Справа № 362/633/13-ц Головуючий у І
інстанції Корнієнко С.В.Провадження №
22-ц/780/1694/14 Доповідач у 2
інстанції СушкоКатегорія 40
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенка В.Д.,
Кулішенка Ю.М.

при секретарі: Антіпову Я.А.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 04 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання майна спільною
сумісною власністю, визнання
недійсними договорів дарування та
державного акту на землю, визнання
права власності на будинок, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідача про
визнання недійсними договорів
дарування від 26 липня 2005 року,
посвідчених приватним нотаріусом
Васильківського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3 за реєстрованими №№3671
та 3674, між ОСОБА_4 та відповідачем, щодо
дарування останній будинку АДРЕСА_1 та
земельної ділянки, площею 0,251 га., на
якій він розташований, посилаючись на
те, що зазначене нерухоме майно є їх з
померлим ОСОБА_4 спільною сумісною
власністю, оскільки вони з квітня 1995
року разом проживали однією сім'єю, на
придбання будинку використовували
спільні кошти. Також просила суд
визнати за нею права власності на ?
частину цієї нерухомості та недійсним
державний акт на земельну ділянку на
якій розташований спірний будинок.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 04 листопада 2013 року в задоволені
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким її позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи, не
відповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
процесуального та матеріального права.
Вважає, що суд неправомірно не взяв до
уваги покази свідків про її сумісне
проживання, ведення спільного
господарства та купівлю нерухомого
майна за спільні кошти з ОСОБА_4, також
вважає, що вона не пропустила строки
позовної давності, оскільки дізналась
про порушене право в жовтні 2010 року у
зв'язку з пред'явленням ОСОБА_2 позову
про витребування майна до неї.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що позов заявлений не правомірно,
оскільки позивач не довела віднесення
спірної нерухомості до спільної
сумісної власності, крім того позивач
пропустила строк позовної давності.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

Суб'єктами права спільної сумісної
власності можуть бути фізичні особи,
юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст.ст. 256, 267 та 258 ЦК України
зазначають поняття позовної давності,
загальний строк якої складає три роки,
а для розірвання договору дарування -1
рік.

Встановлено, що 13 квітня 2001 року ОСОБА_4
придбав будинок та земельну ділянку по
АДРЕСА_1

Згідно рішення Московського місцевого
суду м. Києва від 14 вересня 2001 року та
свідоцтва серії НОМЕР_1 від 27 листопада
2001 року, шлюб між ОСОБА_4 та його
колишньою дружиною ОСОБА_5 розірваний 27
листопада 2001 року.

26 липня 2005 року ОСОБА_4 подарував
відповідачеві будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку, площею 0,251 га., на якій
він розташований.

Відповідач є власником земельної
ділянки, площею 0,251 га, по АДРЕСА_1
Київської області, що підтверджується
державним актом серії ЯД № 2 від 12
жовтня 2006 року.

Згідно із свідоцтва серії НОМЕР_2 від
13.05.2010 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

З листа Ксаверівської сільської ради
Васильківського району Київської
області № 238 від 27.06.2013 року вбачається,
що позивач проживає за спірною адресою
з квітня 2001 року.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
вірного висновку, що позов заявлений не
правомірно, оскільки позивачем не
доведено перебування земельної
ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1
у спільній сумісній власності її та
ОСОБА_4, а також пропущення позивачем
строку позовної давності.

Також суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, про те що спірне
майно ОСОБА_4 придбав перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі ОСОБА_5.

Крім того суд вірно не прийняв до уваги
покази свідків, щодо сумісного
проживання позивача з ОСОБА_4 та
купівлю нерухомого майна за спільні
кошти, оскільки КпШС України, який
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, не передбачав визнання
майна спільною сумісною власності,
вразі спільного проживання чоловіка
та жінки без реєстрації шлюбу.

За таких обставин, суд дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, рішення
суду ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права і
не може бути скасовано з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 04 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: