Справа №345/7059/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2014 року Калуський
міськрайонний суд Івано -
Франківської області

в складі : головуючої - судді ГАЛУЩАК
Л.О.

секретаря МОШКІВ О.С.

з участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Калуш цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
Кропивницької сільської Ради
Калуського району про визнання
незаконним та скасування рішення
Кропивницької сільської Ради , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним
позовом. Позовні вимоги обґрунтовує
тим, що 18.04.2013 року Кропивницька
сільська рада прийняла рішення №
6-17/224 Про вирішення земельного спору
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яким визнала
за ОСОБА_4 право володіння частиною
землі, що межує з його присадибою,
розподілила вказану земельну ділянку
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідно до
плану меж земельної ділянки та надала
дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для ведення ОСГ
(площею 0,1578 га). Вважаю дане рішення
незаконним по-скільки Законодавством
України (в т. ч. Земельним кодексом та
законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні") не
передбачено права органу місцевого
самоврядування визнавати (або не
визнавати) за фізичними особами права
володіння земельною ділянкою. Органи
місцевого самоврядування, за наявності
для того підстав, мають право приймати
рішення про надання дозволів на
виготовлення проектів землеустроїв та
про надання земельних ділянок у
власність (ст. 119 Земельного кодексу
України), але в них відсутнє право
приймати рішення про визнання права
володіння на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного
кодексу України, виключно судом
вирішуються земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб. Тому вважає, що
сільська рада вийшла за межі своїх
повноважень, приймаючи дане рішення.

Крім цього, у провадженні Калуського
міськрайонного суду перебуває справа
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, що призначена для
будівництва та обслуговування
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Межі вказаної земельної ділянки
(зокрема, зі сторони поля), яка
призначена для будівництва та
обслуговування житлового будинку за
вказаною адресою - не визначені
документально.

Протягом останніх 30 років вказаною
земельною ділянкою для ведення ОСГ
користувався виключно ОСОБА_2
(земельна ділянка була надана йому під
час праці в колгоспі). На момент
прийняття вказаного рішення сільською
радою ОСОБА_4 не користувався вказаною
земельною ділянкою, а в документах
земельного обліку не зафіксовано
будь-якої інформації щодо наявності в
нього іншої земельної ділянки, окрім
тієї, що призначена для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд. Таким чином, надаючи ОСОБА_4
дозвіл на виготовлення проекту
землеустрою, сільська рада вирішила
спір не щодо меж земельних ділянок, а
щодо права користування земельною
ділянкою, що належить до повноважень
виключно суду (відповідно до ч. 2 ст. 158
Земельного кодексу України), тому
просить визнати протиправним та
скасувати рішення Кропивницької
сільської ради від 18 квітня 2013 року №
6-17/224.

27.01.2014 року позивач уточнив позовні
вимоги , де зазначив , що рішенням
Калузького районного суду від 2.06.1982
року проведено поділ житлового
будинку між ним та ОСОБА_5( матір"ю
ОСОБА_4) й закріплено земельні ділянки
відповідно 0.1172 га та 0.1073 га. 18.04.2013 року
Кропивницька сільська рада рішенням
№6-17/224 «Про вирішення земельного спору
між громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_2»
визнала за ОСОБА_4 право на
володіннячастиною землі, що межує з
його присадибою та розділила спірну
земельну ділянку площею 0,3390 га між
сторонами відповідно до плану меж
земельної ділянки в натурі. Також даним
рішенням було надано дозвіл ОСОБА_4 на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, орієнтованою площею - 0,1578
га. В подальшому, на основі даного
рішення Кропивницька сільська рада
прийняла рішення №6-18/250 від 04.07.2013 р.
«Про надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для особистого
селянського господарства ОСОБА_4», а
також рішення №6-20/263 від 14.10.2013 р. «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки гр.ОСОБА_4
для ведення особистого селянського
господарства та передачу у приватну
власність земельну власність площею
0,1662 га». Дані рішення вважають
незаконними , по-скільки згідно
записами по господарських книг
Кропивницької сільської ради в
користуванні ОСОБА_2 перебуває 0,56 га
землі призначеної для ведення
особистого селянського господарства,
яка була надана йому під час праці в
колгоспі. Спірна земельна ділянка
площею загальною 0,3390 га, з котрої
сільська рада незаконно вилучила
частину землі й передала відповідачу
належить на праві постійного
користування ОСОБА_2 Цими землями
позивач користується більше 30
років, які передані йому ще його
батьками. За користування даними
землями позивач до досягнення
пенсійного віку сплачував відповідний
земельний податок. На даний час у
позивача відсутній правовстановлюючий
документ на право власності. Вважає, що
він є належний землекористувач, а тому
земельна ділянка вилучена незаконно.
Просить визнати незаконними та
скасувати рішення Кропивницької
сільської ради Калуського району
№6-17/224 від 18.04.2013 року «Про вирішення
земельного спору між громадянами
ОСОБА_4 та ОСОБА_2»; рішення №6-18/250 від
04.07.2013 р. «Про надання дозволу на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для ОСГ
ОСОБА_4» та рішення №6-20/263 від 14.10.2013 р.
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
гр.ОСОБА_4 для ведення ОСГ та передачу у
приватну власність земельну власність
площею 0,1662 га» ( а.с.67-71) .

У судовому засіданні ОСОБА_2 позов
підтримав і пояснив , суду що він є
належним землекористувачем спірної
земельної ділянки, по-скільки отримав
її під час роботи в колгоспі і невідомо
, чому вона не закріплена за ним. Про те,
щоб вилучити земельну ділянку , до
нього ніхто не звертався. Вважає, що
земельна ділянка, яка призначена для
ведення особистого селянського
господарства вилучена у нього
незаконно, тому просить оскаржувані
рішення визнати неправомірними, а
державний акт недійсним.

Представник відповідача Кропивницької
сільської ради - сільський голова
Барнич М.М. позову не визнав, про що
подав свої заперечення ( а.с. 91-93) і
пояснив, що позивач користування
земельною ділянкою тривалий час, однак
вона не була йому виділена у законному
порядку й за ним вона не рахувалася ,
також він не звертався у сільську раду
із заявою про надання у користування
чи у власність земельну ділянку. Також
позивач був запрошений і був присутнім
на сесії сільської Ради , де
розглядалося дане питання. Вважає, що
ця земельна ділянка входила до складу
земель запасу Кропивницької сільської
ради, яка на законних підставах
прийняла оскаржувані рішення виділила
земельну ділянку ОСОБА_4 В задоволенні
позову просить відмовити.

Третя особа на стороні відповідача
ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7
позову не визнали, вважають , що
земельна ділянка виділена правомірно,
по-скільки вона не була закріплена за
позивачем. В задоволенні позову
просять відмовити.

Суд, вислухавши учасників процесу та
дослідивши подані сторонами докази
вважає, що позов не підлягає до
задоволення, виходячи із наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Калуського районного суду
від 2.06. 1982 року житловий будинок по
АДРЕСА_1 поділений між подружжям
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відповідно 48/100 та
52/100 ідеальних долей ( а.с.79-81). Для
обслуговування житлового будинку
сторони мали відповідно земельні
ділянки розміром 0.1172 га та 0,1073 га .
Відповідно до договору дарування від
22.10.2012 року ОСОБА_4 ( син ОСОБА_2 та
ОСОБА_5) став власником 52/100 частки
даного житлового будинку та 0,1073 га
земельної ділянки ( а.с.84-85).

Біля будинку також знаходиться
земельна ділянка для ведення
особистого селянського господарства
розміром 0,3390 га, якою користувався
ОСОБА_2

Встановлено, що із даної ділянки ОСОБА_4
передано у власність для ведення
особистого селянського господарства
0,1662 га земельної ділянки згідно
рішення Кропивницької сільської ради
від 14.10.2013 року ( а.с.87), попередньо
винісши рішення 18.04.2013 року та 04.07.2013
року на визнання право на володіння
частиною земельною ділянкою та на
виготовлення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки (
а.с.75,86). Крім спірної земельної ділянки
у власності ОСОБА_4 перебуває
земельна ділянка

Відповідно до ст. 125 ЗК України
право користування земельною ділянкою
виникає після одержання її власником
або землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
користування або укладення договору
оренди, їх державної реєстрації та
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 126 ЗК України
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

Позивач обґрунтовуючи
підставність позову, посилається на те,
що дана земельна ділянка була йому
виділена колгоспом під час його
роботи в колгоспі і він нею
користується протягом 30-ти років, а
тому вона повинна належати йому. У
позовній заяві зазначає, що дана
земельна ділянка передана йому
батьками ( а.с.68).

У відповідності до ст. 63, 64 ЗК УРСР ( в
редакції 1970 року) Кожний колгоспний
двір має право на присадибну
земельну ділянку, яка надається в
порядку і в межах норм, передбачених
статутом колгоспу. Право колгоспного
двору на присадибну ділянку
засвідчується записом в земельній
шнуровій книзі колгоспу.

Присадибна земельна ділянка надається
колгоспному двору за рішенням
загальних зборів членів колгоспу
(зборів уповноважених); її розміри
встановлюються з урахуванням
кількості членів двору та їх трудової
участі в громадському господарстві
колгоспу.

Якщо особа не є членом колгоспного
двору , то у відповідності до ст. 78 ЗК
УРСР ( в редакції 1970 року) надавалась
присадибні земельні ділянками,
включаючи площу, зайняту будівлями до
0.25 га.

Однак, позивачем по справі не надано
жодного доказу про те, що йому
колгоспом було виділено 0.3390 га для
ведення особистого господарства.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 17 ЗК України (у
редакції 1990 р.) передача у власність
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянинові, провадиться
сільськими, селищними, міськими Радами
народних депутатів за місцем
розташування цієї ділянки.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
стверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Статтею 22 ЗУ України (у редакції 1990 р.)
передбачено, що право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Відповідно до положень ст. 23 ЗК України
(в редакції 1990 р.) право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими районними Радами
народних депутатів.

Отже, відповідно до норм земельного
законодавства України виникнення
права власності та права користування
земельною ділянкою здійснюється після
отримання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
користування земельною ділянкою та
його державної реєстрації.

Проте, дію зазначеної норми зупинено
щодо права власності на земельні
ділянки, які визначено на підставі
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про приватизацію земельних ділянок"
від 26 грудня 1992 р.

Відповідно до п.3 зазначеного Декрету
право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених ст..1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, п.3 Декрету визначено
порядок посвідчення права приватної
власності на земельні ділянки та
документи, що посвідчують право
власності на земельні ділянки. Такими
документами може бути відповідний
запис у земельно-кадастрових
документах. За змістом п.1 Перехідних
положень ЗК України в редакції 2001 р.
рішення про передачу громадянам
України безоплатно у приватну
власність ділянок, прийняті органами
місцевого самоврядування відповідно
до Декрету Кабінету Міністрів України
"Про приватизацію земельних ділянок"
від 26 грудня 1992 р., є підставою для
виготовлення та видачі цим громадянам
або їх спадкоємцям державних актів на
право власності на земельну ділянку за
технічною документацією щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку.

Громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають право на ці
ділянки (п.7 Перехідних положень ЗК
України в редакції 2001 р.).

Наказом №10 від 15.02.1993 р. Державного
комітету України по земельних ресурсах
відповідно до Декрету Кабінету
Міністрів України "Про приватизацію
земельних ділянок" від 26 грудня 1992 р.
затверджено Порядок передачі
земельних ділянок у приватну власність
громадянам України. Згідно п.4 даного
Порядку відповідні Ради народних
депутатів перевіряють обґрунтованість
заяв громадян та матеріалів у місячний
строк і приймають відповідне рішення.
Право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
передбачених п.2 Порядку цілей,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-обліковому документі -
книзі реєстрації громадян, яким
безплатно передано земельні ділянки у
приватну власність (додаток №2).

