Справа № 750/9701/13-ц Провадження №
22-ц/795/260/2014 Головуючий у I інстанції
-Требух Н. В. Доповідач - Шитченко Н.
В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бойко О.В., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю прокурора Бобруйко І.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника служби у справах дітей
Овсяника О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
що діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 10 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, що діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, та ОСОБА_6 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом виселення, -

в с т а н о в и
в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 10 грудня 2013 року позов
задоволено частково. ОСОБА_3 та
неповнолітню ОСОБА_4 виселено з
квартири АДРЕСА_1. В задоволенні іншої
частини заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд першої інстанції
безпідставно прийшов до висновку про
необхідність виселення ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, пославшись на те, що їх право
користування спірною квартирою, як
членами сім'ї колишнього власника, є
похідним від права власності на житло,
а отже воно припинилось разом із
припиненням права власності ОСОБА_7 на
цю квартиру.

Апелянт зазначає, що рішеннями судів
касаційної та апеляційної інстанції за
нею та її дочкою було відновлено право
користування спірною квартирою, в
зв'язку з чим, виходячи зі змісту ст. 403
ЦК України, право на користування
квартирою (сервітут) зберігається за
ними навіть у разі зміни власника
квартири.

Стверджує, що позивачем не було
доведено факту порушення нею вимог
ст.ст. 321, 391 ЦК України щодо права
власності на квартиру, що судом
залишено поза увагою.

В письмових запереченнях позивач
просить відхилити апеляційну скаргу, а
рішення суду - залишити без змін,
вважаючи його законним і таким, що
ухвалене з дотриманням норм
матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
право користування квартирою, яке мали
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як члени
сім'ї колишнього власника, є похідним
від права власності на квартиру і воно
припинилось із припиненням права на
житло колишнього власника ОСОБА_7
Відповідачі до членів сім'ї власника
спірної квартири і позивача по справі
ОСОБА_5, не відносяться. В той же час,
позивач, в порушення ст.ст. 317, 321, 383 ЦК
України не може використовувати
належне йому житло, а тому відповідно
ст. 391 ЦК України його порушене право
підлягає захисту. В судовому засіданні
позивачем не доведено факту проживання
у спірній квартирі відповідача ОСОБА_6,
отже в цій частині заявлених вимог було
відмовлено.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується апеляційний
суд, оскільки він ґрунтується на
матеріалах справи та відповідає
вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що 04 квітня 2013 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений договір
дарування, відповідно до якого позивач
набув право власності на квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Право власності ОСОБА_5 на спірну
квартиру підтверджується витягом з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
від 04 квітня 2013 року (а.с. 8).

Звернувшись до суду з вимогою про
виселення відповідачів, позивач
зазначив, вони перешкоджають йому у
здійсненні права власності на спірну
квартиру, оскільки незаконно вселились
в приміщення і проживають в ньому,
виселитись в добровільному порядку не
погоджуються.

Відповідно до приписів ст.ст. 319, 321 ЦК
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України
визначено, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися своєю власністю
на свій розсуд. Члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Зважаючи на вищенаведені норми та
оцінивши обставини справи в
сукупності, суд першої інстанції,
постановляючи рішення, правильно
визначив наявність передбачених
законом підстав для задоволення позову
в частині виселення ОСОБА_3 та
неповнолітньої ОСОБА_4, пославшись на
те, що вони не відносяться до членів
сім'ї власника спірної квартири та
створюють своїм проживанням в ній
перешкоди позивачу у володінні
належним йому житлом.

По справі встановлено, що відповідач
ОСОБА_3, перебуваючи в зареєстрованому
шлюбі з 17 липня 1999 року по 07 грудня 2010
року з братом позивача, ОСОБА_8, разом з
їхньою дочкою, ОСОБА_4 була
зареєстрована в АДРЕСА_1 яка на той час
на праві власності належала матері
чоловіка, ОСОБА_7

З 04 квітня 2013 року власником квартири
став позивач ОСОБА_5, який ніяких
цивільно-правових угод з відповідачами
щодо права користування квартирою не
укладав. Зазначена обставинами
відповідачами не заперечувалась, як і
не заперечувався факт проживання у
спірному житловому приміщенні на час
розгляду справи. На думку колегії
суддів, апеляційна скарга не містить
посилань на відповідні правові
підстави, які дозволили б зробити
висновок про необґрунтованість
заявлених ОСОБА_5 вимог. Доводи
апеляції про користування житлом
членами сім'ї власника на підставі
сервітуту, що зберігає свою чинність і
для нового власника, є довільним
тлумаченням правових норм, що
регулюють питання користування чужим
майном.

Посилання апелянта на те, що рішеннями
вищих судових інстанцій за нею та її
дочкою відновлено право користування
спірною квартирою не беруться до уваги,
оскільки ці судові рішення
ухвалювались при розгляді спорів, що
виникли між відповідачем і попереднім
власником квартири, а отже висновки
судових інстанції про те, що ОСОБА_3 та
її малолітня донька зберегли право на
користування спірною квартирою
виносилось в контексті того, що
відповідачі вселялись до житла, як
члени сім'ї колишнього власника ОСОБА_7

Апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення позову в частині виселення
неповнолітньої ОСОБА_4, оскільки
остання, в контексті положень ст. 64 ЖК
України, не являється членом сім'ї
власника спірної квартири, а отже і
відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про охорону дитинства» не зберігає
право користування житлом нарівні з
власником або наймачем.

Враховуючи наведені обставини,
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на відповідних положеннях
законодавства, рішення суду першої
інстанції ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317,
319, 324 ЦПК України,апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 10 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: