АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/297/14
Головуючий 1 інстанції -
Лосєва Д.А.. Справа № 2/638/1794/13
Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: стягнення боргу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді Карімової
Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.

при секретарі Маковецькій А.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 07 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

15.03.2011 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з вищевказаним позовом, який при
розгляді справи уточнила. Просила
стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики у розмірі 284 235,28 грн.
та понесені судові витрати у розмірі 1820
грн.

Посилалася на те, що 11 червня 2007
року між її матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_3
був укладений договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_6 позичила у
ОСОБА_3 гроші у сумі еквівалентній 20 000
доларів США, що станом на момент
звернення до суду складає 158 702 гривень,
і які ОСОБА_3 повинна була повернути до
01 вересня 2007 року, про що власноручно
склала розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
Відповідно до заповіту ОСОБА_6 вона,
ОСОБА_5, є спадкоємцем усіх прав та
обов'язків, які належали матері на
момент складання заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть належати
в майбутньому.

Оскільки ОСОБА_3 своїх обов'язків
щодо повернення грошей ОСОБА_6 до 01.09.
2007 р. не виконала, і грошові кошти не
повернула до теперішнього часу, на
неодноразові прохання про добровільну
сплату боргу не відреагувала, вона
(ОСОБА_5) як спадкоємець за заповітом
має право на стягнення суми боргу.

Розгляд справи відбувався судом
першої інстанції неодноразово.

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 01.10.2012 р.
позов ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 20.12.2012 р.
вказане заочне рішення суду скасовано
і справа призначена до розгляду в
загальному порядку.

При подальшому розгляді справи
ОСОБА_5 підтримала свої вимоги за
заявленими підставами

Розгляд справи відбувся за
відсутністю відповідачки ОСОБА_3, яка
позов не визнала і в особі свого
представника зазначала, що вона брала
гроші у ОСОБА_6, однак повернула ці
кошти на наступний день. Оскільки
ОСОБА_6 була подругою, вона повірила, що
написану нею власноруч боргову
розписку ОСОБА_6 знищить.

ОСОБА_6 за життя не вимагала від
неї повернення грошей, тому вона
вважала, що це питання вирішене між
ними.

Рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 07 жовтня
2013 року позов ОСОБА_5 задоволено: на її
користь з ОСОБА_3 стягнуто за
договором позики та судові витрати в
сумі 286 055 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
особі свого представника ОСОБА_4,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність тих обставин, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_5

Зазначає, що районним судом не
враховано, що ОСОБА_5 порушений строк
позовної давності звернення до суду з
вказаним позовом, а при житті ОСОБА_6 не
зверталася до неї з вимогами про
повернення боргових коштів, хоча мала
таку можливість. Крім того між нею та
ОСОБА_6 договір позики в формі,
встановленої ч.1 ст. 1047 ЦК України, не
укладалося, а кошти, які зазначені в
борговій розписці, вона повернула
ОСОБА_6 у той же день в присутності
свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які ці
обставини підтвердили при розгляді
справи, і тому вимоги ст.. 625 ЦК України
не можуть бути застосовані.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, що з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
скарга підлягає частковому
задоволенню, а оскаржуване рішення -
зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом (ч.2). Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
засіданні (ч.3).

Між тим оскаржуване рішення суду
першої інстанції не відповідає в
повному обсязі вказаним вимогам.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив з того, що остання як
спадкоємець позикодавця ОСОБА_6
відповідно до вимог ст.1218, ч.1 ст. 1230 ЦК
України має право на відшкодування
збитків, завданих спадкодавцеві за
договором позики, укладеному 11.06.2007 р.
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, з урахуванням
вимог ст.. 625 ЦК України, та визнав
причини пропуску ОСОБА_5 строку
позовної давності поважними.

Такі висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на вимогах
закону та матеріалах справи.

Як свідчать останні згідно
наданого ОСОБА_5 до суду апеляційної
інстанції оригіналу розписки від
11.06.2007 року ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_6
100 000 гривень ( екв. 20 000доларів США)
строком до 01 вересня 2007 року.

