Головуючий суду 1 інстанції - Маркова
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 427/3748/13-ц
Провадження № 22ц/782/202/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року березня «05» дня
Колегія суддів Судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Оробцова Р.І.

при секретарі Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Свердловського міського суду
Луганської області від 11 грудня 2013
року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи -
Шахтарська селищна рада м.
Свердловська Луганської області, КП
Свердловське МБТІ про усунення
перешкод у користуванні земельної
ділянки та домобудівництвом, стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом, який в
ході судового розгляду уточнила та
просила суд зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, убрати з її
земельної ділянки металеву рельсу, яку
вони вкопали на її земельній ділянці у
тильної ( глухої) стінки її літньої
кухні, та зобов'язати відповідачів
закріпити цю металеву сітку рабицю до
залізобетонних стовпів, які
знаходяться по межі між їх земельними
ділянками, стягнути з відповідачів на
її користь моральну шкоду по 3 000 гр. з
кожного.

В обґрунтування позову зазначила, що
вона на підставі свідоцтва про право на
спадщину від 25.09.1989 року, є власником
житлового будинку з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами,
які знаходяться на земельній ділянці
площею 0.0636 га, що належить їй на праві
приватної власності на підставі
Державного акту про право приватної
власності на землю від 06.10.1997 року
АДРЕСА_1. При приватизації земельної
ділянки, вона узгоджувала її межі і
ніяких претензій до неї з боку сусідів
не було. Її земельна ділянка межує з
ділянкою відповідачів, власником якої
з 1988 року є ОСОБА_3 З 2003 року у них виник
спір щодо землекористування, оскільки
відповідачка за її літньою кухнею, від
її стовпа, який знаходиться на межі,
натягнула наіскось металеву сітку,
довжиною більше 1 м., яку закріпили на
металеву рельсу, яку вкопала у тільної (
глухої) стінки її кухні, чим позбавила
її можливості поставити свій паркан на
межі їх земельних ділянок, вільно
пересуватись земельною ділянкою, що
знаходиться за її кухнею, шириною 0.5 м.
та здійснювати ремонтні роботи глухої
стіни кухні. Рішенням Свердловського
міського суду від 27.10.2003 року
відповідачку було зобов'язано усунути
металеву рельсу та сітку-рабицю від
кута її літньої кухні. Дане рішення
було примусово виконане державним
виконавцем. Однак, з вересня 2011 року
відповідачі знову вкопали рельсу,
прислонивши верхній кінець до стіни
кухні, та закріпили до неї металеву
сітку, яка належить їй. До цього сітка
була закріплена до залізобетонних
стовпів на межі між їх земельними
ділянками.

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 11 грудня 2013
року у задоволені позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Шахтарська
селищна рада м. Свердловська,
Луганської області, КП Свердловське
МБТІ про усунення перешкод у
користуванні земельної ділянки та
домобудівництвом, стягнення моральної
шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь держави недоплачений судовий
збір у розмірі 89,40 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2
звернулася до суду з апеляційною
скаргою, в який просила скасувати
рішення суду першої інстанції через
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, -
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції у межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, але
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього
Кодексу, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив з необґрунтованості позовних
вимог та не надання ОСОБА_2 належних
доказів на підтвердження свого позову.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції з дотриманням вимог
ст. ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив
надані сторонами докази, виконав всі
вимоги цивільного судочинства і
вирішив справу згідно з законом,
вирішивши питання наявності обставин,
якими обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову у задоволені
позову.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право
на спадщину від 25.09.1989 року належить
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами АДРЕСА_2, які
розташовані на земельній ділянці,
норма якого не визначена ( а.с. 8). На
підставі рішення Шахтарської селищної
ради від 27.06.1997 року, ОСОБА_2 була
передана у власність для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель земельна
ділянка за зазначеною адресою АДРЕСА_2,
площею 639 м.кв., на яку ОСОБА_2 отримала
відповідний Держакт про право
приватної власності на землю, за яким
ширина земельної ділянки з фасаду
становила 7,85 м ( а.с. 9,11,32). При цьому
площа земельної ділянки була визначена
шляхом підрахування вручну, у зв»язку
з чим, при компютерній обробці
документів виявилася неточність в
розмірі площі земельної ділянки, яка
була визначена в розмірі 636 м.кв., про що
було прийнято відповідне рішення
селищної ради від 10.04.2001 року з
уточненням в Державному акті. При
цьому, згідно плану передачі земельної
ділянки у приватну власність було
встановлено, що її ширина з фасадної
частини становить 7.95 м. ( а.с. 10,31, 33 ).

Згідно технічного паспорту від 06.06.2001
року на домоволодіння ОСОБА_2, ширина
фасадної частини земельної ділянки
ОСОБА_2 становила 7.90 м. ( а.с. 12-14).
Причому, як убачається з планів
земельної ділянки ОСОБА_2, приміщення
кухні знаходиться за житловим будинком
та зміщено у сторону межі земельної
ділянки, але на жодному з них не
визначена відстань від неї.

Рішенням Свердловського міського суду
від 27.10.2003 року, позовні вимоги ОСОБА_2
за аналогічним спором було задоволено.
ОСОБА_3 було зобовязано убрати
металеву рельсу та сітку від кута
літньої кухні ОСОБА_2 ( а.с. 21-22). Як
зазначають сторони, вказане рішення
було примусово виконане державним
виконавцем, але відповідачі знову
вкопали рельсу, до якої, як вказує
ОСОБА_2, закрепили сітку, встановлену
нею.

Рішенням Свердловського міського суду
від 26.10.2012 року, яке набуло чинності, у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, зобов»язання
вчинити певні дії та відшкодування
моральної шкоди відмовлено за
необґрунтованістю ( а.с. 36-40). При цьому
ОСОБА_2 також просила суд зобовязати
ОСОБА_3 убрати з тильної сторони її
кухні сітку «рабиця», але в судовому
засіданні було встановлено, що
підтвердили і в даному процесі сторони,
що сітку встановила сама позивачка, а
не відповідачі.

Як убачається з виписки з протоколу № 2
засідання комісії з земельних спорів
Шахтарської селищної ради від 19.10.2010
року, спір з даного приводу розглядався
на засіданні комісії, якою було
вирішено залишити рельсу ( а.с. 52). В разі
не виконання рішення, звернутися до
суду. Щодо прийнятого рішення
представник Шахтарської селищної ради
пояснила в судовому засіданні, що спір
розглядався з виїздом на місце. При
цьому було встановлено, що встановлена
позивачкою сітка не була закріплена,
прогиналася та падала на земельну
ділянку відповідачів, тому вони
вкопали на своїй ділянці рельсу, до
якої приперли сітку.

З архівних справ МБТІ № 1460733 АДРЕСА_3
та № 1460531 АДРЕСА_2 убачається, що до
отримання домоволодіння АДРЕСА_2
ОСОБА_2 у спадщину, вони знаходились на
єдиній земельній ділянці, шириною 15.28 м.
та мали двір загального користування.
Після розподілу земельних ділянок,
станом на 24.08.1989 року, ширина земельної
ділянки АДРЕСА_3, становила 7.40 м. ( а.с.
25, 29, 35 арх. справи).

Згідно генерального плану сараї «Б, Д»
які ОСОБА_2 зазначає на даний час як
літня кухня, були побудовані
самовільно та на межі земельних
ділянок, але їх, на підставі рішення № 43
від 24.04.1984 року вирішено залишити без
зносу ( а.с. 35, 49, 50). На плані земельної
ділянки від 24.08.1989 року, тобто на час
прийняття ОСОБА_2 спадщини, замість
сараїв «Б,Д» значиться літня кухня «Б»,
яка розташована на межі земельних
ділянок ( а.с. 55). На засіданні земельної
комісії по контролю за будівництвом і
утриманням житлових будинків від
06.09.1989 року було вирішено розподілити
двір загального користування АДРЕСА_2
та АДРЕСА_3при цьому АДРЕСА_2 з фасаду
ширина земельної ділянки визначена в
7.90 м., з огороду 8.20 м. ( а.с.БТІ 69).

Згідно наданих ОСОБА_2 фотографій,
спірна рельса знаходиться на одній
прямій з іншими стовпами та рельсами. (
а.с. 60-69).

Домоволодіння АДРЕСА_4, на підставі
договору купівлі-продажу від 04.05.1988
року, зареєстроване за ОСОБА_5 ( а.с. 94, 96),
яка у зв»язку з реєстрацією шлюбу
змінила прізвище на ОСОБА_2. При цьому в
договорі зазначено, що житловий
будинок знаходиться на земельній
ділянці, норма якого не визначена.

Рішенням Шахтарської селищної ради № 50
від 17.01.2002 року земельна ділянка ОСОБА_3
АДРЕСА_4 збільшена за рахунок земель
селища АДРЕСА_5, площею 717 м.кв. ( а.с. 95).

Відповідно до державних актів про
право власності на земельну ділянку
серії ЛГ № 026293 від 02.08.2006 року та серії
ЛГ № 026292 від 02.08.2006 року ОСОБА_3
передано у приватну власність земельні
ділянки АДРЕСА_4 відповідно площею 0.1190
га для ведення особистого селянського
господарства та площею 0.1500 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку. ( а.с. 84-85). Право
власності на них внесено до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
що підтверджується відповідними
витягами з нього ( а.с. 82, 83). При цьому
ширина земельної ділянки з фасадної
частини становила 32.21 м., що також
відповідає замірам на місці,
відповідно до технічного паспорту від
17.04.2012 року ( а.с. 86-90).

Як убачається з ескізу земельної
ділянки від 20.10.1980 року, ширина
земельної ділянки з фасаду ОСОБА_3
складала 16.35 м. (а.с.4). Згідно плану
земельної ділянки від 17.04.2012 року, тобто
після збільшення за рахунок земель
селища, ширина земельної ділянки
становить 32.24 м. ( а.с. 49).

Відповідно ч. 3 ст. 103 Земельного кодексу
України власник та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані
співпрацювати при вчиненні дій,
спрямованих на забезпечення прав на
землю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст. 106 ЗК власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

Наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18 травня 2010 року
№ 376, зареєстрованим у Міністерстві
юстиції України 16 червня 2010 року за №
391/17686, затверджено Інструкцію про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, якою визначено механізм
відновлення меж земельних ділянок на
місцевості, який здійснюють:
виконавець - юридична або фізична
особа, яка отримала ліцензії на
проведення робіт із землеустрою та
топографо-геодезичних робіт; замовник -
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, власник (користувач)
земельної ділянки, який замовляє
роботи із встановлення (відновлення)
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Відповідно до п. 1.3 вищезазначеної
Інструкції межею земельної ділянки є
сукупність ліній, що утворюють
замкнений контур і розмежовують
земельні ділянки. Межовим знаком є
спеціальний знак встановленого зразка,
яким закріплюється місцеположення
поворотних точок меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості). Крім того,
відповідно до п.п. 1.2 і 1.3 вказаної
Інструкції встановлення (відновлення)
меж земельної ділянки здійснюється з
метою визначення в натурі (на
місцевості) метричних даних земельної
ділянки, у тому числі місцеположення
поворотних точок її меж та їх
закріплення межовими знаками. Межі
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками. Відповідно до п. 4.1 вказаної
Інструкції відновлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється при повній (частковій)
втраті в натурі (на місцевості) межових
знаків, їх пошкодженні, яке
унеможливлює використання межових
знаків, а також при розгляді земельних
спорів між власниками (користувачами)
суміжних земельних ділянок.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 152 ЗК власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків. Захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: а) визнання прав;
б) відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 158 ЗК України,
суди розглядають справи за спорами
про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Зазначені спори підлягають
розгляду місцевими судами
незалежно від того, розглядалися вони
попередньо органом місцевого
самоврядування або органом виконавчої
влади з питань земельних ресурсів чи
ні. Рішення цих органів щодо такого
спору не може бути підставою для
відмови в прийнятті заяви чи для
закриття провадження в порушеній
справі.

Згідно до статей 1225 ЦК України і 131
ЗК України, право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців на загальних підставах,
із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, а також право
власності або право користування
земельною ділянкою, яка необхідна
для їх обслуговування, якщо інший її
розмір не визначений заповітом.

Враховуючи викладене, колегія судів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку, що
фактично меж суміжного
землекористуванні в натурі
землевпорядними організаціями не
встановлювалося. З планів земельної
ділянки ОСОБА_2 убачається, що кухня
знаходиться за житловим будинком і
зміщена у бік межі. Разом з тим ОСОБА_2не
надала суду належних доказів щодо
проходження межі земельної ділянки, в
тому числі відносно кухні. Більш того,
як убачається з виписки з протоколу № 2
засідання комісії з земельних спорів
Шахтарської селищної ради від 19.10.2010
року, було вирішено залишити спірну
рельсу, оскільки представником
Шахтарської селищної ради було
встановлено, що встановлена ОСОБА_2
сітка не була закріплена, прогиналася
та падала на земельну ділянку
відповідачів, тому вони вкопали на
своїй ділянці рельсу, до якої приперли
сітку, тим паче спірна рельса
знаходиться на одній прямій з іншими
стовпами та рельсами.

Перевіряючи доводи апеляційної
скарги, апеляційним судом встановлено,
що в матеріалах справи відсутні
будь-які докази, які б безсумнівно і
достовірно підтвердили порушення
відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 права
користування ОСОБА_2 вищенаведеною
земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволені позову в частині
стягнення моральної шкоди, оскільки
вина відповідачей не доведена.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо
неправильної оцінки судом зібраних у
справі доказів та невідповідність
покладених в основу рішення висновків
суду фактичним обставинам справи,
позбавлені правового обґрунтування і
не були підтверджені при розгляді
справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду. Ніяких нових доказів чи обставин,
які не були предметом розгляду суду
першої інстанції та могли б вплинути на
рішення, не надано і апеляційному суду.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного судова
колегія приходить до висновку, що
рішення ухвалено відповідно до норм
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Луганської
області,~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ~ відхилити.

Рішення Свердловського міського суду
Луганської області від 11 грудня 2013
року ~ залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: