Справа № 161/1117/14-ц
Провадження № 2/161/1038/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

03 березня 2014 року
м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

при секретарі - Довжик Н.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування 1/2 частки квартири та
визнання права власності на 1/2 частину
квартири,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із
позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування 1/2 частки
квартири та визнання за нею права
власності на 1/2 частку квартири. Вказує,
що 11 жовтня 2013 року між нею та
відповідачем, який є її сином було
укладено договір дарування 1/2 частки
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, що
був посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за № 1672. За умовами
вказаного договору вона подарувала, а
відповідач прийняв в дар належну їй
частку у вищевказаній квартирі.
Зазначає, що перед укладенням договору
між нею та відповідачем було досягнуто
згоди, що останній буде довічно
доглядати і забезпечувати її усім
необхідним для проживання. Після
укладення договору вона надалі
проживала у квартирі, однак у грудні 2013
року відповідач почав погрожувати їй
та повідомив, що має намір продати
квартиру, так як йому необхідні грошові
кошти, пояснив, що не має наміру
утримувати її, а тому вважає, що своїми
діями відповідач не тільки позбавив
частки в квартирі, але й намагається
позбавити її житла. Просить визнати
недійсним договір дарування 1/2 частини
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 66,7 кв.м., що укладений
між нею та відповідачем 11жовтня 2013
року, серія та № 1672, визнати за нею
право власності на 1/2 частину
вищевказаної квартири, а також витрати
покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2
позовні вимоги підтримали та просили
їх задовольнити. Позивач додатково
пояснила, що договір дарування нею був
підписаний, однак стан її здоров'я був
дуже поганий, а тому вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними під час укладання
спірного договору.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов заперечили, у
задоволенні позову просили відмовити.
Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що позивач -
його матір запропонувала подарувати
частину квартиру, а тому він погодився
на її пропозицію, внаслідок чого і був
укладений спірний договір дарування.

Заслухавши осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши та оцінивши
подані докази, суд приходить до
висновку, що в позові слід відмовити з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2013
року приватним нотаріусом ОСОБА_5 був
оформлений договір дарування, за яким
ОСОБА_1 безоплатно передала, а ОСОБА_3
прийняв у дар 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 37). Даний договір
підписаний позивачем ОСОБА_1, що нею не
заперечується.

Відповідно до ч.1 ст. 717 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що
позивач ОСОБА_1 вказує декілька
правових підстав для визнання договору
дарування недійсним, зокрема спірний
договір укладений під впливом обману
(ст. 230 ЦК України) та під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах (ст. 233 ЦК України), крім того
вказаний договір дарування є удаваним
правочином (ст. 235 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як вбачається із п.п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин
(п. 23 вищевказаної постанови Пленуму).

Частиною 1 ст.235 ЦК України передбачено,
що удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Всупереч наведеним правовим нормам
позивач ОСОБА_1 не надала належних та
допустимих доказів наявності умислу в
діях відповідача та істотність
обставин щодо введення її в обману.
Посилання позивача на те, що вона
помилялася щодо правової природи
договору та вважала, що підписаний нею
договір у нотаріуса фактично є
договором довічного утримання, є
безпідставними.

Із п.п. 3.1., 3.3 спірного договору
дарування вбачається, що даний договір
відповідає дійсним намірам сторін
створити для себе юридичні наслідки, а
також те, що вони отримали від
нотаріуса всі роз'яснення стосовно
укладеного договору і ніяких
зауважень, доповнень до цього договору
не мали; сторони підтвердили, що
укладення договору відповідає їхнім
інтересам, волевиявлення є вільним,
усвідомленим і відповідає їхній
внутрішній волі, умови договору
зрозумілі і відповідають реальній
домовленості сторін, договір не
приховує іншого правочину та
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені у нього,
договір вчинений за відсутності впливу
тяжкої обставини та обставин, що
спонукають вчинити даний договір на
вкрай невигідних умовах та він не є
фіктивним чи удаваним.

Позивач та відповідач добровільно, без
примусу та насильства підписали
вказаний договір, про що свідчать
підписи сторін. Окрім того,
вищевказаний договір підписано в
присутності нотаріуса, яка встановила
особи сторін та їх дієздатність.

Крім того, доводи позивача про те, що на
момент підписання договору дарування
стан її здоров'я був незадовільним, і
вона не розуміла змісту договору не
заслуговують на увагу, оскільки
доказів на підтвердження вказаних
обставин позивач суду не надала.

Позивачем також не доведено, що на
момент укладення оспорюваного
договору вона перебувала під впливом
тяжких обставин, а також те, що договір
дарування укладений на вкрай
невигідних умовах. Водночас, договір
дарування є безоплатним правочином та
за його умовами обдарований не має
перед дарувальником будь-яких
зобов'язань майнового або немайнового
характеру, а тому вказаний договір не
можна вважати таким, що укладений на
вкрай невигідних умовах.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що у задоволенні позову ОСОБА_1 до
відповідача про визнання недійсним
договору дарування 1/2 частки квартири
та визнання права власності на 1/2
частину квартири слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 154, 212-215 ЦПК України, на
підставі ст.ст. 3, 203, 215, 230, 233, 717 ЦК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування 1/2 частки
квартири та визнання права власності
на 1/2 частину квартири - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у
даній справі шляхом зняття заборони
ОСОБА_3 та третім особам відчужувати
нерухоме майно - трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного
суду
Л.М.Присяжнюк