБА_4 - на 1/16 частки (обов'язкова
частка після смерті матері ОСОБА_9В.);
ОСОБА_11 - на 1/16 частки (обов'язкова
частка після смерті матері ОСОБА_9В.).

Що ж стосується земельної ділянки
площею 0,42 га з цільовим призначенням
«ведення товарного
сільськогосподарського виробництва»,
що розташована на території с. Пійло
Калуського району Івано-Франківської
області, яка обліковувалася за спірним
домоволодінням та була передана 20
вересня 1999 року у власність ОСОБА_2 на
підставі Державного акту на право
приватної власності на землю серії І-ІФ
№ 007297, який зареєстрований в книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 332
(т.1, а.с.55), то колегія суддів вважає, що
ніхто із спадкоємців не може
успадкувати таку земельну ділянку,
оскільки Пійлівська сільська рада не
мала права видавати державний акт на
померлого ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Інші ж спадкоємці, в тому
числі і дружина померлого ОСОБА_9, не
подавали до сільської ради заяв про
дачу дозволу на виділення та передачу у
власність спірної земельної ділянки.

Відповідно до статті 1225 ЦК України
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені. До спадкоємців
житлового будинку, інших будівель та
споруд переходить право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом.

Отже, за таких обставин ніхто із
спадкоємців на законних підставах не
набув права власності на земельну
ділянку після смерті спадкодавця
ОСОБА_2, а відповідно така земельна
ділянка не може спадкуватися і після
смерті спадкодавця ОСОБА_9, оскільки не
входить до спадкової маси.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд установлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням у справі нового рішення про
часткове задоволення первісного та
зустрічного позовів.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного
суду від 26 грудня 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа Пійлівська
сільська рада, про визначення частки у
спільній сумісній власності та
визнання права на частку, зустрічний
позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_4 про визначення частки у
спільній сумісній власності та позов
ОСОБА_7 до ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_13,
ОСОБА_2 про визнання права власності на
спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 3/16
частки, за ОСОБА_5 право власності на 7/16
частки, за ОСОБА_6 право власності на 4/16
частки, за ОСОБА_4 право власності на 1/16
частки та за ОСОБА_11 право власності на
1/16 частки домоволодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю.Беркій