Однак, як ствердив в судовому засіданні
сільський голова Барнич М.М. , в
сільській Раді відсутні дані щодо
належності позивачу спірної земельної
ділянки і із заявою про виділення йому
спірної земельної ділянки не
звертався.

Про те, що спірна земельна ділянка не
була надана позивачу в належномку
порядку стверджується і тим, що у
позовній заяві позивач позилається на
ст. 119 ЗК України ( набуття права на
земельну ділянку за давністю
користування ( набувальна давність).
Таким чином, суд вважає, у випадку
належного виділення даної ділянки у
користування , то позивач не посилався
б на ст. 119 ЗК України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що
ОСОБА_2 не набув права власності на
спірну земельну ділянку у порядку,
визначеному Декретом Кабінету
Міністрів України "Про приватизацію
земельних ділянок" від 26 грудня 1992 р.,
вказана земельна ділянка перебувала у
землях запасу і Кропивницька сільська
рада Калуського району мала право нею
розпоряджатися, у тому числі і шляхом
передачі у власність іншій особі
ОСОБА_4

Суд не бере до уваги покликання
позивача на те, що він 30 років
користувався земельною ділянкою і має
на неї право , оскільки чинним
земельним законодавством України було
передбачено, що громадяни,
заінтересовані в одержанні земельних
ділянок, звертаються з відповідним
клопотанням (громадянин з заявою) до
місцевої Ради народних депутатів, яка
має право надавати земельні ділянки,
надання земельних ділянок
здійснюється за проектами відведення
цих ділянок (ст. 19 ЗК України в редакції
1990 р.).

Крім того, як уже було зазначено вище,
відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України в
редакції 1990 р. право власності на землю
або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право, а
відповідно до частини 2 цієї статті
приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Таким чином, для набуття статусу
землекористувача за ЗК України в
редакції 1990 р. обов'язковими
передумовами були: встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості); одержання документа, що
посвідчує право користування землею.

Натомість будь-яких письмових доказів
щодо встановлення меж земельних
ділянок в натурі (на місцевості), якими
користувався ОСОБА_2., а також доказів
одержання документів, що посвідчують
право користування землею, позивачем
не надано.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що
сам по собі факт обробітку земельної
ділянки позивачем, за відсутності
інших доказів, про які вказано вище, не
є достатньою підставою для визнання
його законним землекористувачем
відповідно до вимог ЗК України .

Суд не приймає твердження позивача в
тій частині, що є запис в по
господарській книзі ( а.с.106), по-скільки
він не підтверджений іншими
об"єктивними доказами.

Суд також не бере до уваги покликання
позивача на те, що йому не було відомо
про виділення земельної ділянки
ОСОБА_4, по-скільки в судовому засіданні
було з"ясовано, що сторони були
присутні на сесії сільської Ради
18.04.2013 року.

За вимогами ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Однак позивачем не доведено
невідповідності оспорюваних ним
рішень Конституції та законам України,
а також порушень його прав та законних
інтересів цими рішеннями, тому суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 63, 64 ЗК УРСР ( в редакції 1970 року) ,
ст. 17,19,22,23 ЗК України в редакції 1990 р ,
ст. 125 ,126 ЗК України , Декретом Кабінету
Міністрів України "Про приватизацію
земельних ділянок" від 26 грудня 1992 р.,
ст. 10,60, 213- 215 ЦПК України, суд-

Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Кропивницької сільської Ради
Калуського району про визнання
незаконним та скасування рішення
Кропивницької сільської Ради
відмовити у зв"язку з недоведеністю
позовних вимог .

Рішення може бути оскаржене до
Івано-Франківського Апеляційного
суду через Калуський міськрайонний
суд протягом 10-ти днів з часу його
проголошення.

ГОЛОВУЮЧА :