Написання цієї розписки
власноруч ОСОБА_3 не оспорювала й у
суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Наявність у ОСОБА_5 (як
спадкоємця ОСОБА_6) оригіналу боргової
розписки ОСОБА_3 свідчить про те, що між
останньою та ОСОБА_6 укладався договір
позики відповідно до вимог ст.ст. 1046-1047
ЦК України, і який відповідно до ч.3 ст.
1049 цього Кодексу не був виконаний
позичальником ОСОБА_3

У зв'язку з цим посилання в
апеляційній скарзі на те, що договір
позики не був укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6, є безпідставними.

При цьому районним судом
відповідно до вимог ст.. 212 ЦПК України
надана правильна правова оцінка
поясненням як ОСОБА_3, так і свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо повернення
відповідачкою коштів, зазначених у
борговій розписці, ОСОБА_6 в день їх
позичання, оскільки інших доказів, які
відповідно до вимог ст.ст.58-60 ЦПК
України свідчили б про повернення
боргових коштів, апелянтом як до суду
першої, так і апеляційної інстанції не
надано.

Судом першої інстанції також
обґрунтовано на підставі вимог ст.1218 та
ч.1 ст. 1230 ЦК України встановлено, що
ОСОБА_5 як спадкоємець померлої матері
ОСОБА_6 має право на відшкодування
збитків, завданих спадкодавцеві за
вищевказаним договором позики.

При цьому районним судом
враховано, що ОСОБА_6 померла до
початку спливу позовної давності,
передбаченого ст.. 257 ЦК України, а
ОСОБА_5 стало відомо про існування
боргу ОСОБА_3 лише 14.03.2011 року, що є
підставою вважати наявність поважної
причини для поновлення ОСОБА_5 строку
для звернення до суду з цим позовом
відповідно до вимог ч.5 ст. 267 ЦК
України.

Виходячи з наведеного, судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги про пропуск ОСОБА_5 строку
позовної давності є безпідставними.

Між тим судом першої інстанції
при визначенні суми стягнення боргу
відповідно до вимог ст.ст. 625 ЦПК
України не враховано, що боргові
зобов'язання між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
визначені в борговій розписці в
гривнях, а не в доларах США, як
помилково зазначив суд в оскаржуваному
рішенні, та розрахував
відповідальність ОСОБА_3 за порушення
грошового зобов'язання, виходячи з
еквіваленту 20 000 доларів США на час
звернення до суду з цим позовом в сумі
158 702 грн., а не з суми боргу в розмірі 100
000 гривень.

Також районним судом помилково
стягнуто з ОСОБА_3 кошти не з дня
настання повернення позики, а з дня її
одержання.

Тому судова колегія вважає, що
рішення суду в частині розрахунку
стягнутого боргу з урахуванням вимог
ст.. 625 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК
України з ОСОБА_3 підлягає стягненню на
користь ОСОБА_5 сума боргу за договором
позики в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК
України за період з 02.09.2007 року до 02.03.2013
року 3% річних з зазначеної суми боргу
складає 20 231 грн. 50 коп., а сума
інфляційних витрат за порушення
грошового зобов'язання за цей же період
складає 57800 гривень ( за 2007 рік - 9400 грн.,
за 2008 рік - 22300 грн., за 2009 рік - 12300 грн.,
за 2010 рік - 9100 грн., за 2011 рік - 4600 грн., за
2012 рік інфляція відсутня, виходячи з
зведеного індексу інфляції 99,9%, та за
січень-лютий 2013 р. - 100 грн.).

Загальна сума боргу з урахуванням
вимог ст.. 625 ЦК України, що підлягає
стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
становить 178 031грн. 50 коп. ( 100000 +
20231,50 +57800).

Незалежно від зменшення суми
стягнення боргу, рішення суду першої
інстанції в частині розподілу судових
витрат на користь позивача ухвалено
відповідно до вимог ст. ст. 80,88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3.ч.1 ст. 307,
ст.ст.309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України,
судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 07 жовтня 2013 року
змінити: зменшити стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 суми боргу з
урахуванням інфляційних витрат та
трьох процентів річних з 284 235 (двісті
вісімдесят чотири тисячі двісті
тридцять п'ять) грн. 28 коп. до 178031 ( сто
сімдесят вісім тисяч тридцять один)
гривень 50 копійок.

В частині стягнення судових
витрат зазначене рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)