АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2025/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Савенко В. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
Новіков О. М. РІШЕННЯ
11 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоНовікова О.
М.суддівВініченка Б. Б. , Скіця М. І. при
секретаріВосколович Ж.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси апеляційну
скаргу представника Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ
«Приватбанк», Банк) - Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення
Золотоніського міськрайонного суду
Черкаської області від 24 січня 2014 року
по справі за позовом ПАТ КБ
«Приватбанк» до ОСОБА_7 про стягнення
в с т а н о в и л а :
У січні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7
про стягнення заборгованості за
кредитним договором. У позові він
вказав, що 04.01.2008 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_7 був укладений
кредитний договір відповідно до якого
відповідачка отримала кредит у розмірі
4000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24.00% на рік на суму
залишку залишку заборгованості з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.
Відповідачка зобовязання за вказаним
договором належним чином не виконала. У
звязку з зазначеними порушеннями
зобовязань за кредитним договором
ОСОБА_7 станом на 07.01.2013 року має
заборгованість - 25 568 грн. 23 коп., яка
складається із: заборгованість за
кредитом - 3 794 грн. 63 коп.;
заборгованість по процентам за
користування кредитом - 12 589 грн. 87 коп.;
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 7 490 грн.; штраф
(фіксована частина) - 500 грн.; штраф
(процентна складова) - 1 193 грн. 73 коп., яку
Банк і просив стягнути на свою користь.
Рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 24 січня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну
скаргу в якій просив суд скасувати
рішення та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. Апелянт посилається на те, що
рішення суду першої інстанції
незаконне, необгрунтоване та винесене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції
рішення не в повній мірі відповідає
зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено факту
укладення кредитного договору між
сторонами у письмовій формі, а також
вказав на необхідність застосування по
справі строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, 04
січня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк»
та ОСОБА_7 було укладено кредитний
договір, відповідно до якого Банк надав
позичальниці грошові кошти у розмірі
4000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Відповідно до розрахунку, наданого
позивачем, станом на 07.01.2013 року ОСОБА_7
має заборгованість 25 568 грн. 23 коп. При
цьому Банк наполягає на тому, що
кредитні кошти були передні боржниці.

Суд першої інстанції справедливо з цим
не погодився.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1054 ЦК України
кредитний договір є укладеним з
моменту передавання грошей.

Згідно з п.п. 2.3, 2.4 та 2.6 Постанови
Національного Банку України від 19.04.2005
року № 137 «Про затвердження Положення
про порядок емісії платіжних карток і
здійснення операцій з їх
застосуванням» (в редакції, яка діяла
на час виникнення правовідносин)
встановлено, фізичним особам, які не є
субєктами підприємницької діяльності,
та їх довіреним особам емітент надає
особисті платіжні картки. Укладення
договору про надання та використання
платіжної картки здійснюється згідно
із законодавством України та правилами
платіжної системи. Цей договір може
включати умови, що визначають порядок
відкриття картрахунку і порядок
надання та використання платіжної
картки. Допускається укладення
окремого договору про відкриття
картрахунку. У договорі про надання та
використання платіжної картки мають
бути визначені предмет договору, права,
обовязки клієнта та емітента, їх
відповідальність, порядок розгляду
спорів та інші визначені сторонами
умови.

Дослідивши всі наявні та добуті докази,
колегія суддів погоджується з
висновком районного суду про те, що
Банком не надано доказів про укладення
договору, який би відповідав вимогам
чинного законодавства, а саме умов про
порядок відкриття картрахунку, порядок
надання та використання платіжної
картки НОМЕР_1, не визначені предмет
договору, права, обовязки клієнта та
емітента, їх відповідальність, порядок
розгляду спорів та інші визначені
сторонами умови.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже, приймаючи до уваги відсутність
доказів укладення вказаного
кредитного договору, відсутні підстави
для стягнення заборгованості по цьому
договору.

Крім вказаної вище підстави для
відмови у задоволенні позову, суд
першої інстанції послався також на
сплив позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів виходить з
того, що відповідачка ОСОБА_7
категорично заперечила отримання
кредитної картки а Банк не надав
будь-яких доказів видачі у
встановленому порядку такої картки
відповідачці.

За таких умов, суд апеляційної
інстанції не може погодитись з
твердженням міськрайонного суду про
сплив позовної давності, так як термін
дії картки вказаний на самій картці.

Крім того, згідно розяснень, які
містяться у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№ 14 «Про судове рішення у цивільній
справі», встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Таким чином, відмова в задоволенні
позову на підставі пропущення строку
позовної давності та по суті позовних
вимог не можуть бути застосовані
одночасно, оскільки це дві самостійні
підстави для відмови в позові.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає за
необхідне виключити з мотивувальної
частини рішення вказівку на сплив
позовної давності, як на підставу у
відмові в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки
Аліни Володимирівни - задовольнити
частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 24 січня 2014
року - змінити, виключивши з
мотивувальної частини рішення
посилання на пропуск терміну позовної
давності, як підставу у відмові в
задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :