Номер провадження № 22-ц/785/1771/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Оверіної О.В., Мартинової К.П.,

при секретарі Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Котовського МВ ГУДМС
України в Одеській області про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання
колишніми членами сім'ї власника
житлового будинку та визнання права
користування житловим приміщенням, за
апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_6 на рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 вересня 2013 року,

встановила:

В червні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з вказаним позовом, зазначив, що
він є власником житлового будинку
АДРЕСА_1. Відповідачі мешкають в
спірному житловому будинку з його
дозволу, як тимчасові мешканці, з липня
2010 року між сторонами виникають
постійні сварки, ініціатором яких були
відповідачі. Відповідачі не дають
змогу позивачу можливості, як власнику
житла розпоряджатися в повному обсязі
ним, не сплачують необхідні платежі на
утримання житлового будинку, образливо
ставляться до позивача та його членів
сім'ї, створили всі умови для
неможливого мешкання в одному
житловому приміщенні. Іншого житла на
праві приватної власності в нього
немає. Посилаючись на ч. 3 ст. 98 ЖК
України, позивач просив виселити
відповідачів з житлового будинку
АДРЕСА_1 без надання їм іншого
житлового приміщення за неможливістю
сумісного мешкання та зобов'язанні
Котовського МВ ГУДМС України в
Одеській області зняті з реєстрації
відповідачів за вищевказаною адресою.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 позов не визнали
та зазначили, що спірне житло є
власністю позивача на підставі рішення
Котовського міськрайонного суду
Одеської області від 17 липня 2009 року.
Проте з березня 2002 року ОСОБА_6, з 19
червня 1985 року ОСОБА_4 за погодженням
попередніх власників вищезазначеного
житлового будинку, матір'ю та бабусею
сторін ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_6 з 12 серпня 2009
року зареєстровані та постійно
мешкають до цього часу в житловому
будинку АДРЕСА_1. Оскільки вони є
колишніми членами сім'ї позивача
просили залишити позов ОСОБА_6 без
задоволення.

В липні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
заявили зустрічний позов, який
уточнили та просили визнати їх
колишніми членами сім'ї, колишнього
юридичного власника житлового будинку
ОСОБА_8 та такими, що мають право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 11 вересня 2013
року позов ОСОБА_6 було задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з
житлового будинку АДРЕСА_1, що належить
на праві власності ОСОБА_6 без надання
іншого житлового приміщення.

Зобов'язано Котовський МВ ГУДМС
України в Одеській області зняти
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1

В зустрічному позові ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення
позову ОСОБА_6 оскаржують в
апеляційному порядку ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 В скаргах з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права ставиться
питання про скасування судового
рішення в частині задоволення позову
ОСОБА_6 та ухвалення нового рішення про
відмову позивачу у задоволенні
позовних вимог. В решті рішення суду не
оскаржено.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційних скарг, судова колегія
вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню частково, з
наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено,
матеріалами справи підтверджено, що
згідно рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 17 липня 2009 року ОСОБА_6 є власником
житлового будинку АДРЕСА_1. З грудня 2010
року позивач разом зі своєю сім'єю
переїхав на постійне мешкання у
вищезазначений житловий будинок.

З березня 2002 року ОСОБА_6, з 19 червня 1985
року ОСОБА_4 за погодженням
попереднього власника вищезазначеного
житлового будинку, матір'ю та бабусею
сторін ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_6 з 12 серпня 2009
року зареєстровані та постійно
мешкають до цього часу в житловому
будинку АДРЕСА_1. Іншого житла
відповідачі не мають.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1
ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені 162
цього Кодексу.

Підстави виселення членів сім'ї (
колишніх членів сім'ї) власника будинку
передбачені статтею 157 ЖК України та
частиною першою статті 116 ЖК України.

Згідно ст. 157 ЖК України член сім'ї
власника (в тому числі колишнього) може
бути виселений у випадках,
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України та
полягають в порушенні такими особами
умов їх проживання й користування
жилим приміщенням, що належить
власнику.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено,
якщо наймач або члени його сім'ї, які
проживають разом з ним, використовують
квартиру не за призначенням,
систематично руйнують її, порушують
правила співжиття, роблять неможливим
для інших проживання з ними, а заходи
попередження і громадського впливу
щодо таких осіб виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування цієї статті
необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу є заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
мешканців будинків чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами і іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача.

Доказом застосування заходів
попередження і громадського впливу
можуть бути постанови про притягнення
до відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили
винного.

Саме до цього зводяться роз'яснення
викладених у п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового Кодексу України».

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї
наймача, які проживають разом з ним
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але проживають в
займаному жилому приміщення, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач члени його сім'ї.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
на вказані положення закону уваги не
звернув, не встановив усіх обставин,
які мають значення для вирішення
справи, не визначився із характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає до застосування.

Зазначені обставини мають значення для
правильного вирішення справи і є
складовою предмета доказування.

Оскільки відповідачі постійно
проживають у спірному будинку як члени
сім'ї колишнього власника та за його
згодою, порушення ними умов проживання
в будинку та користування ним,
передбачених ст. 116 ЖК України не
установлено, а позивачем не доведено
неможливість сумісного проживання у
спірному будинку або перешкоджанню
його проживання з боку відповідачів,
порушення відповідачами правил
співжиття та застосування до останніх
заходів запобігання та впливу, тому
вимоги позивача у обраний ним спосіб
задоволенню не підлягають, а висновок
суду першої інстанції про захист права
власності позивача шляхом задоволення
позову на підставі ст. ст. 386, 391 ЦК
України, не можна визнати
обґрунтованим.

При наявності підстав передбачених ст.
116 ЖК України або ст. 162 ЖК України
позивача не позбавлено можливості
захистити свої права.

Крім того, судова колегія враховує, що
рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 11.12.2013 року,
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 17 липня 2009
року в частині визнання за ОСОБА_6 право
власності на спадкове майно скасовано
та у задоволенні цих вимог відмовлено.

Одночасно, ухвалюючи рішення про
зняття відповідача із реєстраційного
обліку суд першої інстанції не
врахував, що питання про зняття з
реєстрації членів сім'ї (колишніх
членів сім'ї) власника будинку залежить
зокрема від вирішення питання про
втрату ними права користування жилим
приміщенням.

При цьому колегія звертає увагу, що
серед підстав для зняття з
реєстраційного обліку (ст. 7 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні") вказане остаточне рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутнім або
померлим).

Виходячи з конституційного принципу
(ст. 19 Конституції України), що всі
органи державної влади і органи
місцевого самоврядування, їх посадовці
діють лише на підставі закону і в межах
повноважень і способом передбаченим
Конституцією і законами, з урахуванням
правової природи реєстраційних
процедур (реєструючий орган має право
перевірити дотримання процедурних
вимог, але не здійснювати перевірку по
суті, зокрема рішення суду), прийняття
рішення суду про визнання особи
втратившою право користування жилим
приміщенням для відповідного
підрозділу внутрішніх справ само по
собі є достатнім для анулювання
реєстрації місця проживання
відповідача. В порядку ст. 217 ЦПК
України при оголошенні рішення, суд має
право встановити порядок виконання
рішення суду, вказавши, що дане рішення
є підставою для органів внутрішніх
справ для зняття відповідача з
реєстраційного обліку за спірною
адресою.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

За таких обставин, рішення районного
суду в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_6 на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
ОСОБА_6 у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 11 вересня 2013
року в частині задоволення позову
ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Котовського МВ ГУДМС
України в Одеській області про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

О.В.Оверіна

К.П.Мартинова