Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2515/14
суді І-ї інстанції Рачкелюк Ю. В.
Доповідач Дуковський О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

25.11.2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого:
Дуковського О. Л.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного
О.А.

з участю секретаря:
Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Новгородківського
районного суду Кіровоградської
області від 11.08.2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Новгородківської
центральної районної лікарні про
поновлення на роботі і стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до суду з вимогою
поновити її на роботі в
Новгородківській центральній районній
лікарні на посаді молодшої медичної
сестри та стягнути з Новгородківської
центральної районної лікарні на її
користь заробітну плату за час
вимушеного прогулу в сумі 9775,86 грн.
(а.с.197-198), допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати,
але не більше чим за один місяць. Свої
вимоги мотивувала тим, що відповідно до
наказу Новгородківської центральної
районної лікарні - (далі по тексту ЦРЛ),
№ 20-Л від 25.02.2010 року, 01.03.2010 року її було
прийнято на роботу на посаду 0,25 ставки
молодшої медичної сестри поліклініки
та 0,25 ставки молодшої медичної сестри
приймального відділення. Відповідно до
наказу Новгородківської ЦРЛ, № 38/1-Л від
18.04.2011 року її було переведено на посаду
молодшої медичної сестри поліклініки
на 1 ставку. Відповідно до наказу
Новгородківської ЦРЛ, Н-95-Л від 01.09.2011
року було переведено на посаду
молодшої медичної сестри
психонаркологічного кабінету.
Відповідно до наказу Новгородківської
ЦРЛ, № 59-Л від 16.06.2014 року позивача було
звільнено з даної посади у зв'язку із
скороченням чисельності працівників
на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним з
наступних підстав.

Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції
України передбачено, що громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

У відповідності з ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу
законів про працю України (далі по
тексту КЗпП України) при скороченні
чисельності або штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається особам, в сім'ї яких
немає інших працівників з самостійним
заробітком, працівникам з тривалим
безперервним стажем роботи на даному
підприємстві, в установі, організації,
а також іншим категоріям працівників.

Згідно Закону України від 23 лютого 2014
року № 772-УІІ «Про внесення мараторію
на ліквідацію та реорганізацію
закладів охорони здоров'я» (вх. № 20/01-01
від 03.03.2014 р.) ст. 1 забороняє
реорганізацію закладів охорони
здоров'я, що призводить до змін її
головного призначення та/або
скорочення кількості працівників
здоров'я та зменшення обсягів медичної
допомоги населенню.

Вона працювала молодшою медичною
сестрою психіатричного кабінету, але в
той же час виконувала роботу й молодшої
медичної сестри неврологічного та
наркологічного кабінетів. Лікарі
психо- та нарко- кабінетів звільнилися
за власним бажанням, а не потрапили під
скорочення, тому вважає, що її посада
скороченню не підлягала. Проте, її було
звільнено, що дає підставу вважати, що
головний лікар скоротив посаду на
власний розсуд, оскільки між ним та її
мамою ОСОБА_3 виник конфлікт, коли
остання працювала на посаді секретаря
в приймальні головного лікаря ЦРЛ та
подала заяву на звільнення з роботи.
Тоді керівник ЦРЛ ОСОБА_4 їй погрожував,
що в разі якщо вона піде з посади, тоді і
донька буде страждати. 01.01.2014 року її
мама звільнилася і погрози почали
переходити в дії.

14.04.2014 року відділ кадрів
Новгродківської ЦРЛ повідомили про
скорочення її посади з подальшим
вивільненням. Оскільки вона була з цим
не згідна, адже посада лікаря та
молодшої сестри залишалася, тому
згідно штатного розпису повинна була
залиштися і посада молодшої медичної
сестри, тому вона відмовилася його
підписувати, про що було складено
відповідний акт.

За період роботи в ЦРЛ до
дисциплінарної відповідальності не
притягувалася, трудового порядку не
порушувала, до роботи відносилася із
відповідальністю та сумлінням.
Порівняно з іншими медсестрами, які
залишилися працювати в
Новгородківській ЦРЛ, має більш високу
кваліфікацію і продуктивність праці. В
переважній кількості працюючих осіб,
які залишилися на посадах молодших
медичних сестер, є пенсіонерами і
отримують не тільки пенсію, а й
заробітну плату. А в наслідок втрати
робочого місця, її позбавлено
заробітної плати, яка була єдиним видом
доходів та засобом існування.

Крім того, вона являється одинокою
матір'ю, оскільки 05.08.2011 року розірвала
шлюб зі своїм чоловіком ОСОБА_5. Після
розірвання шлюбу на її утриманні
залишився неповнолітній син ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Новгородківського районного
суду Кіровоградської області від 11.08.2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову у повному обсязі. Посилається
на те, що судом першої інстанції
порушено норми матеріального та
процесуального права, а також судом не
в повному обсязі з'ясовано обставини
справи, що мають значення для справи.
Також зазначає про те, що була
звільнена з роботи з порушенням
установленого законом порядку і
підлягає поновленню на роботі із
стягненням на її користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з підстав неправильної оцінки судом
обставин справи та невірного
застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи та досліджених
доказів вбачається, що на утриманні
позивачки перебуває неповнолітня
дитина. Лише за рахунок сталого доходу
позивачки реалізовувався фізичний та
духовний розвиток її неповнолітнього
сина, оскільки батько дитини не бере
участі у її вихованні, а аліменти
сплачує періодично і має по ним
заборгованість.

Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України,
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до 14-ти років,
одиноких матерів при наявності дитини
віком до 14-ти років або дитини-інваліда
з ініціативи власника не допускається,
крім випадків повної ліквідації
підприємства, установи, організації,
коли допускається звільнення з
обов'язковим працевлаштуванням.

Пленум Верховного Суду України
визначив поняття одинокої матері у
Постанові «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992
року. Так, одинокою матір'ю була визнана
жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у
свідоцтві про народження дитини якої,
відсутній запис про батька дитини або
запис про батька зроблено в
установленому порядку за вказівкою
матері, або вдова, інша жінка, яка
виховує і утримує дитину сама.

У листі Міністерства праці та
соціальної політики України від 14
квітня 2008 р. № 235/0/15-08/13 Роз'яснення щодо
застосування статті 19 Закону України
«Про відпустки» (додаткові відпустки
працівникам, які мають дітей)" дається
визначення одинокої матері як такої,
яка виховує дитину без батька. У зв'язку
з тим, що в п.5 ч.12 ст.10, Закону України
„Про відпустки" саме так
характеризується поняття одинокої
матері, Міністерство праці і
соціальної політики рекомендує
вважати одинокою матір'ю жінку, яка не
перебуває у шлюбі і у свідоцтві про
народження дитини якої відсутній запис
про батька дитини або запис про батька
зроблено в установленому порядку за
вказівкою матері; вдова; жінка, яка
виховує дитину без батька (в тому числі
і розлучена жінка, яка сама виховує
дитину, якщо батько не проживає разом з
дитиною тавідсутні інші докази його
участі у вихованні дитини, і за цих
самих умов жінка, яка вийшла заміж, але
її дитина новим чоловіком не
всиновлена).

Факт перебування на її утриманні
неповнолітнього сина, підтверджується
довідкою про склад сім'ї, виданою
Новгородківською селищною радою від
19.06.2014 року та актом обстеження
житлово-побутових умов від 19.06.2014 року.

Цієї обставини при звільненні
позивачки відповідач не врахував, а суд
залишив поза увагою вимоги п.2ч.2 ст.42
КЗпП України переважне право ОСОБА_2 на
залишення на роботі.

Крім цього, позивачка перебувала у
трудових відносинах з
Новгородківською ЦРЛ, а не з будь яким
підрозділом даної юридичної особи,
відділенням чи кабінетом. За посадою
вона є молодшою сестрою, обсяг
обов'язків якої та місце їх виконання
встановлює адміністрація установи.
Тому на думку колегії суддів висновок
про те, що при скороченні чисельності
штату ЦРЛ підлягала звільненню саме
позивачка, яка проводила прибирання у
конкретному кабінеті є хибним,
оскільки до усіх молодших медичних
сестер, що працювали у ЦРЛ на час
звільнення ОСОБА_2 пред'являлися
однакові вимоги щодо рівня освіти,
кваліфікації та продуктивності праці.
В водночас в матеріалах справи
відсутні відомості, що позивачці
пропонувалася інша робота, чи вона
відмовилася від неї.

В роз'ясненнях постанови Пленуму ВВУ №
9 від 06.11.1992 року із змінами та
доповненнями « Про практику розгляду
судами трудових спорів» вказано, що при
проведенні вивільнення працівника за
п. 1 ст. 40 КЗпП України власник або
уповноважений орган вправі в межах
однорідних професій та посад провести
перестановку (перегрупування)
працівників з урахуванням положень ст..
42 КЗпП України, чого у даному випадку
зроблено не було. Суд першої інстанції
не надав правового висновку порушенню
процедури звільнення ОСОБА_2 з роботи.

В ході судових засідань головним
лікарем Новгородківської ЦРЛ особливо
підкреслювалося, що ніяких претензій
до позивачки щодо якості її роботи чи
трудової дисципліни не було, а
звільнення відбулося з метою
оптимізації витрат бюджетних коштів за
рекомендацією органів виконавчої
влади. Але адміністрацією ЦРЛ, а потім
і судом не взято до уваги того, що на
рівні національного законодавства на
день звільнення позивачки з роботи
існував мораторій на ліквідацію та
реорганізацію закладів охорони
здоров'я і скорочення їх працівників,
який введений Законом України від
23.02.2014 року.

Виходячи з вищевикладених обставин
колегія суддів вважає, що ОСОБА_2
незаконно звільнена з посади та
підлягає поновленню на роботі з
одночасним скасуванням наказу про її
звільнення.

Вирішуючи питання про стягнення на її
користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України)
колегія суддів виходить з даних , що
містяться в довідці Новгородківської
ЦРЛ про середньомісячну та
середньоденну заробітну плату ОСОБА_2
тривалості прогулу, штатного розкладу
відповідача та даних про доход
позивачки під час перебування на
обліку у Державному центрі зайнятості,
який підлягає заліку до стягнутої
суми.

Ураховуючи те, що стягненню за період з
часу звільнення 16.06.2014 року по час
поновлення на роботі 25.11.2014 року
позивачкою втрачено 7318,64 грн.
заробітку, а у Державному центрі
зайнятості нею отримано 2444, 92 грн.,
позов у цій частині підлягає
частковому задоволенню і з
відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає
стягненню 4873,72 грн.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Новгородківського
районного суду Кіровоградської
області від 11.08.2014 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Новгородківської
центральної районної лікарні про
поновлення на роботі і стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
Новгородківської центральної районної
лікарні від 16.06.2014 року №59-Л про
звільнення з роботи ОСОБА_2 з посади
молодшої медичної сестри.

Поновити ОСОБА_2 на роботі в
Новгородківській центральній районній
лікарні на посаді молодшої медичної
сестри з 16.06.2014 року.

Стягнути з Новгородківської
центральної районної лікарні на
користь ОСОБА_2 заробітну плату за час
вимушеного прогулу за період з 16.06.2014
року по 25.11.2014 року в сумі 4873,72 грн.

Стягнути з Новгородківської
центральної районної лікарні на
користь держави судовий збір у розмірі
730, 80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту його проголошення і
може бути оскаржено безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: