Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді -
Ковалевича С.П.

суддів: Хилевича С.В.,
Шеремет А.М.

секретар судового
засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 20 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики.

Перевіривши докази та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 20 січня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, ОСОБА_1
подав на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що 13
березня 2013 року між ним та відповідачем
було укладено договір позики грошових
коштів в розмірі 4000 доларів США,
еквівалент 32600 гривень. На
підтвердження факту передачі грошей та
укладення між сторонами договору
позики відповідачем представлена
розписка. А тому покликання суду першої
інстанції, як на підставу для відмови в
позові, на відсутність письмового
договору позики вважає
необґрунтованими.

Вважає, що та обставина, що кошти
передавалися відповідачу до 13 березня
2013 року не може бути підставою для
відмови в задоволенні його позовних
вимог. Зазначає, що в дійсності кошти
ним передані до написання розписки,
оскільки на момент передачі грошових
коштів відповідачу він не знав, як
юридично оформити позику. Однак, після
отримання юридичної допомоги,
відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України
сторони досягли згоди з усіх істотних
умов договору, з зв'язку з чим 13 березня
2013 року відповідач на підтвердження
укладення договору позики видав
власноручно написану розписку.

Вважає необґрунтованими і висновки
суду про застосування до відповідача
психологічного тиску з його боку, щодо
примусового написання розписки,
оскільки такого тиску ніколи не
здійснював, а розписку відповідач
написав добровільно.

Посилаючись на викладені обставини,
просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове, яким задовольнити
його позовні вимоги в повному обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 рішення місцевого суду вважає
правильним і просить апеляційний суд
залишити його без змін, а подану
апеляційну скаргу відхилити.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 суд першої інстанції,
покликаючись на ч.1 ст.1047 ЦК України,
виходив з того, що сума позики
перевищує встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян більш як у десять разів, а тому
договір позики повинен був укладатися
у письмовій формі.

У рішенні суд покликався на те, що
сторони в судовому засіданні
підтвердили лише факт написання 13
березня 2013 року ОСОБА_2 розписки та
позивач ствердив, що 13 березня 2013 року
він будь-яких коштів відповідачу не
передавав.

Крім того, суд дійшов висновку про
можливе застосування до відповідача
психологічного тиску зі сторони
позивача щодо примусового написання
розписки.

Проте такі висновки суду першої
інстанції не відповідають дійсним
обставинам по справі та вимогам закону,
а тому таке рішення відповідно до
правил ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення.

З розписки ОСОБА_2 від 13.03.2013 року
вбачається, що він позичив у ОСОБА_1 4000
доларів США, що еквівалентно 32 600,00 грн.,
які зобов'язувався повернути до 13.06.2013
року з врахуванням індексу інфляції за
весь час прострочення, а також три
проценти річних від простроченої суми.
(а.с.5).

Відповідно до ст.204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Законом прямо не
встановлено недійсності укладеного
сторонами договору позики, а сам
відповідач у справі із таким позовом до
суду не звертався.

Достатніх та переконливих доказів
того, що зазначена боргова розписка
написана відповідачем (який визнав
факт її написання) під тиском чи
внаслідок якогось іншого незаконного
на нього впливу, суду не надано, а тому
висновки місцевого суд з цього приводу
є голослівними.

Заперечення ОСОБА_2 договору позики
за його безгрошовістю не ствердженні
жодними належними та допустимими
доказами, як того вимагають правила
ст.1051 ЦК України, а тому не заслуговують
на увагу.

Твердження відповідача про те, що
дана ним розписка не є належним доказом
у справі, суперечать положенням ч.2
ст.1047 ЦК України.

Судом встановлено, що свої
зобов'язання перед позивачем
відповідач порушив і коштів у
передбачений договором строк, а саме 13
червня 2013 року, позивачеві не повернув.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У разі несвоєчасного повернення суми
позики, позичальник зобов'язаний
сплатити грошову суму, а також три
проценти річних (ст.ст.625, 1050 ЦК України).

Враховуючи викладені обставини,
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Наведений позивачем розрахунок по
заборгованості колегія суддів вважає
обґрунтованим та таким, що не викликає
сумнівів в його правильності.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 309, 313, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 20 січня 2014
року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики в
розмірі 32 600 гривень, 292,06 грн. - три
проценти річних від простроченої суми,
659,59 грн. - проценти від суми позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі
167,76 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право
оскаржити рішення апеляційного суду
протягом двадцяти днів з дня його
проголошення в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
С.П.Ковалевич

Судді:

С.В.Хилевич

А.М.Шеремет