Справа № 1327/2-1852/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/621/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 04 вересня
2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4,
треті особи без самостійних вимог
ОСОБА_7, приватний нотаріус
Червоноградського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
Червоноградська державна нотаріальна
контора про визнання недійсним
заповіту, складеного ОСОБА_9 на користь
ОСОБА_4 та посвідченого приватним
нотаріусом Червоноградського міського
нотаріального округу 11.01.2006 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає,
що рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при неповно з'ясованих
обставинах, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.
Покликається на те, що проведена під
час розгляду справи посмертна
судово-медична експертиза ОСОБА_9 не
відповідає дійсності, оскільки
проводилась за відсутності частини
його медичної документації, тому не
можна вважати що в останній момент
підписання оспорюваного заповіту він
міг усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними. Також зазначає, що в
тексті заповіту відсутній час його
складання, що свідчить про порушення
вимог ст. 1247 ЦК України при його
посвідченні. Окрім цього апелянт
вказує, що її померлий чоловік уже на
момент підписання заповіту у 2006 році
страждав гострими психічними
розладами внаслідок хронічного
зловживання спиртними напоями і не міг
усвідомлювати значення своїх дій, що
підтверджується довідкою від 15.07.2013
року про перебування чоловіка на
амбулаторному лікуванні в
наркологічному кабінеті ще з 1996 року.
Апелянт зазначає, що на його думку, суд
ухвалив рішення на підставі доказів та
свідчень відповідача, клопотання про
допит свідків позивача не взято до
уваги, а тому рішення прийняте
однобічно і без врахувань змагальності
сторін. З наведених підстав просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
підстав для визнання заповіту від
11.01.2006 р. недійсним немає, оскільки
послання позивачки на те, що в момент
складання заповіту ОСОБА_9 перебував у
такому стані, коли не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними, не
знайшли свого підтвердження, заповідач
склав заповіт на користь ОСОБА_4
усвідомлюючи значення своїх дій,
волевиявлення щодо розпорядження
належним йому майном було вільним та
відповідало його волі, а відтак
відсутні підстави для визнання його
недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статей 203, 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановленні частинами 1-3, 5, 6, ст. 203
цього Кодексу, а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави та
суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовленні ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх чи непрацездатних
дітей.

Кожна із цих вимог є самостійною
підставою недійсності правочину.

Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила в
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені. Такий правочин належить до
таких правочинів, у яких воля цієї
особи на вчинення правочину відсутня, а
внутрішнє волевиявлення відображає не
її волю, а волю іншої людини, яка
здійснила вплив на цього учасника
правочину.

Правове значення для визнання
правочину недійсним з підстави,
передбаченої ст. 225 ЦК України, має
неспроможність через нервове
потрясіння, фізичну травму, глибоке
алкогольне або наркотичне сп»яніння
дієздатної особи розуміти значення
своїх дій або керувати ними саме в
момент укладення правочину.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
відповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Судом першої інстанції встановлено, що
11.01.2006 р. приватним нотаріусом
Червоноградського міського
нотаріального округу ОСОБА_8
посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_9
заповів ОСОБА_4 належну йому на праві
власності ? частину квартири АДРЕСА_1.
Як вбачається із заповіту, такий
записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_9, до
підписання прочитаний вголос
заповідачем і власноручно ним
підписаний. Особу заповідача
встановлено, дієздатність перевірено.

На підтвердження своїх позовних вимог
позивачка посилалася на те, що
оспорюваний нею заповіт, складений від
імені ОСОБА_9 та посвідчений приватним
нотаріусом Червоноградського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 11.06.2006 р.,
не відповідає вимогам закону, оскільки
складений особою, яка в момент його
складення не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними, волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Для визначення наявності такого стану
на момент складення заповіту судом
призначалась посмертна судово -
психіатрична експертиза, яка
проводилась КЗ Львівська обласна
клінічна психіатрична лікарня» (акт
№208 від 03.04.2013 р.), згідно з висновками
якої ОСОБА_9 за життя виявляв розлади
психіки та поведінки внаслідок
вживання алкоголю з синдромом
залежності, запійне вживання, які було
діагностовано у 2009 р. Дані розлади не
досягли рівня стійкого хронічного
психічного розладу та не позбавили
його здатності та усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними. В
період підписання заповіту, 11.01.2006 р.,
ОСОБА_9 також хронічним, стійким
психічним розладом не страждав та міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

У висновку експертизи зазначено, що під
час стаціонарного лікування у 2001, 2003
рр., а також у 2010 р., в медичній
документації ОСОБА_9 не зафіксовані
жодні психічні розлади, які б
відповідали критеріям хронічного
стійкого психічного розладу та могли б
позбавляти його здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Висновок про те, що ОСОБА_9 в момент
складення оспорюваного заповіту
розумів значення своїх дій та міг
керувати ними, суд першої інстанції
вірно мотивував актом посмертної
судово - психіатричної експертизи №208
від 03.04.2013 р., висновки якого є
обґрунтованими, не суперечить іншим
матеріалам справи, не викликають
сумнівів у їх правильності та
об»єктивності, підтверджуються іншими
матеріалами справи.

Твердження апелянта про те. що при
проведенні посмертної судово -
психіатричної експертизи не було
враховано перебування ОСОБА_9 на
стаціонарному лікуванні в
наркологічному відділенні у 2001 році та
анонімне лікування у 1993 році, не
викликає сумнівів у правильності та
обґрунтованості висновків експертів
КЗ «Львівська обласна клінічна
психіатрична лікарня», зазначених в
акті №208 від 03.04.2013 р.

Оскільки позивачкою всупереч вимогам
ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
не доведено наявності підстав для
визнання оспорюваного заповіту
недійсним, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що оспорюваний
заповіт відповідає вимогам закону, і за
відсутності підстав, передбачених ст.
ст. 203, 215, 225, 1257 ЦК України, на які
посилається позивачка, для визнання
його недійсним, вірно відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Враховуючи принцип диспозитивності
цивільного судочинства, передбачений
ст.11 ЦПК України, положення ст. 303 ЦПК
України, відповідно до якої під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів не
бере до уваги посилання представника
апелянта в суді апеляційної інстанції
на невідповідність оспорюваного
заповіту вимогам закону, а саме ч.1 ст.
1247 ЦК України, у зв»язку з відсутністю у
ньому вказівки на час (годину та
хвилини) складення заповіту, що на його
думку свідчить про нікчемність
заповіту.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307 , ст. ст.
308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 04 вересня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.