Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Антипової Л.О.

при секретарі
Філімоновій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
припинення права на частку у спільному
майні та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просить припинити право
власності відповідача на 1/3 частку
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, визнати за нею право власності
на 1/3 частку спірної квартири та
стягнути з відповідача на її користь
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 932,20 грн. Вимоги мотивує тим, що
вона та відповідач є співвласниками
спірної квартири, яка складається з
двох жилих кімнат, загальною площею 53,80
кв.м. Відповідно до свідоцтва про право
власності від 22.09.2004 року дана квартира
належала трьом власникам у рівних
частках, а саме - їй, її матері та її
батькові - відповідачу по справі.
Квартира була отримана у спільну
часткову власність шляхом
приватизації відповідно до вимог
чинного законодавства України. В 2010
році шлюб між батьками позивача було
розірвано. Після розірвання шлюбу
батьків, між сторонами склалися
неприязні стосунки, в зв'язку із чим
позивач разом із матір'ю змушені були
залишити квартиру та винаймати собі
окреме житло. 13.09.2012 року мати позивача,
відповідно до договору-дарування
подарувала їй свою 1/3 частку спірної
квартири. Позивач неодноразово
пропонувала відповідачу продати
спірну квартиру, а кошти розділити
пропорційно до часток у спільному
майні, проте відповідач відмовляється
від такого поділу майна, в зв'язку із
чим вона і вимушена звернутися до суду
з даним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив задовольнити позов з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти позову та
пояснила, що дійсно квартира належала
трьом співвласникам у рівних частках
та в подальшому мати позивачки
подарувала їй свою 1/3 частку спірної
квартири. Крім того, представник
відповідача зазначила, що позивачем не
надано належних доказів що відносини
між позивачем та відповідачем
унеможливлюють їх спільне проживання в
одній квартирі через поведінку саме
відповідача, яка б негативно впливала
на фізичний, психологічний та
емоційний стан позивача. Також
представник пояснила, що відповідач
займає кімнату меншою площею в спірній
квартирі, ніж позивач та відповідач не
заперечує проти спільного з позивачем
користування спірною квартирою. Крім
того, представник зазначила, що
відповідач хворіє на цукровий діабет,
інсуліново-залежний, отримує медичну
допомогу та лікування за місцем
проживання, в зв'язку із чим просила
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, вивчивши
матеріали справи та зібрані по справі
докази, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 24
грудня 1991 року на ім'я відповідача
ОСОБА_2 разом з родиною у складі трьох
осіб Виконавчим комітетом районної
Ради народних депутатів міста Києва
було видано ордер на житлове
приміщення № 26923 серія Б на право
зайняття житлового приміщення площею
29,7 кв. м. з двох кімнат за адресою:
АДРЕСА_1.

У подальшому спірна квартира була
приватизована та відповідно до
свідоцтва про право власності,
виданого Дніпровською районною у м.
Києві державною адміністрацією від
22.09.2004 належала на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та членам
його сім'ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_1

13 вересня 2012 року ОСОБА_3 подарувала
ОСОБА_1, позивачу по справі, належну їй
1/3 частку квартири за нотаріально
посвідченим Договором дарування від
13.09.2012, та зареєстрованим 24.09.20012 в
Комунальному підприємстві «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації прав власності на об'єкти
нерухомого майна».

Позивач в своїй заяві посилається на
те, що після розірвання шлюбу між її
батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідач
створив їй жахливі та неможливі умови
проживання у спірній квартирі, в
зв'язку з чим вона разом із матір'ю були
змушені залишити квартиру та винаймати
собі окреме житло.

Однак, дані доводи, як підставу для
задоволенню позову, суд прийняти до
уваги не може, виходячи з наступного.

Як убачається із технічного паспорту,
квартира АДРЕСА_1 має дві кімнати
площами 15,8 кв.м. та 13,9 кв.м.; жила площа
квартири складає 29,7 кв.м., загальна
площа - 53,8 кв.м. (а.с. 19-20).

Як встановлено в судовому засіданні та
не оспорюється позивачем, відповідач
займає кімнату меншою площею та не
заперечує проти проживання в квартирі
своєї дочки.

Виходячи з вищевикладеного, частка
відповідача у спільному майні
співвласників не є незначною. Крім
того, позивачем не доведено факту
наявності іншого житла у ОСОБА_2 та
того, що останній не потребує спірної
квартири.

Відповідно до висновку експерта № 1-26/07
за результатами проведення
експертного будівельно-технічного
дослідження від 26.07.2013 р., виділити в
натурі 1/3 частину квартири АДРЕСА_1
неможливо.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України визначено,
що право особи на частку у
спільному майні може бути припинене
за рішенням суду на підставі позову
інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування
майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до ст. 47 Конституції
України, кожен має право на житло. Ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 41 Конституції України та
частини 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст.
386 ЦК України).

Також в судовому засіданні знайшло
своє підтвердження і те, що відповідач
хворіє на цукровий діабет,
інсуліново-залежний, отримує медичну
допомогу та лікування за місцем
проживання, не бажає щоб його позбавили
своєї власності.

Позивачем не доведено факт того, що
відносини між нею та відповідачем, її
батьком, унеможливлюють їх спільне
проживання в одній квартирі через
поведінку саме відповідача, яка б
негативно впливала на фізичний,
психологічних та емоційний стан
позивачки, однак дані доводи,
враховуючи положення чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, також не є підставою
для задоволення позову.

За викладених обставин позов
задоволенню не підлягає, оскільки не
знайшов свого підтвердження в судовому
засіданні.

Керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції
України, ст. ст. 316-319, 321, 358, 365, 386 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 57 - 64, 88, 158, 208, 209, 212 -
215, 218 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про припинення права на частку у
спільному майні та визнання права
власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: