3 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:
Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, Харківського районного центру
зайнятості про визнання звільнення
незаконним, зміну формулювання причини
звільнення, стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди,
за касаційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення
Київського районного суду
м. Харкова від 29 травня 2014 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду із позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, Харківського
районного центру зайнятості про
визнання звільнення незаконним, зміну
формулювання причини звільнення,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що 5 червня

2006 року між позивачем та відповідачем
ОСОБА_5 був укладений безстроковий
трудовий договір. 5 червня 2006 року цей
договір зареєстровано у Харківському
районному центрі зайнятості. 4 червня
2013 року відповідач ОСОБА_5 повідомив
позивача, що вона у нього більше не
працює. Остання звернулась до ОСОБА_5 з
проханням офіційно оформити
звільнення щодо припинення трудових
відносин. 26 червня 2013 року позивач
направив відповідачу

ОСОБА_5 письмову заяву про розірвання
трудового договору, яку він отримав 2
липня 2013 року. 9 липня 2013 року позивач
отримав від відповідача лист з
проханням прийти 25 липня 2013 року до
Харківського районного центру
зайнятості для розірвання трудового
договору за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. ОСОБА_4 не
погодилася з даною підставою
звільнення та надіслала заперечення
проти звільнення за даною статтею, яку
відповідач отримувати відмовився. 25
липня 2013 року ОСОБА_4 прибула до
Харківського районного центру
зайнятості, але відповідач не з'явився
та в телефонній розмові повідомив, що
не збирається цього робити.

18 березня 2014 року ОСОБА_4 отримала
ухвалу про відкриття провадження за
позовом ОСОБА_5 про стягнення моральної
шкоди. ОСОБА_4 з доданих документів
стало відомо, що вона звільнена 6 червня
2013 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий
договір розірвано 3 червня 2013 року, а
знято з реєстрації у центрі зайнятості
лише 3 жовтня 2013 року. Наказ про
звільнення ОСОБА_4 вважає незаконним.
Однак, ОСОБА_4 ніколи не надавалась
щорічна оплачувана відпустка. Розмір
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки за 7 років складає 5
236 грн 86 коп.

До теперішнього часу розрахунки не
проведені. Крім того, зазначені
обставини призвели до моральних
страждань позивача, втрати нормальних
життєвих зв'язків. Тому ОСОБА_4 просила
визнати звільнення незаконним, змінити
формулювання причини звільнення,
стягнути компенсацію за невикористану
відпустку, середній заробіток за час
затримки розрахунку та відшкодувати
моральну шкоду.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 17 квітня

2014 року провадження у справі в частині
позовних вимог про зобов'язання
Харківського районного центру
зайнятості підтвердити в трудовій
книжці ОСОБА_4 запис про звільнення за
ч. 1 ст. 36 КЗпП України та внесення
виправлень у п. 17 трудового договору
від

5 червня 2006 року № 8168 з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України на ч. 1

ст. 36 КЗпП України закрито на підставі
п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 29 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_4 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, Харківського
районного центру зайнятості про
визнання звільнення незаконним, зміну
формулювання причини звільнення,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди
задоволено частково. Стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 компенсацію за
невикористані дні щорічної відпустки
за весь період її роботи з

5 червня 2006 року по 26 червня 2013 року у
розмірі 5 236 грн 86 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 серпня 2014
року рішення Київського районного суду
м. Харкова від

29 травня 2014 року змінено. Скасовано
його в частині відмови ОСОБА_4 в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання незаконним її звільнення за п.
4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку та моральної шкоди. Визнано
незаконним звільнення ОСОБА_4 за
наказом від

6 червня 2013 року № 6 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КзпП
України. Стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 середній заробіток за час
затримки розрахунку в розмірі 5 300 грн
та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн,
всього стягнуто 6 300 грн. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі фізична
особа-підприємець ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Харкова від

29 травня 2014 року в частині задоволення
позовних вимог

ОСОБА_4 в іншій частині рішення суду
першої інстанції залишити без змін та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 серпня 2014 року в повному
обсязі, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що відповідно до вимог
ч. 1 ст. 83 КЗпП України позивачу повинна
бути виплачена компенсація за
невикористані дні відпустки. Крім того,
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині визнання незаконним
звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
змін формулювання причини звільнення з
п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на

ч. 1 ст. 36 КЗпП України, зобов'язання
відповідача внести до трудової книжки
запис про звільнення за ч. 1 ст. 36 КЗпП
України, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку та
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив із законності звільнення
позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
пропуску нею, встановленого ст. 233 КЗпП
України строку для звернення до суду з
позовом.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог щодо визнання
незаконним звільнення позивача за п. 4
ч. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку та моральної шкоди, та
ухвалюючи в цій частині нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що відповідачем не доведений факт
відсутності позивача на робочому місці
3-червня 2013 року та позивачем не
пропущений, встановлений ст. 233 КЗпП
України, строк для звернення до суду з
позовними вимогами. Крім того,
задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
суд апеляційної інстанції виходив із
положення ст. 117 КЗпП України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом за прогул (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні
від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про проведення
розрахунку. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Отже, суд першої інстанції,
задовольняючи частково позовні вимоги,
та суд апеляційної інстанції, змінюючи
рішення суду першої інстанції в
частині позовних вимог щодо визнання
незаконним звільнення позивача за п. 4
ч. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку та моральної шкоди,
встановили фактичні обставини справи,
які свідчать про порушення
відповідачем трудових прав позивача,
дійшли вірного висновку про часткове
задоволення позовних вимог, оскільки
дії відповідача суперечать нормам
чинного законодавства.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов до
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
апеляційного суду Харківської області
від 27 серпня 2014 року, яким частково
змінено рішення Київського районного
суду м. Харкова від 29 травня 2014 року,
тому що судові рішення законні та
обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 серпня 2014 року, яким
частково змінено рішення Київського
районного суду м. Харкова від 29 травня
2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,
Харківського районного центру
зайнятості про визнання звільнення
незаконним, зміну формулювання причини
звільнення, стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Н.А. Горелкіна О.І. Євтушенко
В.І. Журавель