Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22-ц/797/286/14
Інстанції Єзерський П.О.
Доповідач у апеляційній
інстанції Козуб О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

Головуючого, судді - Козуб О.В.,

суддів - Клочка В.П.,
Моцного М.В.,

при секретарі - Григорчук І.О.,

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі цивільну
справу за позовом Державного
підприємства «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі відокремленого підрозділу
«Запорізька АЕС» до ОСОБА_4, третя особа
Севастопольський національний
університет ядерної енергії та
промисловості про стягнення коштів за
договором про навчання, за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 09 грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

04 червня 2013 року ДП «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі відокремленого підрозділу
«Запорізька АЕС» звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення
вартості навчання фахівця у розмірі 22404
гривні, мотивуючись свої вимоги тим, що
03 вересня 2007 року між ДП «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом», Севастопольським
національним університетом ядерної
енергії та промисловості та фізичною
особою ОСОБА_4 був укладений договір
№1668/07-422-з про підготовку фахівця за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
«бакалавр». Предметом договору є
освітні послуги, які надаються
Севастопольським національним
університетом ядерної енергії та
промисловості ОСОБА_4 за спеціальністю
«електричні станції» з строком
навчання 3 роки за рахунок коштів ДП
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом». Пунктом 4.6.2
Договору встановлено обов'язок
фізичної особи повністю відшкодувати
відокремленому підрозділу «Запорізька
АЕС» грошовими коштами вартість
навчання особи у випадку переведення
особи за власним бажанням на
контратаку форму навчання. 10 березня 2010
року ОСОБА_4 звернувся з заявою до
ректора Севастопольського
національного університету ядерної
енергії та промисловості з проханням
перевести його на денну платну форму
навчання. На підставі наказу від 11
березня 2010 року, студент ОСОБА_4 був
переведений з держбюджету на навчання
за рахунок власних коштів з 01.03.2010 року.
Пунктом 4.7 Договору передбачено, що
відшкодування витрат на навчання
фахівця здійснюється особою, починаючи
з третього місяця, після відрахування
протягом трьох років. Таким чином,
відповідач, відповідно до умов
Договору, повинен був почати повертати
вартість навчання фахівця починаючи з
травня 2010 року. Відповідно до листа
Севастопольського національного
університету ядерної енергії та
промисловості №1/18-173 від 02 лютого 2011
року, вартість витрат на навчання в
період з 03.09.2007 року по 01.03.2010 року
ОСОБА_4 складає 22404 гривні. Станом на 22
травня 2013 року строк добровільної
компенсації коштів затрачених на
навчання ОСОБА_4 сплив, договірні
зобов'язання відповідачем не виконані.

Рішенням Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 09 грудня 2013 року
позов ДП «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі відокремленого підрозділу
«Запорізька АЕС» задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_4 на користь Державного
підприємства «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі відокремленого підрозділу
«Запорізька АЕС» 22404 гривні, судовий
збір у розмірі 229 гривень 40 копійок.

На рішення Нахімовського районного
суду м.Севастополя від 09 грудня 2013 року
відповідачем ОСОБА_4 подано апеляційну
скаргу, в якій ставиться питання про
скасування рішення суду І інстанції та
ухвалення нового рішення, яким у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі, посилаючись на те, що судом
неповно встановлені обставини, що
мають значення для справи. Зокрема
зазначає, що його переведення з
бюджетної форми навчання на платну
відбулося не за власним бажанням, а
через позивача, якій, в порушення умов
Договору, направив на адресу
університету листа від 25 лютого 2010
року, в якому за результатами зимньої
екзаменаційної сесії, просив виключити
його з числа студентів, які навчаються
за рахунок коштів державного бюджету
Державного підприємства «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом» в особі відокремленого
підрозділу «Запорізька АЕС». У зв'язку
з чим він з метою продовження навчання,
вимушений був 10 березня 2010 року подати
заяву на ім'я ректора Університету з
проханням про його переведення з
бюджетної форми навчання на платну.

В запереченнях на апеляційну скаргу
третя особа Севастопольський
національний університет ядерної
енергії та промисловості просить
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги, та залишити рішення суду І
інстанції без змін.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції представник позивача та
представник третьої особи не з'явились,
про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином. Неявка
вказаних осіб, відповідно до ч.2 ст.305
ЦПК України, не перешкоджає розгляду
справи. Представником позивача
направлені факсом заяви про
відкладення розгляду апеляційної
скарги відповідача ОСОБА_4, який
призначався на 30.01.2014 року та на 06
лютого 2014 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, який
підтримав апеляційну скаргу, з
урахуванням двічі належно
повідомленого представника позивача
про розгляд апеляційної скарги на
30.01.2014 року та 06 лютого 2014 року та
визнавши повторне відкладення
необґрунтованим та таким, що потягне
порушення строків апеляційного
розгляду, дослідивши матеріали
цивільної справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, та перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги і за межами доводів
апеляційної скарги, та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду І інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог позивача
Державного підприємства «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом» в особі відокремленого
підрозділу «Запорізька АЕС» до ОСОБА_4,
третя особа Севастопольський
національний університет ядерної
енергії та промисловості про стягнення
коштів за договором про навчання у
повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог позивача та стягуючи з
відповідача на користь Державного
підприємства «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі відокремленого підрозділу
«Запорізька АЕС» у розмірі 22404 гривні
та судовий збір у розмірі 229 гривень 40
копійок, суд першої інстанції виходив з
доведеності позовних вимог позивачем,
порушення ОСОБА_4 умов договору на
навчання.

Проте, з такими висновками суду І
інстанції не може в повній мірі
погодитись колегія суддів з наступних
підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 03
вересня 2007 року між ДП «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом», ОСОБА_4, Севастопольським
національний університет ядерної
енергії та промисловості укладений
договір №1668/07-422-з про підготовку
фахівця за освітньо-кваліфікаційним
рівнем «бакалавр» (а.с.6-7).

Згідно умов вищевказаного договору,
оплату навчання проводить ДП
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом», а СНУЯЕтаП
проводить навчання відповідача ОСОБА_4
на денній формі навчання.

ОСОБА_4 за вказаним договором був
зобов'язаний своєчасно здавати
заліки та іспити, а після закінчення
підготовки за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
бакалавр, обов'язково пройти
підготовку за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
спеціаліст і відпрацювати не менше
чотирьох років у підрозділах ДП
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом».

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судовим розглядом встановлено, що
позивачем зобов'язання за вищевказаним
договором виконані по оплаті вартості
навчання відповідача в спірний період.

Згідно з пунктом 4.6.2 Договору, особа,
яка навчається, зобов'язана за власний
рахунок відшкодувати замовнику, яким є
ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП ЗАЕС,
грошовими коштами вартість навчання,
яка визначається замовником
відповідно до основного Договору, у
випадках переведення особи за власним
бажанням на контрактну форму навчання.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що на підставі
заяви ОСОБА_4 від 10 березня 2010 року
(а.с.10), наказом СНУЯЕТаП № 393/ок від 11
березня 2010 року «Про зміну форми оплати
за навчання»(а.с.11), останній
переведений з бюджетного навчання на
платну форму навчання за рахунок
власних коштів. Підставою в цьому
наказі зазначено заяву студента (а.с.10),
письмо позивача ВП ЗАЕС від 25.02.2010 року
за вих.№14-25/4448 (а.с.37), згода керівника
ІЗтиЕС.

З наданого СНУЯЕтаП розрахунку витрат
на підготовку курсанту ОСОБА_4 за
період з 03.09.2007 року по 01.03.2010 року,
вбачається, що вартість навчання
становить 22404 гривні (а.с.14-15), яка
сплачена позивачем.

З повідомлення позивача, що надіслане
на адресу ОСОБА_4 08.02.2011 року, та ним
отримано 12 лютого 2011 року (а.с.12,13),
вбачається, що йому було запропоновано
відшкодувати витрати на підготовку
фахівця у розмірі 22404 гривні, починаючи
з 14.02.2011 року.

Виходячи з вищевказаних обставин,
колегія судів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що є обґрунтованими вимоги позивача
про стягнення з відповідача грошових
коштів за навчання у період з 03.09.2007
року по 01.03.2010 року у розмірі 22404 гривні
відповідно до п.4.6.2 Договору, оскільки
відповідач був переведений на платну
(контрактну) форму навчання на підставі
його письмової заяви, яку він написав
самостійно. Відповідачем не надано
доказів на підтвердження того, що він
написав цю заяви вимушено або через
відмову позивача проводити оплату за
навчання, або через відрахування його
за наслідками зимової сесії. Написання
цієї заяви відповідачем свідчить про
наявність у відповідача бажання на
переведення його на платну форму
навчання.

Крім цього, зі змісту рішення суду І
інстанції вбачається, що задовольняючи
позовні вимоги позивача, суд першої
інстанції виходив також з того, що з
даним позовом до суду позивач
звернувся у передбачений законом
строк, позивачем не пропущений строк
позовної давності.

Проте, саме з висновком суду І
інстанції щодо дотримання позивачем
строку позовної давності при зверненні
до суду з вищевказаним позовом, колегія
судів погодитись не може, та виходячи
за межі апеляційної скарги відповідно
до ч.2 ст.303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що оскільки судом І інстанції
порушено норми матеріального права,
тому рішення суду І інстанції підлягає
скасуванню з ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог позивача у повному обсязі з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності, про що заявлялось
відповідачем у суді І інстанції.

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідач протягом розгляду
цивільної справи судом першої
інстанції в письмовому клопотанні від
06 серпня 2013 року наполягав на
застосуванні строку позовної давності
(а.с.32, 54), що відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК
України є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Обгрунтовуючи дотримання строку
позовної давності при зверненні до
суду з вищевказаним позовом, позивач
посилався на п.4.7 укладеного між
сторонами Договору, відповідно до
якого, особи, відраховані з
Університету, повертають кошти за
навчання, починаючи з третього місяця
після відрахування протягом трьох
років.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не був відрахований з
університету, а наказом СНУЯЕТаП №393/ок
від 11 березня 2010 року «Про зміну форми
оплати за навчання», був переведений з
державного бюджету ВП ЗАЕС на
контрактну форму навчання, що також
вбачається з довідки СНУЯЕтаП за №689
від 13 вересня 2013 року, відповідно до
якої ОСОБА_4 дійсно навчався на денній
формі навчання в Севастопольському
національному університеті ядерної
енергії та промисловості з 01.09.2006 року
по червень 2011 року, та за період
навчання не відраховувався (а.с.16). Тому
визначений строк вимоги до відповідача
про повернення грошових коштів, який
сторонами визначений в п.4.7 Договору
щодо обчислення строку позовної
давності не може бути застосований у
даному випадку.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 наказом СНУЯЕТаП №393/ок від 11
березня 2010 року «Про зміну форми оплати
за навчання» був переведений з
державного бюджету ВП ЗАЕС на
контрактну форму навчання, оплата
позивачем за навчання ОСОБА_4
припинилась з березня 2010 року, саме з
чого часу позивач дізнався про
переведення відповідача на контрактну
форму навчання за рахунок особистих
коштів, крім того, ще у лютому 2010 року
позивач сам запропонував третій особі -
університету відрахувати відповідача,
з березня 2010 року не проводив за
останнього оплату, проте, з позовом до
суду позивач звернувся тільки 04 червня
2013 року, що підтверджено штемпелем на
поштовому конверті (а.с.2-4,17), тобто
після спливу позовної давності в 3 роки,
зазначивши у позові, що строк не
пропущений і визначений п.4.7 Договору.

Пунктом 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14
«Про судове рішення у цивільній справі"
роз'яснено, що встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову у задоволенні
позову з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що позивачем
пропущений передбачений ст.257 ЦК
України трирічний строк звернення до
суду з даним позовом, що в свою чергу, з
урахуванням заявленого відповідачем
клопотання про застосування позовної
давності, відповідно до ст.267 ЦК
України, є підставою для відмови у
задоволенні позову.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції, на підставі п.4 ч.1
ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню,
з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог у
повному обсязі з підстав пропуску
строку позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись
ст.ст.303, 304, ст.ст.307, 308, п.4 ч.1 ст.309,
ст.ст.313- 315, ст.ст.317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 09 грудня 2013 року
задовольнити.

Рішення Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 09 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог Державного
підприємства «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі відокремленого підрозділу
«Запорізька АЕС» до ОСОБА_4, третя особа
Севастопольський національний
університет ядерної енергії та
промисловості про стягнення коштів за
договором про навчання у повному
обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
В.П.Клочко

М.В.Моцний