Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Володимирецького районного суду від 3
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору,: ОСОБА_5 і
Любахівська сільська рада
Володимирецького району Рівненської
області; про визнання договору
дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного
суду від 3 грудня 2013 року позов
задоволено:

- визнано недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, що
укладений 7 серпня 1982 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_1.

- стягнуто із відповідача на користь
ОСОБА_5 150 гривень судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі представник відповідача ОСОБА_1
- ОСОБА_2 посилався на помилковість
висновку місцевого суду про те, що
житловий будинок з господарськими
будівлями АДРЕСА_1 у 1982 році відносився
до суспільної групи «колгоспний двір».
Також неправильними є його твердження
про те, що позивачі про оспорюваний
договір дарування дізнались у 2012 році,
а тому позовна давність відповідно до
ст. ст. 71, 76 ЦК Української РСР ними не
пропущена.

У 1961 році ОСОБА_6 (батько відповідача)
побудував спірний житловий будинок, що
стверджується записами в
погосподарській книзі. Станом на той
час жоден з членів сім'ї ОСОБА_6 членом
колгоспного двору не був, а їх
господарство не мало статусу
колгоспного двору, будинок на праві
власності належав дарувальнику ОСОБА_6,
що встановлено у п. п. 1, 2 цього
правочину.

Вважаючи, що подарований житловий
будинок відносився до суспільної групи
«колгоспний двір», суд першої
інстанції послався лише на записи у
погосподарській книзі. Проте та
обставина, що господарство ОСОБА_6
станом на 1982 рік мало статус
колгоспного двору, не підтверджує того,
що побудований ним ще у 1961 році
житловий будинок належав до
колгоспного двору.

Крім перерахованого у ст. 120 ЦК УРСР
майна, колгоспному двору належать
передані в його власність членами
двору їх трудові доходи від участі в
громадському господарстві колгоспу
або інше передане ними у власність
двору майно, а також предмети
домашнього вжитку і особистого
користування, придбані на спільні
кошти.

Вважав, що ОСОБА_6 належний йому на
праві власності спірний будинок у
власність колгоспного двору не
передавав.

Також місцевим судом помилкового не
задоволено його клопотання про
застосування позовної давності.

У своїх поясненнях суду ОСОБА_3 визнала,
що про укладення оспорюваного договору
дарування їй було відомо після його
укладення, але не пізніше 1998 року. Також
пояснила, що знала про рішення
виконавчого комітету Любахівської
сільської ради народних депутатів від
27 січня 1998 року, яким господарство
ОСОБА_1 і ОСОБА_5 було розділено порівну.
Зі змісту рішення видно, що
господарство належить ОСОБА_1 на
підставі оспорюваного договору
дарування.

З цих міркувань представник
відповідача просив рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити у
справі нове - про задоволення позову.

У поданих запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване
рішення законним і обґрунтованим,
просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що укладення
договору дарування всього житлового
будинку, який належав до колгоспного
двору, без згоди позивачів суперечило
закону та порушувало їхні права, а тому
оспорювану угоду визнано недійсною з
урахуванням поважності причин
пропущення позовної давності.

Проте з висновками про позовну
давність погодитися не можна.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 7
серпня 1982 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 було
укладено договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1, який посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Любахівської сільської ради
Володимирецького району (а.с. 11).

Вважаючи, що зазначений договір
порушує їхні права, а про те, що спірний
будинок відносився до суспільної групи
«колгоспний двір» дізналися лише в 2012
році, у червні 2013 року позивачі
звернулися до суду з позовом про
визнання договору дарування недійсним.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, зазначений житловий будинок
на момент укладення договору дарування
відносився до суспільної групи
«колгоспний двір». Про це свідчать як
висновки апеляційного суду, зроблені
рішеннями від 31 липня 2012 року і від 10
квітня 2013 року, так і повно та правильно
з'ясовані місцевим судом обставини
справи.

З перевіреної судом книги
погосподарського обліку №3
Любахівської сільської ради
Володимирецького району видно, що
станом на серпень 1982 року господарство
ОСОБА_6 рахувалося як колгоспний двір.

Норми ст.ст. 120 і 121 ЦК Української РСР,
який діяв на час спірних відносин,
передбачали належність майна
колгоспного двору його членам на праві
сумісної власності. Володіння,
користування і розпоряджання майном
колгоспного двору здійснюється за
згодою всіх членів двору, а при
відсутності такої згоди спір про
володіння, користування або
розпоряджання майном колгоспного
двору вирішується судом.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є
та угода, яка не відповідає вимогам
закону.

Оскільки оспорюваним договором
порушено суб'єктивні цивільні права
позивачів, тому правильним є висновок
суду першої інстанції про його
недійсність.

Однак не можна погодитися з
твердженнями про поважність причин
пропущення строку позовної давності
ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

Так, статтею 71 ЦК Української РСР, який
діяв на час виникнення спірних
відносин, передбачено тривалість
загального строку для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), у три роки.

Норми ст. 76 ЦК УРСР вказують, що перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78 і
79 цього Кодексу.

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 10 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, третя особа: Любахівська
сільська рада; про визнання договору
дарування недійсним встановлено, що
ОСОБА_5 було відомо про укладення
оспорюваного договору від 7 серпня
1982року в серпні 1982 року (а.с. 18, зв.).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Оскільки ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_5, тому
достатніми є підстави стверджувати, що
про укладення договору вона дізналася
тоді, коли дізнався і її чоловік. З тих
самих підстав про укладення договору
дарування повинно було бути відомо й
ОСОБА_4 - синові ОСОБА_3. Хоча на момент
укладення угоди він був малолітнім,
однак право захищати його інтереси
законом покладалося на законних
представників - його батьків, які не
використали своїх прав представництва
і на той час погодилися з існуванням
цього юридичного факту.

Таким чином перебіг строку позовної
давності почався у серпні 1982 року і
закінчився у серпні 1985 року.

Поважних причин, з яких було пропущено
строк позовної давності, позивачі не
надали, судом їх не було здобуто, а
наведені ними обставини на увагу
колегії суддів не заслуговують.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Тому в задоволенні позову слід
відмовити з підстав пропущення строку
позовної давності.

При цьому колегія суддів ураховує, що
правила про позовну давність повинні
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. Тому в разі
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушене, позов не підлягає
задоволенню не з причин пропуску
позовної давності, а по суті заявленої
вимоги.

При вирішенні справи суд першої
інстанції уваги на викладені обставини
не звернув, що призвело до ухвалення
рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для ухвалення нового рішення
відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
незастосування норм матеріального
права, які підлягали застосуванню.

На підставі ст.ст. 71, 76, 80 ЦК Української
РСР, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316,
324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Володимирецького районного
суду від 3 грудня 2013 року скасувати.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити у
задоволенні позову до ОСОБА_1, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_5 і
Любахівська сільська рада
Володимирецького району Рівненської
області; про визнання договору
дарування недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
С.П.Ковалевич

А.М.Шеремет