Справа №486/1508/14-ц 10.12.2014 10.12.2014 10.12.2014
Провадження №22-ц/784/3335/14
Провадження № 22ц/784/3335/14
Головуючий у 1-ї інстанції Бобровський
Доповідач в апеляційній
інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Горенко Ю.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 5
листопада 2014 року

за його позовом

до ОСОБА_3

про вселення та зобов'язання виконати
певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

15 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення
до квартири АДРЕСА_1, та зобов'язання
відповідачку ОСОБА_3 надати йому дозвіл
на реєстрацію в житловому приміщенні.

В обґрунтування позову зазначав, що він
як член сім'ї наймача має право на
проживання в квартирі, але
відповідачка, яка є його рідною
сестрою, чинить йому перешкоди в цьому.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 5
листопада 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права, просить
скасувати рішення суду і ухвалите нове,
яким його позов задовольнити.

На думку апелянта судом не враховано
те, що він не проживав в спірній
квартирі більше, ніж шість місяців,
після звільнення з місць позбавлення
волі 28 лютого 2013 року з поважних причин,
так як відповідачка не допустила його
до житла та погрожувала йому
зверненням до правоохоронних органів.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, відповідачка вважає доводи
скарги необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши наведені в скарзі
доводи та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд вважав вимоги про вселення
та надання дозволу на реєстрацію
безпідставними, так як відповідач
втратив право на користування
квартирою без поважних причин.

З такими висновками суду слід
погодитися, так як вони відповідають
обставинам справи і нормам
матеріального права.

Так, з матеріалів справи убачається, що
у 1977 році квартира АДРЕСА_1 була
отримана батьком сторін на родину у
складі: дружини та неповнолітніх дітей
- сторін по справі. З цього часу, у
спірній квартирі вони проживали та
були зареєстровані як члени однієї
сім'ї (а.с.5-6).

З 1985 року і по 2013 рік включно позивач
ОСОБА_2 неодноразово притягувався до
кримінальної відповідальності, на
підставі чого відбував покарання у
місцях позбавлення волі, звідкіля
остаточно звільнився 28 лютого 2013 року,
але за місцем колишнього проживання
прибув не відразу (а.с.7, 26).

За такого, у 1989 році реєстрація
позивача у спірній квартирі була
скасована, у зв'язку із його черговим
засудженням в 1988 році до реального
позбавлення волі.

Між тим, незважаючи на звільнення 2
грудня 1990 року з місць позбавлення
волі, позивач ОСОБА_2 на проживання до
квартири АДРЕСА_1 не повернувся, та за
колишнім місцем мешкання не
зареєструвався.

Із змісту статті 71 ЖК України (яка діяла
в редакції до 2000 року) слідує, що при
тимчасової відсутності члена сім'ї
наймача, за ним зберігається житлове
приміщення на увесь час знаходження
під вартою під час попереднього та
судового слідства, і на протязі шості
місяців з дня звільнення з-під варти.
Час реального відбуття покарання до
цього строку не зараховується, та не є
поважною причиною відсутності особи у
житловому приміщенні.

Отже, після скасування реєстрації
позивача як члена сім'ї наймача у 1989
році, за ним зберігалося житлове
приміщення на протязі шості місяців з
дня закінчення попереднього та
судового слідства по кримінальної
справі, але він до спірного приміщення
не повернувся ні протягом зазначеного
строку, ні протягом строку з дати
звільнення з місць позбавлення волі з 2
грудня 1990 року і до наступного його
засудження за вироком Ул'янівського
районного суду Кіровоградської
області 23 вересня 1992 року (а.с.7, 26).

Окрім цього, на час звільнення позивача
із місць позбавлення волі у 1990 році,
колишній наймач квартири - батько
сторін проживав в спірній квартирі,
звідкіля був виписаний у 1992 році у
зв'язку зі смертю, а член його сім'ї -
мати сторін вибула зі спірної квартири
на інше місце мешкання, у зв'язку з чим
також була виписана в 1990 році.

Тому, з відповідачкою ОСОБА_3 було
укладено новий договір житлового найму
спірної квартири, в якій є
зареєстрованими та проживають члени
її сім'ї: чоловік та неповнолітні діти.
Позивач не є членом сім'ї відповідачки,
так як постійно з нею як наймачем
спільно не проживав та не вів спільне
господарство.

Оскільки ОСОБА_2 у 1990 році втратив право
користування спірною квартирою, та
після цього не набув самостійного
права на житло на підставах,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем, тощо), та не є членом
або колишнім членом сім'ї нового
наймача, висновок суду про відсутності
підстав для зберігання за ним
житлового приміщення понад шість
місяців, виходячи із положень статті 71
ЦК України, і відсутність підстав для
захисту його житлових прав є
правильним.

Зазначені висновки не суперечать ст. 47
Конституції України та ст. 9 ЖК України,
оскільки право на житло (користування
ним, усунення перешкод в користуванні
ним) підлягає захисту лише у випадку
порушення прав особи.

За таких обставин суд, з'ясувавши
обставини спору, перевіривши доводи
сторін, проаналізувавши зібрані докази
і дав їм належну правову оцінку,
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову ОСОБА_2, оскільки для цього
відсутні будь-які вищезазначені
підстави.

При встановлені зазначених
фактів судом не було порушено норм
цивільного процесуального закону та
правильно застосовано норми
матеріального права.

За таких обставин рішення суду першій
інстанції є законним та обґрунтованим
і не підлягає скасуванню.

Доводи апелянта про наявність поважних
причин для продовження строку на
зберігання за ним житлового приміщення
ні підтверджені позивачем у судових
засіданнях допустимими та
достеменними доказами.

Підстав для застосування судом до
спірних правовідносин статті 160 ЖК
України немає, так як ці правовідносини
виникли з приводу користування житлом,
яке відноситься до комунальної
власності і не є приватним житловим
фондом.

Інші доводи в апеляційній скарзі не
спростовують висновки суду, в скарзі
відсутні посилання на докази, які суд
не дослідив.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 5
листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді