АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/5343/13-ц
Провадження № 22-ц/792/139/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Корніюк А.П.,

суддів: П'єнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

апелянта ОСОБА_1, його представник
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 22 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на житло.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Звертаючись із позовом ОСОБА_3
обґрунтовувала свої позовні вимоги
тим, що на підставі договору
купівлі-продажу від 03.11.1998 року вона є
власником домоволодіння АДРЕСА_1. З 2011
року до початку 2012 року вона проживала
з відповідачем у фактичних шлюбних
стосунках і після погіршення їхніх
відносин просила відповідача
добровільно звільнити займане житлове
приміщення, однак ОСОБА_1 відмовляється
виселитися із спірного житлового
будинку. Позивачка вказувала, що своїми
діями відповідач чинить їй перешкоди у
користуванні належним її будинком, а
тому просила виселити відповідача без
надання йому іншого житла.

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
із зустрічною позовною заявою,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
спірний будинок перебував у
непридатному для проживання стані,
однак за час спільного проживання з
відповідачкою він за згодою
відповідачки за власні кошти провів
ремонт та добудову вказаного
домоволодіння, внаслідок чого його
загальна вартість значно збільшилась.
Тому ОСОБА_1 просив визнати за ним право
власності на 13% домоволодіння АДРЕСА_1,
а первісний позов ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

В ході розгляду справи ОСОБА_1
уточнив свої вимоги та просив визнати
за ним право власності на 47,87%
домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 22 листопада 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто
перешкоди ОСОБА_3 у користуванні
належним їй на праві особистої
власності домоволодінням АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_1 з даного
домоволодіння без надання йому іншого
житла. В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає
рішення суду першої інстанції
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
просить його скасувати і ухвалити нове
рішення, яким його позов задовольнити,
а позовну заяву ОСОБА_3 залишити без
задоволення. Апелянт зазначає, що судом
безпідставно не взято до уваги покази
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які
безпосередньо проводили ремонтні
роботи у спірному домоволодінні і не
було належним чином оцінено висновок
експерта №114/013.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримали в повному
обсязі та просять її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4
апеляційну скаргу не визнали, просять
її відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників
процесу та перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Частиною 1 статті 309 ЦПК України
визначено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з»ясування
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Суд першої інстанції не в повній
мірі з'ясував обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги
сторін та їх заперечення, не застосував
норму матеріального права, що
підлягала до застосування (ст.ст. 64, 109,
152, 156 ЖК УРСР)
та не вірно витлумачив
застосований закон (ст. 391 ЦК України,
ст. 150 ЖК УРСР).

У зв'язку з неповним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими;
порушенням норм матеріального та
процесуального права оспорюване
рішення підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з
того, що позивачка є власником спірного
житлового будинку і відповідно до
вимог ст. 391 ЦК України та вимог ст.ст. 150,
155 ЖК України ОСОБА_1 підлягає виселенню
з домоволодіння АДРЕСА_1. Відмовляючи в
задоволенні зустрічних позовних вимог
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 не доведено, що він з ОСОБА_3
проживали однією сім»єю, що остання
надала згоду на проведення перебудови
її житлового будинку і, оскільки ОСОБА_1
самовільно проводив будівельні роботи
у житловому будинку, тому і відсутні
підстави набуття останнім права
власності на 47,87% спірного
будинковолодіння.

Однак, з такими висновками колегія
суддів не погоджується.

Відповідно до ст. 317, 319, 321
Цивільного кодексу України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового
кодексу громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Ст. 156 цього ж кодексу
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 64 Житлового
кодексу визначено, що до членів сім'ї
наймача належать дружина, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом.

Встановлено, що ОСОБА_1 вселився в
спірний житловий будинок саме як члени
сім'ї власника будинку ОСОБА_3 і зі
згоди останньої. Вказані обставини
визнаються сторонами, а тому у
відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України
доказуванню не підлягають. На підставі
наведеного, не підлягає до задоволення
позовна вимога ОСОБА_3 про виселення
ОСОБА_1 з підстав порушення прав
власника ст. 391 ЦК України, а тому
апеляційна скарга в частині порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права є обґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що не
підлягає до задоволення також позовна
вимога ОСОБА_1 про визнання права
власності на житло виходячи із
слідуючого.

Згідно положень ч.1 та ч.4 ст. 332 ЦК
України переробкою є використання
однієї речі (матеріалу), в результаті
чого створюється нова річ. Якщо
вартість переробки і створеної нової
речі істотно перевищує вартість
матеріалу, право власності на нову річ
набуває за її бажанням особа, яка
здійснила таку переробку. У цьому разі
особа, яка здійснила переробку,
зобов'язана відшкодувати власникові
матеріалу моральну шкоду.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з
початку 2011 року по 2012 рік проживали
однією сім»єю. Даний факт визнається
сторонами, а тому згідно ч.1ст. 61 ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 74 СК
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім»єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно набуте
ними за час спільного проживання
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Згідно ч.3 ст. 10 та ч.1ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_1 та його
представником не надано суду належних
та допустимих доказів, які
підтверджують, що спірний житловий
будинок із відповідними перебудовами
та добудовами є спільним майном
подружжя і що ОСОБА_1 має право саме на
47,87% спірного житлового будинку.

Відповідно до статті 152 ЖК УРСР
переобладнання і перепланування
житлового будинку (квартири), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, провадяться з
дозволу виконавчого комітету місцевої
влади.

Правилами користування
приміщеннями житлових будинків і
гуртожитків, затвердженими Постановою
Кабінету Міністрів України від 8 жовтня
1992 р. № 572 передбачено, що власники,
наймачі (орендарі) приміщень житлових
будинків мають право на переобладнання
і перепланування житлових і підсобних
приміщень, балконів і лоджій за
відповідними проектами без обмеження
інтересів інших громадян, які
проживають у будинку, з дозволу
власника будинку (квартири) та органу
місцевого самоврядування, що видається
в установленому порядку (п. 4).

Правилами утримання жилих будинків
та прибудинкових територій,
затверджених наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005 р. № 76, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 25 серпня
2005 р. № 927/11207 встановлено, що
переобладнання і перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у будинках
приміщень дозволяється робити після
одержання дозволу виконавчого
комітету місцевої ради.

Встановлено, що проведення
переобладнання, перепланування та
добудова спірного житлового будинку
була здійснена без дозволу органу
місцевого самоврядування на
проведення конкретних робіт. Вказана
обставина визнається сторонами, а тому
згідно ч.1ст. 61 ЦПК України доказуванню
не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316, 317, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 22 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про виселення та в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання права власності на житло
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
А.П. Корніюк

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції - Мазурок
О.В. Справа: №22ц/792/139/14

Доповідач - Корніюк А.П.
Категорія: 41, 44