інстанції - Черних О. М.Номер
провадження 22-ц/788/210/14 Суддя-доповідач -
Криворотенко В. І. Категорія - 32
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Криворотенка В. І.,

суддів - Маслова В. О., Сибільової Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 13 листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», третя особа- Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України в м. Суми, про відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о
в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 13 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 8250 грн.
моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання щодо
судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В.Фрунзе»,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить
зазначене рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_3 з 14 червня 1983
року працювала у ВАТ «Сумське НВО ім.
Фрунзе» зварником (а.с.5-6).

31 липня 2012 року ОСОБА_3 звільнено за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію за ст.38 КЗпП України, на
пільгових умовах.

Під час обстеження проведеного з 27
травня 2013 р. по 20 червня 2013 р. в
Науково-дослідному інституті гігієни
праці та професійних захворювань
Харківського національного медичного
університету, ОСОБА_3 встановлено
професійне захворювання: «Силикоз
первой стадии s/s 2/2
медленно-прогрессирующее течение
осложненное хроническим обструктивным
заболеванием легких второй стадии в
фазе нестойкой ремиссии. Эмфизема
лёгких второй стадии. Легочная
недостаточность второй сепени.
Заболевание профессиальное (впервые
установлено НПВЭК клиники НИИ ГТ и ПЗ
ХНМУ 06.06.2012г.) Хроническая двухстороняя
сенсоневральная тугоухость с
умеренной степенью снижения слуха
(Шст). Заболевание профессиональное от
длительного воздействия шума на
производстве по классификаций ОСОБА_4 и
ОСОБА_5 (установлено впервые ПП ВЭК
клиники НИИ ГТ и ПЗ ХНМУ 06.06.2012г.)
Сопутствующий диагноз: Мочекаменная
болезнь. Вторичная артериальная
гипертензия ринопаренхиматозная
форма. Хронический фарингит,
обострение. Вазомоторная
энцефалопатия с астеноневротическим
синдромом. Распространенный
остеохондроз позвоночника с
полирадикулярным синдромом» (а.с.9).

На підставі обстеження та повідомлення
про професійне захворювання комісія з
представників Сумської міської CEC,
адміністрації та профспілкової
організації ВАТ «Сумське МНВО ім.
Фрунзе» і Управління ФССНВ та ПЗ у
Сумській області 26 червня 2012 року
провела розслідування випадку
хронічного професійного захворювання
ОСОБА_3, за результатами якого склала
акт розслідування за формою П-4 №31 в
якому відзначила, що професійне
захворювання виникло за таких
обставин: Недосконалість технологій,
неефективне використання засобів
індивідуального захисту, тривала
робота в шкідливих умовах праці. А
причиною професійного захворювання
стало: проведення робіт в умовах
підвищеного рівня виробничого шуму та
пилу.

Відповідно до довідки виданої
спеціалізованою фтизіатричною МСЕК м.
Суми від 20 серпня 2012 року ступінь
втрати працездатності позивачки
встановлено 55 %, група інвалідності -
третя (а.с.8).

Вказані факти з достатньою повнотою
встановлені судом першої інстанції на
підставі належним чином зібраних,
досліджених та оцінених доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно з'ясував
спірні правовідносини, всебічно
встановив обставини, що мають значення
для справи у відповідності з ч. 1 ст. 212
ЦПК України.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що у
зв'язку з професійним захворюванням,
отриманим за час роботи на
підприємстві в неналежних умовах праці
з вини відповідача, ОСОБА_3 зазнав
немайнових втрат, а тому правильно
поклав обов'язок їх відшкодування на
даного роботодавця.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються ст.ст.153, 237-1 КЗпП
України, а тому обов'язок по
відшкодуванню заподіяної працівнику
моральної шкоди внаслідок ушкодження
здоров'я через неналежні умови праці
покладено на роботодавця або
уповноважений ним орган.

Не зважаючи на гарантоване державою
право вільного вибору виду діяльності,
передбачене ч.1 ст.43 Конституції
України та абз.2 ст.5-1 КЗпП України,
роботодавець в силу ст.43 Конституції
України, ст.ст.153, 157 КЗпП України та
ст.ст.6, 13 Закону України «Про охорону
праці» зобов'язаний створити
працівнику придатні для роботи
безпечні умови, які б відповідали
санітарно-гігієнічним нормам та нормам
охорони праці.

Завдання каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я працівникові під
час виконання ним трудових обов'язків,
та відповідальність за таку шкоду
роботодавця, за наявності вини,
знаходяться поза межами регулювання
нормами трудового законодавства, і
така відповідальність наступає
відповідно до норм ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про не
доведення факту моральної шкоди,
наприклад висновками лікаря-психіатра
або медико-соціальної експертної
комісії, стосуються проявів
психофізіологічного характеру, тобто
лише медичного аспекту та не
спростовують фактичної втрати
позивачем з вини роботодавця
нормальних життєвих зв'язків, що
безперечно вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Посилання апелянта на те, що позивач
був ознайомлений із шкідливими умовами
праці та знав про можливі шкідливі
наслідки для свого здоров'я висновків
суду не спростовують, оскільки не
спростовують факту наявності вини
роботодавця в неналежному
забезпеченні безпечних та нешкідливих
умов праці та не є підставою для
позбавлення позивача права на
отримання відшкодування.

Також колегія суддів погоджується,
щодо розміру відшкодування моральної
шкоди, стягнутої з відповідача на
користь позивача, який визначено судом,
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості,
відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року з подальшими змінами, яким
передбачено, що розмір моральної шкоди
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того слід зазначити, що відповідно
до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про
захист прав людини і основних свобод,
кожен при вирішенні суперечок про його
цивільні права і обов'язки має право на
справедливий і відкритий розгляд в
перебігу розумного терміну судом,
встановленим законом. При цьому
застосовується практика Європейського
суду з прав людини в національному
судочинстві, як інструмент
функціонування Конвенції, яка є
частиною національного законодавства.
Виходячи з матеріалів справи «Бурдов
проти Росії» Страсбург, 7 травня 2002
року, Європейський суд прийшов до
висновку, що унаслідок виявлених
порушень, які не можна вважати
виправленими тільки завдяки визнанню
судом наявності правопорушення
заявник отримав певну моральну шкоду.
Враховуючи що позивач до теперішнього
часу отримує моральні страждання, то
суд повинен керуватися при визначенні
суми відшкодування моральної шкоди
принципом справедливості, як того
вимагає ст. 41 Конвенції.

Тому доводи апеляційної скарги щодо
завищеного розміру моральної шкоди,
визначення його без врахування
принципу справедливості та розумності
є безпідставними.

Встановивши, що професійне
захворювання позивач отримав
внаслідок незабезпечення ПАТ «Сумське
НВО ім. М.В. Фрунзе» безпечних і
нешкідливих умов праці, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що завдана
працівникові моральна шкода підлягає
відшкодуванню роботодавцем у розмірі
8250 грн.

Інші доводи апеляційної скарги також
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х
в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе» відхилити, а
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 13 листопада 2013 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -