Справа №592/7465/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Котенко О. А.Номер
провадження 22-ц/788/284/14 Суддя-доповідач -
Маслов В. О. Категорія - 52
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Лузан Л. В., Сибільової Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТП 1054» про визнання
наказу недійсним, визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о
в и л а :

15 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вказаним позовом.
Обґрунтовував його тим, що з 25
листопада 2011 року працював у
відповідача сторожем зі строком
трудового договору 1 рік. Наказом
директора товариства від 13 липня 2012
року № 34 звільнений з роботи за п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку з скороченням
штату працівників. Посилаючись на те,
що не було необхідності у цьому
скороченні штату, що до звільнення йому
не запропонували іншої роботи, що це
звільнення пов'язано з його
громадською роботою по захисту своїх
трудових прав щодо виплати надбавки до
зарплати за роботу у нічний час та по
захисту трудових прав інших
працівників, просив суд визнати
недійсним наказ про звільнення, саме
звільнення визнати незаконним,
поновити на роботі сторожем, стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у сумі 13580 грн. та 200 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Заявою від 04 грудня 2013 року позивач
змінив свій позов в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу до 19158 грн. за період з дня
звільнення по день подачі цієї заяви
(а.с. 81).

Рішенням місцевого суду ОСОБА_3
відмовлено у позові за пропуском
місячного строку позовної давності на
звернення до суду з даним позовом.

Оскаржуючи це рішення у повному об'ємі
ОСОБА_3 зазначає, що при його звільненні
були допущені порушення трудового
законодавства адміністрацією
товариства про що він зазначив у своїй
позовній заяві, однак суд першої
інстанції не з'ясував усіх обставин
справи, не дав належної оцінки зібраним
доказам, неправильно висловився щодо
пропуску строку позовної давності і
необґрунтовано відмовив йому у
задоволенні всіх вимог. Просить
рішення місцевого суду скасувати і
постановити нове рішення про повне
задоволення всіх позовних вимог.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
пояснення представника відповідача
Громова Р.С., який вважав рішення
місцевого суду правильним, а
апеляційну скаргу необгрунтованою,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення місцевого суду
скасуванню, виходячи з ч. 3 ст. 309 ЦПК
України.

З матеріалів справи вбачається, що 25
листопада 2011 року ОСОБА_3 працював
сторожем у відповідача, зі строком
трудового договору на 1 рік. Наказом
директора товариства від 15 травня 2012
року позивач попереджений про наступне
вивільнення через 2 місяці, а наказом
від 13 липня 2012 року він звільнений з
роботи з 15 липня 2012 року на підставі п. 1
ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі
скороченням штату з виплатою 1750 грн. 40
коп. вихідної допомоги. Ці обставини
підтверджуються копіями строкового
трудового договору, наказу № 56 від 25
листопада 2011 року, наказу № 15 від 15
травня 2012 року, наказу від 13 липня 2012
року № 34 на а.с. 3 - 6, 19.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірваний
власником або уповноваженим ним
органом у випадку скорочення
чисельності або штату працівників.
Частина друга цієї статті передбачає
звільнення цих працівників тільки за
умови, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою на іншу
роботу.

При розгляді позову про визнання
наказу недійсним, звільнення
незаконним, суд першої інстанції
встановив, що при звільненні позивача з
роботи адміністрацією товариства не
дотримана вимога ч. 2 ст. 40 КЗпП України
щодо можливості переведення позивача
на іншу роботу у цьому ж товаристві.

Частина 1 ст. 233 КЗпП України встановила
місячний строк для звернення до суду у
справах про звільнення. Цей строк
обраховується з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Сторони визнають, що трудову книжку з
записом наказу про звільнення позивач
отримав 13 липня 2012 року. Ця обставина
підтверджується і власноручним
підписом позивача, який міститься в
книзі обліку руху трудових книжок,
копія якої є на а.с. 25 - 28. До суду з даним
позовом він звернувся тільки 15 липня 2013
року, тобто через 12 місяців після
звільнення. Ніяких поважних причин
пропуску місячного строку на звернення
до суду він не назвав.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано постановив рішення про
відмову у задоволенні позовів про
визнання недійсним наказу про
звільнення, про визнання звільнення
незаконним, про поновлення на роботі.
Оскільки ці позови не задоволені судом,
то, відповідно, і не підлягають
задоволенню позови про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та про відшкодування моральної
шкоди у зв'язку зі звільненням. Таке
рішення місцевого суду колегія суддів
вважає законним і обґрунтованим. Така
практика застосування діючого
законодавства відповідає роз'ясненням,
які містяться у п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 з подальшими
змінами «Про практику розгляду судами
трудових спорів».

Окрім цих позовних вимог ОСОБА_3, суд у
рішенні навів мотиви і щодо інших його
вимог, які він висловив не у позовній
заяві, а у своїх поясненнях до суду щодо
незаконності дій адміністрації і
недотриманні нею вимог ст. 42-1 КЗпП
України щодо його повторного
працевлаштування. Суд зробив висновок
про безпідставність позову ОСОБА_3 і в
цій частині, оскільки ним також
пропущений строк позовної давності.

Що стосується рішення суду щодо спору
на підставі ст. 42-1 КЗпП України про
переважне право на укладення трудового
договору у разі поворотного прийняття
на роботу, то рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню, виходячи з
наступного.

Процесуальні права та обов'язки сторін
у цивільному процесі закріплені у ст. 31
ЦПК України. Позивач, зокрема, має право
протягом усього часу розгляду справи
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитися від позову. До
початку розгляду судом справи по суті
позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

У матеріалах справи немає позовної
заяви ОСОБА_3 про захист його права,
передбаченого ст. 42-1 КЗпП України. Це не
може відбутися шляхом зміни чи
доповнення первісного позову, це може
бути самостійний позов зі своєю
підставою і предметом. Та обставина, що
ОСОБА_3 у своїх поясненнях у судовому
засіданні на підтримку першого позову
почав стверджувати і про недотримання
відповідачем правила ст. 42-1 КЗпП
України не свідчить про заявлення
нового позову, оскільки в матеріалах
справи немає такої позовної заяви. А
якщо б така позовна заява (належним
чином оформлена) і була ним подана до
суду, то ця позовна заява повинна була б
зареєстрована у місцевому суді і
пройти автоматизований розподіл
згідно зі ст. 11-1 ЦПК України про
автоматизовану систему документообігу
суду. Оскільки суд висловився у рішенні
щодо спору відносно якого немає
належним чином оформленої позовної
заяви, то постановлене в цій частині
рішення підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Скасувати рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 23 грудня 2013
року у даній справі в частині спору на
підставі ст. 42-1 КЗпП України щодо
переважного права на укладення
трудового договору.

Це ж рішення суду в частині відмови у
позові про визнання наказу недійсним,
визнання звільнення незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і відшкодування моральної
шкоди залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набрало
законної сили, але може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -