УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ справи: 116/4833/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Хіневич А.М.№
провадження: 22-ц/190/1078/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Берещанська І. І.

12 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого судді:Берещанської І.І.
Суддів:Кузнєцової О.О., М'ясоєдової Т.М.
При секретарі:Таранець О.О. розглянувши
у відкритому судовому засіданні в
місті Сімферополі цивільну справу за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_6 звернулась до суду із
позовом до ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору позики №5 від 12.07.2013
року, укладеного між сторонами на суму
200 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим,
що 12.07.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в
письмовій формі був укладений договір
позики №5, згідно з яким ОСОБА_6
отримала від ОСОБА_7 грошову позику в
сумі 200 000 грн. на споживчі потреби, з
виплатою 5% на місяць за користування
позикою, строком до 12.09.2013 року, з
виплатою фінансових санкцій за
порушення договору. Проте, вважає цей
правочин фіктивним, оскільки гроші за
позикою вона не отримувала. ОСОБА_6 під
впливом тяжких обставин була змушена
укласти зазначений договір, а саме
через те, що вона прострочила 04.07.2013
року сплату ОСОБА_7 відсотків за
договором позики на 60 000 грн. від 04.04.2013
року і представник ОСОБА_7 разом з нею
почали вимагати дострокового
негайного повернення позики в розмірі
60 000 грн. з виплатою фінансових санкцій.
Скориставшись станом позивача, яка
злякавшись настання негативних
наслідків, була згодна на будь-які
умови відповідача з метою усунення
таких наслідків, 12.07.2013 року ОСОБА_7
запропонувала укласти замість
договору від 04.04.2013 року новий договір
позики, в якому встановити новий розмір
боргу у сумі 200 000 грн. Після укладеного
договору, відповідач та її представник
пообіцяли не вимагати від неї
виконання договору від 04.04.2013 року,
сплати процентів та штрафів, а також з
метою погашення боргу пообіцяли
допомогти з продажем домоволодіння
АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві
власності. На підставі викладеного,
ОСОБА_6 просить задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі та визнати
договір недійсним внаслідок його
безгрошовості.

Рішенням Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору позики відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач
ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову. Доводи апеляційної
скарги зводяться до того, що рішення
суду є незаконним та необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт зазначає, що фактично
ОСОБА_7 не передавала їй гроші у розмірі
200 000 грн., а тому вважає договір позики
від 12.07.2013 року фіктивним та вчиненим
під впливом тяжкої обставини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову місцевий суд
виходив з того, що позовні вимоги про
вчинення договору позики від 12.07.2013
року під впливом тяжкої обставини та
про його фіктивність є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають дійсним
обставинам справи, вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що
12.07.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було
укладено договір позики №5, згідно умов
якого ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7
грошову позику у сумі 200 000 грн. на
споживчі цілі, з виплатою 5 % щомісяця
від фактичної суми позики, тобто у сумі
10000 грн. не пізніше 12 числа кожного
місяця. Строк повернення отриманих
грошових коштів визначений був
сторонами не пізніше 12 вересня 2013 року.

В разі порушення умов повернення
позики та сплати процентів сторони
домовилися про відповідальність
боржника, яка полягала у виплаті
індексу інфляції та 60% річних від
простроченої суми боргу, а також пені у
розмірі 3%від несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання (а.с.4).

Згідно із п.2 Договору позики від 12.07.2013
року ОСОБА_6 надала власноручну
розписку, згідно якої вона отримала від
ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 200 000 грн.
(а.с.33). Оригінал розписки знаходиться в
матеріалах іншої цивільної справи за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6

З матеріалів справи вбачається, що
заочним рішенням Бахчисарайського
районного суду АР Крим від 10 жовтня 2013
року з ОСОБА_6 стягнено на користь
ОСОБА_7 суму боргу за договором позики
№1 від 04.04.2013 року в сумі 60 000 грн., суму
боргу за договором позики №5 від 12.07.2013
року в сумі 200 000 грн., а також штрафні
санкції за прострочення зобов'язання
(а.с.44).

Факт написання розписки та стягнення
суми боргу за договорами позики не
заперечувалося сторонами у справі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей такого ж роду та такої
ж якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Ч.3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована сторона
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Доводи апелянта ОСОБА_6 про фіктивність
договору позики від 12.07.2013 року у
зв'язку з його безгрошовістю та
внаслідок впливу тяжкої для неї
обставини, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки умови
договору не суперечать приписам
цивільного законодавства, сам договір
відповідає вимогам закону.

З пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_6
є боржником за кредитними договорами,
мала намір відкрити кафе, але це не
сталося. На теперішній час борги банкам
і фізичним особам не погашені.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновками місцевого суду, що
позивачем ОСОБА_6 не надано належних
доказів та не доведено, що спірний
договір позики є фіктивним, укладеним
під впливом тяжкої обставини.

Судом враховано, що письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладання договору, але і факту
передачі грошової суми позичальнику.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
не спростовують висновків суду, не
містять правових підстав щодо
скасування рішення суду, ухвалення
нового з підстав ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно і всебічно з'ясував дійсні
обставини справи і відповідно до вимог
матеріального права і з дотриманням
процесуального права постановив
законне і обґрунтоване рішення суду.

На підставі вказаного і керуючись
статтями 303, 308, 315 Цивільного
процесуального кодексу України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: