АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-796 1678
Головуючий у 1 інстанції -
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач
Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 14 листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5,
Деснянська районна в місті Києві
державна адміністрація, про зміну
договору найму житлового приміщення та
виділення в користування кімнати,-

В С Т А Н О
В И Л А :

В вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з зазначеним позовом та вказувала,
що вона разом із своїми неповнолітніми
дітьми проживає в АДРЕСА_1. Окрім неї та
її дітей в квартирі проживають та
зареєстровані відповідачка ОСОБА_1 її
мати,яка є власником особового рахунку
та третя особа її сестра- ОСОБА_5 з
неповнолітньої донькою ОСОБА_6.
Протягом тривалого часу між ними
склався фактичний порядок
користування квартирою і вона з двома
дітьми користується в квартирі
кімнатою розміром 18,1 кв.м.,кімнату
розміром 11,3 кв.м. займає мати,а кімнату
розміром 11,9 кв. займає сестра разом зі
своєю донькою. Посилаючись на те, що з
відповідачкою вони не можуть
визначитись із розмірами участі в
оплаті комунальних послуг та оскільки
вона веде самостійно від матері та
сестри господарство та бюджет,
позивачка просила суд змінити договір
найму квартири, виділити їй житлову
кімнату площею 18,1 кв.м. та укласти з нею
окремий договір найму житлового
приміщення на зазначену житлову
кімнату.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 14.11.2013 року позов ОСОБА_2
задоволено, розподілено особові
рахунки між ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 по
оплаті житлово-комунальних послуг у
квартирі АДРЕСА_1.

З таким рішенням суду першої інстанції
не погодилася відповідачка ОСОБА_1 та
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом
процесуального права та невірне
застосування норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2в
задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт вказує, зокрема, що
Правилами користування приміщеннями
житлових будинків і гуртожитків,
затверджених постановою КМ України від
08.10.1992 р. № 572 у редакції постанови КМ
України від 24.01.2006 р. № 45, на які
послався суду першої інстанції в
оскаржуваному рішенні, не передбачено
розподілу особових рахунків по оплаті
житлово-комунальних послуг, як і не
передбачено розподіл особових
рахунків між мешканцями квартири без
зміни договору найму жилого
приміщення. Окрім цього, зазначає
апелянт що судом порушено
процесуальне права, оскільки позивачка
ОСОБА_2 в судовому засіданні змінила
одночасно і предмет і підставу позову,
тобто пред'явила новий позов, проте,
копію такого позову її не було вручено.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції ОСОБА_1 доводи своєї
апеляційної скарги підтримала.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник
проти апеляційної скарги заперечували,
підтримали письмові заперечення на
апеляційну скаргу та просили залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_5 проти апеляційної
скарги не заперечувала, просила її
задовольнити та скасувати рішення суду
першої інстанції.

Представник третьої особи Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації, будучи належно
повідомлений про час та місце судового
засідання, не з,явився.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін, або інших осіб,які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час та місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової
О.В., пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню .

Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
сторонами визнано відсутність згоди
стосовно оплати житлово-комунальних
платежів та з підстав п.10 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і гуртожитків розподілив
особові рахунки в квартирі АДРЕСА_1 між
ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 При цьому, суд
виходив з позовних вимог,які були
позивачкою уточнені під час розгляду
справи.

Проте таких висновків суд дійшов з
грубим порушенням процесуального та
матеріального права, з огляду на що
рішення суду не можна визнати законним
та обґрунтованим.

Згідно роз'ясень, викладених в п.п. 2,3,11
постанови Пленуму ВСУ № 14 від
18.12.2009р.«Про судове рішення у цивільній
справі» рішення суду повинно бути
обґрунтованим та вмотивованим,
прийнятим на повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, а також, якщо рішення
містить вичерпні висновки суду, що
відповідають встановленим на підставі
достовірних доказів обставинам, які
мають значення для вирішення справи.

У мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Відповідно до положень статей 10 і
11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в
межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.
Відповідно до статті 19 Конституції
України статті 11 ЦПК та з урахуванням
положення частини четвертої статті 10
ЦПК вийти за межі заявлених вимог
(вирішити незаявлену вимогу,
задовольнити вимогу позивача у
більшому розмірі, ніж було заявлено)
суд має право лише у випадках, прямо
передбачених законом.

Зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

З наявної в справі позовної заяви
ОСОБА_2 вбачається, що остання заявила
вимоги про зміну договору найму
житлового приміщення,укладання з нею
окремого договору найму на кімнату 18,1
кв.м. в спірній квартирі та виділення в
зазначеної кімнати в її користування
(а.с.3).

Інших позовних вимог (доповнень до них,
уточнень),заявлених з підстав ст.31 та
оформлених відповідно до вимог ст.119
ЦПК України матеріали справи не
містять.

Таким чином, на порушення
процесуального права, судом першої
інстанції вирішені вимоги
пророзподіл в спірній квартирі
особових рахунків які в визначеному
законом порядку не заявлялись.

Між тим, захистивши в такий спосіб
права та інтереси позивачки,суд не
врахував права та інтереси інших осіб -
наймачів квартири, зокрема, ОСОБА_5 та
її неповнолітньої доньки.

Так, згідно копії ордеру,який міститься
на а.с. 4, виданого 15 серпня 1986 року
виконкомом Ленінградської районної
Ради народних депутатів м. Києва,
квартира АДРЕСА_1 надавалась ОСОБА_7 на
склад сім,ї він, дружина ОСОБА_1 та їх
дві доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Згідно довідки від 5.06.2013 року, виданої
ЖЕК № 306 станом на червень 2013 року в
зазначеній квартирі зареєстровані
ОСОБА_1- власник особового рахунку та
члени її сім,ї: донька ОСОБА_2 та її
неповнолітні діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4
також її донька ОСОБА_5 та її
неповнолітня донька ОСОБА_6 (а.с. 5).

Наведені докази свідчить про те, що
згідно ст. 64 ЖК України ОСОБА_5 та її
неповнолітня донька, є членами сім,ї
наймача ОСОБА_1 і мають рівні з
позивачкою права та обов'язки, проте до
участі в справі вона залучена лише в
якості третьої особи і на порушення ст.
33 ЦПК, не вирішивши питання щодо
процесуального статусу ОСОБА_5, суд в
своєму рішенні вирішив права
останньої, розподіливши особові
рахунки в квартирі безпосередньо між
нею позивачкою та відповідачкою.

Під час розгляду справи, як в суді
першої так і апеляційної інстанції,
третя особа ОСОБА_5 категорично
заперечувала проти зміни договору
найму та виділення позивачці окремої
кімнати. Проти задоволення позову
заперечувала також і позивачка ОСОБА_1
і обидві пояснювали, що таке вирішення
спору призведе по порушення їх прав,
оскільки позивачка має борги, про що
свідчить надане ними повідомлення ПАТ
«РайффайзенБанк Аваль» (а.с.32) і в
подальшому вона має наміри відчужити
належну її частку квартири,можливо в
спосіб не передбачений законом.

Ці заперечення та доводи залишились
поза увагою суду першої інстанції і
відповідно до ст. 212 ЦПК суд не дав їм
будь-якої оцінки.

Окрім цього, рішення суду першої
інстанції прийнято також з порушенням
і матеріального права,яке полягає в не
застосуванні судом норм матеріального
права, які підлягають застосуванню до
даних правовідносин,а саме ст.ст.63,64,104
Житлового Кодексу України.

Таким чином, порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, відповідно до ст.
309 ЦПК, є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення по суті справи нового
рішення.

Розглянувши позов ОСОБА_2 в заявлених
межах та на підставі вище встановлених
обставин, колегія суддів не вбачає
підстав для його задоволення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України договір
найму жилого приміщення може бути
змінено тільки за згодою наймача,
членів його сім'ї і наймодавця, за
винятком випадків, передбачених чинним
законодавством (ст. 103 ЖК України).

В силу ч. 1 ст. 104 Житлового кодексу
України, член сім'ї наймача вправі
вимагати за згодою інших членів сім'ї,
які проживають разом з ним, укладення з
ним окремого договору найму, якщо жилу
площу, що припадає на нього, може бути
виділено у вигляді приміщення, яке
відповідає вимогам ст. 63 цього кодексу.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
ВСУ «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» №2 від
12.04.1985 року, в силу ст.104 ЖК У РСР, суд
вправі задовольнити вимоги члена сім'ї
наймача про поділ жилого приміщення,
якщо жилу площу, що припадає на нього
(або з урахуванням укладеної угоди про
порядок користування жилим
приміщенням), може бути виділено у
вигляді ізольованого приміщення, яке
складається з однієї або кількох
кімнат, розмір якого не менше
встановленого для надання одній особі.

З аналізу зазначених норм вбачається,
що суд вправі задовольнити вимоги
члена сім'ї наймача про поділ жилого
приміщення, якщо жилу площу, що
припадає на нього (або з урахуванням
укладеної угоди про порядок
користування жилим приміщенням), може
бути виділено у вигляді ізольованого
приміщення, яке складається з однієї
або кількох кімнат, розмір якого не
менше встановленого для надання одній
особі. При поділі жилого приміщення за
вимогою члена сім'ї наймача йому може
бути виділено ізольоване жиле
приміщення розміром меншим за жилу
площу, що припадає на нього. Однак поділ
не може бути допущений, коли це
призведе до штучного погіршення
житлових умов позивача і викличе
необхідність постановки його на облік,
як такого, що потребує поліпшення
житлових умов.

Встановлено, що житлова площа квартири
АДРЕСА_1 становить 41.3 кв.м., відповідно
на кожного члена сім,ї приходиться по
6,8 кв.м. , що є меншим норми мінімальної
жилої площі (7,5 кв. м.), встановленої п. 2
постанови виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів і президії Київської міської
ради профспілок від 15.07.1985 року №582 «Про
порядок застосування в м. Києві Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
жилих приміщень в Українській РСР», а
тому виділення ОСОБА_2, без згоди інших
наймачів, в користування ізольованої
кімнати призведе до звуження житлових
прав наймачів та їх штучного
погіршання.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303,304,307,309,313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 14 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді