СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 листопада 2013р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ПрАТ «СК «Лафорт»

про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,

встановила:

у травні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 15
522грн. 43коп.матеріальної шкоди, 700грн.
понесених витрат на проведення
експертизи, 900грн. витрат, понесених у
зв'язку з викликом евакуатора, та про
стягнення з ОСОБА_4 2000грн. моральної
шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач посилалася на те, що 2 лютого
2013р. на перехресті пр. Маяковського та
вул. Каштанової у м. Києві з вини ОСОБА_4
сталася дорожньо-транспортна пригода,
у результаті якої був пошкоджений її
автомобіль «Субару», державний номер
НОМЕР_1, і відповідно звіту матеріальна
шкода становить 15 522грн. 43коп. Також
позивачем були понесені витрати на
проведення експертного дослідження
для визначення розміру матеріальної
шкоди, та оплачено послуги евакуатора,
так як після ДТП автомобіль не міг
самостійно рухатися.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
про стягнення моральної шкоди, позивач
посилалася на те, що відповідач
добровільно відмовилася відшкодувати
завдану шкоду, у зв'язку із
пошкодженням автомобіля змінився
звичний ритм життя, вона та її сім'я
тривалий час позбавлені можливості
користуватися автомобілем та
здійснити його ремонт.

Рішенням суду від 27 листопада
2013р. позов задоволено частково.
Стягнуто на користь позивача: з ПрАТ
«СК «Лафорт» 14 522грн. 43коп. матеріальної
шкоди, 700грн. вартості оцінки
автомобіля, 900грн. послуги евакуатора,
177грн. 92коп. судового збору, з ОСОБА_3 -
1000грн. франшизи, 13грн. 31коп. судового
збору, та з ОСОБА_4 - 2000грн. моральної
шкоди і 114грн. 70коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить
скасувати рішення суду в частині
стягнення матеріальної шкоди зі
страхової компанії та ухвалити в цій
частині нове рішення про стягнення
матеріальної шкоди з ОСОБА_3

Апелянт посилається на те, що суд
першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального права,
оскільки власником транспортного
засобу є ОСОБА_3, яка і повинна
відшкодувати завдану матеріальну
шкоду.

Також апелянт вважає, що
стягнення матеріальної шкоди зі
страхової компанії не

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/990/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Яровенко Н.О.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.відновить прав позивача, оскільки
страхова компанія може відмовити у
виплаті страхового

- 2
-

відшкодування, а ухвалою
господарського суду м. Києва від 18
листопада 2013р. порушено провадження у
справі про банкрутство ПрАТ «СК
«Лафорт».

Рішення суду в частині стягнення
з ОСОБА_4 моральної шкоди не
оскаржується і відповідно до положень
ст. 303 ЦПК України не є предметом
апеляційної перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, відповідача ОСОБА_3 та її
представника, які заперечували проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що 2 лютого
2013р. на перехресті пр. Маяковського та
вул. Каштанової у м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода, у
результаті якої був пошкоджений
автомобіль «Субару», державний номер
НОМЕР_1, який належить позивачу.

Постановою Деснянського
районного суду м. Києва від 1 березня
2013р. до адміністративної
відповідальності за ст. 124 та ч. 2 ст. 130
КпАП України притягнуто ОСОБА_4, який
керував автомобілем ВАЗ-2102, державний
номер НОМЕР_2. Також постановою
встановлено, що неправомірні дії
ОСОБА_4 стали причиною ДТП, в які був
пошкоджений автомобіль позивача.

Згідно даних автоматизованої
інформаційно-пошукової системи УДАІ м.
Києва від 16 липня 2013р. автомобіль, яким
керував ОСОБА_4, зареєстровано за
ОСОБА_3

Частково задовольняючи позовні
вимоги та приймаючи рішення про
стягнення матеріальної шкоди з ПрАТ
«СК «Лафорт» та франшизи з ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 є власником автомобіля і
застрахувала свою відповідальність
згідно полісу обов'язкового
страхування у ПрАТ «СК»Лафорт».

Проте, колегія суддів не
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, так як він суперечить
нормам матеріального права та наданим
сторонами доказам.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі володіє транспортним засобом.

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК
України визначено, що шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме: шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

У п. 6 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 1 березня 2013р. «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, якщо
особа під час керування транспортним
засобом має посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії і реєстраційний
документ на транспортний засіб,
переданий їй власником або іншою
особою, яка на законній підставі
використовує такий транспортний засіб,
то саме ця особа буде нести
відповідальність за завдання шкоди
(пункт 2.2. Правил дорожнього руху
України).

З наявних у матеріалах справи доказів
вбачається, що автомобіль позивача був
пошкоджений з вини ОСОБА_4, який керував
транспортним засобом, який належить
відповідачу ОСОБА_3

Проте, матеріали справи не містять
даних про те, ОСОБА_4 заволодів
транспортним засобом неправомірно або
не мав на нього реєстраційного
документа, постановою суду від 1
березня 2013р. ОСОБА_4 позбавлений права
керування транспортними засобами, що
свідчить про те, що ОСОБА_4 мав
посвідчення водія та користувався
автомобілем правомірно.

Як пояснила відповідач ОСОБА_3 у
апеляційному суді, зазначений
автомобіль був переданий у володіння
родині Райош ще у 2007р., також були
передані всі документи на автомобіль.

Вказані обставини підтверджені
довідкою приватного нотаріуса ОСОБА_9 і
не спростовані позивачем.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції

-
3 -

прийшов до помилкового висновку, що
відповідальність за матеріальну шкоду,
завдану позивачу, повинна нести
відповідач ОСОБА_3, як власник
автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до нього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статей 118 та 119 ЦПК України
позов пред'являється шляхом подання
позовної заяви у письмовій формі.

Заявивши клопотання про притягнення до
участі у справі у якості відповідача
ПрАТ «СК «Лафорт», представник
позивача не подав до суду позовну заяву
у письмовій формі про стягнення
матеріальної шкоди зі страхової
компанії, також такі вимоги не були ним
заявлені під час судового розгляду, що
він підтвердив у апеляційному суді і
вбачається із вимог апеляційної
скарги.

Отже, стягнувши матеріальну шкоду зі
ПрАТ «СК «Лафорт», суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог і порушив
положення ст. 11 ЦПК України.

Крім того, визнавши достовірно
встановленою ту обставину, що
автомобіль, яким керував ОСОБА_4, був
застрахований ОСОБА_3 відповідно до
полісу обов'язкового страхування, суд
першої інстанції не звернув увагу на ту
обставину, що зазначений поліс не був
наданий сторонами, як доказ, що
позбавляло суд можливості
стверджувати про наявність такого
полісу та визначити умови страхування.

Наданий представником відповідача
поліс (с.с.86), не можна визнати належним
доказом відповідно до положень ст. 58
ЦПК України, оскільки він складений не
на відповідному бланку, не містить ні
дати укладення, ні підпису сторін, ні
умов страхування, не скріплений
печаткою.

Під час розгляду справи апеляційним
судом відповідач ОСОБА_3 підтвердила,
що договір страхування з ПрАТ «СК
«Лафорт» не укладала і не підписувала.

У п. 16 вищезазначеної постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справзазначено, що питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик. У
разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Судом першої інстанції вказані
роз'яснення не були взяті до уваги та не
перевірено, як саме діяв ОСОБА_4, чи
повідомив він страховика про настання
страхового випадку.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до передчасного висновку про стягнення
з ПрАТ «СК «Лафорт» страхового
відшкодування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції при вирішенні
даного спору та ухваленні рішення,
неправильно застосував норми
матеріального права, порушив норми
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, тому
рішення суду в частині стягнення
матеріальної шкоди з ПрАТ «СК «Лафорт»
та ОСОБА_3 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є

- 4 -

обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги про
безпідставність стягнення суми
матеріальної шкоди з ПрАТ «СК «Лафорт»
знайшли своє підтвердження під час
апеляційної перевірки і є
правомірними.

Проте, колегія суддів не погоджується з
твердженням апелянта про те, що завдана
позивачу матеріальна шкода повинна
бути відшкодована ОСОБА_3, як власником
автомобіля, так як це суперечить
положенням ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, про
що зазначено вище.

Та обставина, що відповідачем ОСОБА_3 не
оскаржено рішення суду в частині
стягнення з неї 1000грн. франшизи, на
думку колегії суддів, не може бути
підставою для залишення рішення суду в
цій частині без змін, оскільки
встановлено, що таке рішення судом
першої інстанції прийнято з
неправильним застосуванням норм
матеріального, тому в даній частині
підлягають застосуванню положення ч. 3
ст. 303 ЦПК України.

Позивачем відповідно до положень ст.ст.
118, 119 ЦПК України не було пред'явлено
позовних вимог про відшкодування
матеріальної шкоди з ОСОБА_4, тому
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
колегія суддів не має правових підстав
для такого стягнення.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги про стягнення
матеріальної шкоди з ОСОБА_3
задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України відповідачі не зобов'язані
відшкодовувати позивачу понесені
судові витрати, так як позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303,307,309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2013р.
скасувати в частині стягнення з ПрАТ
«СК «Лафорт» та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 матеріальної шкоди та судових
витрат і ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ПрАТ «СК «Лафорт» про відшкодування
матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: