Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

Головуючого судді:

БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі:

Ізвольській С.С.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача-1 ОСОБА_2,її представника
ОСОБА_3

представника третьої особи Кушнір С.Б,

прокурора Дашкевич К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа - Служба у
справах дітей Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації про
визнання договору дарування недійсним,
-

В
С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся з
позовом до відповідачів - ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про визнання недійсним договору
дарування ? частки квартири АДРЕСА_1 від
31.07.2014 року, укладений між ОСОБА_2
(дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарований),
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстрований в
реєстрі за №1975.

Позовні вимоги обґрунтовані
наступним.

З 05.06.2002 р. по 13.08.2009 р. ОСОБА_5, перебував
у шлюбі з відповідачем-1 ОСОБА_2

Під час шлюбу позивач, відповідач-1 та
їх спільна дитина (покупці) набули у
власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 14.10.2004 р.

Договором купівлі-продажу були
визначені частки покупців таким чином:
? частка квартири - позивачу ОСОБА_5, ?
частка - відповідачу-1 ОСОБА_2, ? частка -
їх неповнолітньому сину ОСОБА_8

31.07.2014 року ОСОБА_2 ? частину квартири,
яка була оформлена на ній подарувала
відповідачу-2 ОСОБА_6, уклавши з нею
договір дарування ? частки квартири.

Посилаючись на ст.ст. 63, 67, 72 Сімейного
кодексу України, позивач зазначає, що ?
частини квартири належить подружжю на
праві спільної сумісної власності;
оскільки цей Кодекс не передбачає
спільної часткової власності подружжя,
відчуження відповідачем - 1 ОСОБА_2
оформленої на її ім'я ? частки квартири
без нотаріально посвідченої згоди
позивача або без виділення її частки в
натурі, шляхом укладення договору
дарування суперечить вимогам
законодавства, тому договір дарування
має бути визнаний недійсним.

Підтримавши в судовому засіданні
позовні вимоги з вищенаведених
підстав, представник позивача просив
позов задовольнити.

Відповідач-1 ОСОБА_2 та її представник в
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позову, пояснивши, що при
укладенні договору купівлі-продажу
квартири подружжям були визначені
частки у спільному майні, оскільки за
усною домовленістю подружжя було
вирішено, що ? частку квартири ОСОБА_2
подарує згодом своїй доньці ОСОБА_6, а ?
частка буде подарована позивачем
своєму синові ОСОБА_8

Отже, квартира за договором
купівлі-продажу належала трьом
співвласникам не на праві спільної
сумісної власності, а на праві спільної
часткової власності.

Оскільки відповідач-1, як власник
належної їй на праві власності ? частки
квартири, була вправі розпорядитися
належної їй часткою на власний розсуд ,
подарувавши її рідній доньці -
відповідачу-2 ОСОБА_6

Відповідач -2 ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилась, проте, направила до суду
письмову заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Третя особа - представник Служби у
справах дітей Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації
Кушнір С.Б. в судовому засіданні проти
позовних вимог заперечував з підстав
їх необгрунтованості.

Прокурор прокуратури Дніпровського
району м. Києва Дашкевич К.В. в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечувала з підстав їх
необгрунтованості.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, оцінивши надані сторонами
докази в їх сукупності та
взаємозв'язку, судом встановлено
наступне.

З 05 червня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, а саме - 14.10.2004 року ними
була придбана квартира АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 14 жовтня
2004 року , посвідченому приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрованому в реєстрі за № 5386.

З положень ст. ст. 355, 356 ЦК України
вбачається, що майно, яке знаходиться у
власності двох або більше осіб -
співвласників, належить їм на праві
спільної власності і є їх спільним
майном. Власність двох чи більше осіб
із визначенням часток кожного з них у
праві спільної власності є спільною
частковою власністю, а без визначення
часток - спільною сумісною власністю (ч.
1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Право власності на об'єкти нерухомості
(житлові будинки, квартири, будівлі,
споруди, приміщення - частини
внутрішнього об'єму житлових будинків,
будівель, квартир, обмежені
будівельними елементами), у тому числі
право спільної власності, підлягають
державній реєстрації.

Договором купівлі-продажу від 14.10.2004
року (п. 1) визначені частки покупців
таким чином: ? частка квартири -
позивачу ОСОБА_5, ? частка - відповідачу-1
ОСОБА_2, ? частка - їх неповнолітньому
сину ОСОБА_8

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Укладання договору купівлі-продажу
квартири, з одночасним визначенням
часток подружжя відповідає як
положенням ст. 69 СК України, такі і ч. 3
ст. 368 ЦК України.

Частки співвласників зареєстровані в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, згідно даних Реєстру про вид
спільної власності - спільна часткова
власність.

Отже, суд критично оцінює доводи
позивача про те, що за договором
купівлі-продажу квартири у позивача та
відповідача-1 виникло право спільної
сумісної власності на ? частини
квартири.

З матеріалів справи убачається, що 13
серпня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_11 було розірвано.

17 жовтня 2009 року було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11, після
реєстрації шлюбу відповідач-1 змінила
прізвище на ОСОБА_3.

31 липня 2014 року між ОСОБА_2 (дарувальник)
та ОСОБА_6 (обдарована) було укладено
договір дарування ? частки квартири
АДРЕСА_1 від 31.07.2014 року, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за №1975, а
також зареєстрований в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності.

Відповідно до положень ст. 204
Цивільного кодексу України (ЦК України)
правочин вважається правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або він не визнаний судом
недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою, шостою статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Так, відповідно до статі 203 цього
Кодексу, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Поняття, зміст права власності та його
здійснення викладено в нормах ст. ст. 316,
317, 319, 361 ЦК України.

Аналіз зазначених правових норм
свідчить про те, що право власності має
абсолютний характер, зміст якого
становлять правомочності власника з
володіння, користування і
розпорядження належним йому майном.
Забезпечуючи всім власникам рівні
умови здійснення своїх прав, держава
гарантує власнику захист від порушень
його права власності з боку будь-яких
осіб.

Оскільки ОСОБА_2, як власник ? частини
квартири, мала право розпорядитися
належною їй часткою у спільній
частковій власності, мала необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
правочин вчинений у формі,
встановленій законом; відповідає
внутрішній волі дарувальника і
обдарованої; спрямований на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених ним; вчинений в інтересах
відповідача-2, як неповнолітньої особи
- рідної доньки відповідача-1; не
порушує прав інших співвласників, в
тому числі і прав позивача; підстав
для визнання договору дарування
недійсним суд не убачає.

Отже, відсутні правові підстави
до задоволення позову.

Враховуючи викладене та
керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 316, 317, 319, 361,
368 ЦК України, ст. 69 СК України, ст. ст. 3,
10, 11, 57-61, 88, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа - Служба у
справах дітей Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації про
визнання договору дарування недійсним
- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційна скарга
сторонами не подавалася. Якщо було
подано апеляційну скаргу, рішення, якщо
воно не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи Апеляційним
судом м. Києва.

СУДДЯ :