Провадження № 22-ц/779/2658/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій
О.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права
власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 03 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_5 про
визнання права власності на
автомобіль, мотивуючи вимоги тим, що 21
січня 2013 року між нею та відповідачкою
було укладено договір купівлі-продажу
автомобіля марки «Nissan Micra», номер
кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, відповідно
до якого відповідачка даний автомобіль
продала позивачці за 80000 грн., а
позивачка прийняла вказаний
автомобіль. Договір купівлі-продажу
оформлений розпискою, власноручно
написаною ОСОБА_5 21.01.2013 року. Позивачка
зазначала, що на виконання договору
16.02.2013 року їй надано генеральну
довіреність на право керування та
розпорядження автомобілем, яка
нотаріально посвідчена. На даний час їй
стало відомо, що відповідачка має
власний бізнес та у неї є проблеми,
пов'язані з борговими зобов'язаннями
перед третіми особами, тому в неї
виникли побоювання, що відповідачка
може в будь-який час відкликати
довіреність чи вимагати додаткові
кошти за купівлю автомобіля. Після
придбання автомобіля жодних претензій
у відповідачки не виникало. В свідоцтві
про реєстрацію транспортного засобу
вказано про кредит у ВАТ "Банк
Універсальний", однак цей кредит
погашений, що підтверджується
довідкою. Також згідно витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна жодних обтяжень щодо зазначеного
автомобіля не має. Посилаючись на
наведене, на підставі ст.ст.321, 328, 334, 336,
392 ЦК України ОСОБА_3 просила
визнати за нею право власності на
вказаний автомобіль.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 03 жовтня 2014 року позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на автомобіль марки «Nissan
Micra», номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2.

На вказане рішення ОСОБА_6 як особа, яка
не брала участі у справі, проте суд
вирішив питання про його права та
обов'язки, подав апеляційну скаргу, в
якій посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема, апелянт зазначає, що
надання довіреності і складання
розписки не передбачено чинним
законодавством як підставу набуття
права власності на автомобіль, тому у
суду не було жодних підстав вважати, що
між позивачкою та відповідачкою було
укладено договір купівлі-продажу
автомобіля. Крім того зазначає, що 18
липня 2014 року він звернувся до
Івано-Франківського міського суду з
позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів
за договором позики. Ухвалою суду від 21
липня 2014 року накладено арешт на майно
ОСОБА_5, в тому числі на спірний
автомобіль, а рішенням від 13 жовтня 2014
року його позов задоволено та стягнуто
на його користь з відповідачки 14000
доларів США та 4000 Євро. В
провадженні того ж судді перебувала
справа, по якій він наклав арешт на
спірний автомобіль, і цей же суддя
визнав право власності на автомобіль,
хоча нормами ст.60 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено
інший порядок розгляду даного питання.
З цих підстав просив рішення суду
скасувати.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримав з наведених у ній мотивів та
просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_5 заперечили проти
задоволення апеляційної скарги,
просили відхилити скаргу, оскільки
рішення суду є законним та
обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи за позивачкою право власності
на автомобіль марки «Nissan Micra», номер
кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_3 суд першої
інстанції виходив з того, що 21 січня 2013
року згідно розписки відповідачем
продано позивачу вказаний автомобіль
за 80000 грн., який позивачем і прийнято.
На виконання вказаного договору ОСОБА_3
надано довіреність на право керування
та розпорядження автомобілем, яка
нотаріально посвідчена 16.02.2013 року.
Таким чином, суд дійшов висновку, що між
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу, на підставі якого та
відповідно до ст.334 ЦК України
позивачка стала власником автомобіля,
оскільки прийняла вказаний автомобіль.
При цьому суд, зважаючи на те, що
відповідачка визнала обставини,
викладені в позовній заяві, також
послався на статтю 336 ЦК України, яка
передбачає право власності на річ, від
якої власник відмовився.

Однак такого висновку суд дійшов
всупереч нормам матеріального права,
неповно з'ясувавши обставини справи.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Частиною 4 ст.203 ЦК України передбачено,
що правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Частиною 1 ст.639 ЦК України визначено, що
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Згідно п.3 ст.208 ЦК України правочини
фізичних осіб між собою на суму, що
перевищує у двадцять і більше разів
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян належить вчиняти у
письмовій формі.

Письмова форма договору
купівлі-продажу автомобіля
передбачена чинним на час виникнення
правовідносин між сторонами Порядком
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів (далі - Порядок),
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.98 N 1388.

Відповідно до п.1 Порядку
встановлюється єдина на території
України процедура державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів (далі - транспортні
засоби), оформлення та видачі
реєстраційних документів і номерних
знаків.

Цей Порядок є обов'язковим для всіх
юридичних та фізичних осіб, які є
власниками транспортних засобів,
виробляють чи експлуатують їх.
Представники власників транспортних
засобів виконують обов'язки та
реалізують права таких власників у
межах наданих їм повноважень (п.2
Порядку).

У п.3 Порядку зазначено, що державна
реєстрація транспортних засобів
проводиться підрозділами
Державтоінспекції з метою здійснення
контролю за відповідністю конструкції
та технічного стану транспортних
засобів установленим вимогам
стандартів, правил і нормативів,
дотриманням законодавства, що визначає
порядок сплати податків і зборів
(обов'язкових платежів), використанням
транспортних засобів в умовах воєнного
і надзвичайного стану, а також для
ведення їх обліку та запобіганню
вчиненню щодо них протиправних дій.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що особи,
які порушують цей Порядок, несуть
відповідальність згідно із законом

Пунктом 6 Порядку визначено, що
транспортні засоби реєструються за
юридичними та фізичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції (далі -
підрозділи Державтоінспекції).

Згідно п.7 Порядку власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Строк
державної реєстрації продовжується у
разі подання документів, які
підтверджують відсутність можливості
своєчасного її проведення власниками
транспортних засобів (хвороба,
відрядження або інші поважні причини).

Пунктом 8 Порядку передбачено, що
державна реєстрація транспортних
засобів проводиться на підставі заяв
власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
оцінку їх вартості (проводиться
спеціалістом, що пройшов необхідну
підготовку в порядку, встановленому
МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики,
Держмитслужбою та Фондом державного
майна, і має відповідні документи),
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів.

В абзаці 2 п.8 Порядку наведено перелік
документів, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, якими є: довідка-рахунок,
договори та угоди, укладені на товарних
біржах на зареєстрованих у
Департаменті Державтоінспекції
бланках, договори купівлі-продажу
транспортних засобів, оформлені в
Державтоінспекції, інші засвідчені в
установленому порядку документи, що
встановлюють право власності на
транспортні засоби, копія рішення суду,
засвідчена в установленому порядку, із
зазначенням юридичних чи фізичних
осіб, які визнаються власниками
транспортних засобів, марки, моделі,
року випуску таких засобів, довідка
органу соціального захисту населення
або управління виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, що виділили
автомобіль або мотоколяску; акт
приймання-передачі транспортних
засобів за формою згідно з додатком 6,
виданий підприємством-виробником або
підприємством, яке переобладнало чи
встановило на транспортний засіб,
митна декларація, акт про проведений
аукціон або постанова та акт про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу, видані органом
державної виконавчої служби.

Як видно із даного пункту, розписка чи
довіреність не входять до переліку
документів, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів.

Державна реєстрація транспортних
засобів проводиться за умови сплати їх
власниками передбачених
законодавством податків і зборів
(обов'язкових платежів), а також
внесення в установленому порядку
платежів за проведення огляду
транспортних засобів, державну
реєстрацію (перереєстрацію), зняття з
обліку, відшкодування вартості бланків
реєстраційних документів та номерних
знаків (абз.5 п.8 Порядку).

Як вбачається, зазначеним Порядком
встановлено спеціальний порядок
державної реєстрації (перереєстрації)
транспортних засобів, обов'язок
власників чи їх представників
зареєструвати (перереєструвати)
транспортні засоби протягом десяти діб
після придбання (одержання), що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів, сплату
власниками передбачених
законодавством податків, а також
внесення в установленому порядку
платежів за огляд транспортних
засобів, перереєстрацію та зняття їх з
обліку, відшкодування вартості бланків
реєстраційних документів та номерних
знаків.

Таким чином, вказаним Порядком
встановлено особливу письмову форму
укладення договору купівлі-продажу
транспортних засобів, якої позивачем
та відповідачем не дотримано, а тому
ОСОБА_3 не стала власником спірного
автомобіля. При цьому розписка про
одержання коштів за придбання
автомобіля та генеральна довіреність
не являються відповідно до закону
підставами переходу права власності на
транспортний засіб.

Як вбачається із матеріалів справи,
спірний транспортний засіб
зареєстрований за відповідачкою
ОСОБА_5, що підтверджується копією
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (а.с.7, 8), і саме
остання є власником автомобіля.

Враховуючи викладене, не може
визнаватися законним набуття права
власності на автомобіль, зокрема і
шляхом визнання права власності на
автомобіль, іншим шляхом, ніж це
передбачено Порядком, тому, в даному
випадку, визнання права власності за
позивачкою на автомобіль, що належить
відповідачці, суперечить вимогам
законодавства.

Такі висновки узгоджуються з позицією
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, що висловлена у листі від 28.01.2013
року №24-150/0/4-13 "Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав", в п.2 якого зазначено, що
нерідко суди визнають дійсними
договори купівлі-продажу та право
власності на автомобілі на підставі
виданих їх власниками довіреностей
іншим особам з правом користування та
повного розпорядження автомобілем або
на підставі розписок про отримання
власником грошової суми за проданий
автомобіль. При цьому суди залишають
поза увагою вимоги пункту 3 частини
першої статті 208 ЦК щодо необхідності
вчинення правочинів між фізичними
особами у письмовій формі на суму, що
перевищує у 20 і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, постанову Кабінету Міністрів
України від 7 вересня 1998 року N 1388 "Про
затвердження Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів", яка також
передбачає письмову форму договору
купівлі-продажу автомобілів. А
відповідно до пункту 4 зазначеної
постанови перед відчуженням
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того,
судами не перевіряється і не
враховується та обставина, що в деяких
випадках такі угоди укладаються з
метою уникнення відповідальності за
кредитними та іншими борговими
зобов'язаннями.

Також із матеріалів справи вбачається,
що ухвалою Івано-Франківського
міського суду від 21 липня 2014 року на
спірний автомобіль було накладено
арешт в порядку забезпечення позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення коштів
за договором позики. Рішенням
Івано-Франківського міського суду від
13 жовтня 2014 року вказаний позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6 борг в розмірі 14000
доларів США та 4000 євро. При цьому арешт
судом не було знято чи скасовано.

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України
"Про виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Всупереч даній нормі закону, суд визнав
за позивачкою право власності на
автомобіль, на який накладено арешт,
чим було порушено право апелянта
ОСОБА_6, на користь якого з відповідачки
- власника автомобіля, стягнуто борг,
чим суд обмежив можливість апелянта
стягнути суму боргу і відповідно
вирішив питання про його права. З
огляду на це ОСОБА_6 є особою, яка вправі
відповідно до ч.1 ст.292 ЦПК України
подати апеляційну скаргу на рішення у
даній справі.

Суд в рішенні зіслався на положення ч.1
ст.334 ЦК Україн. Так, згідно даної норми
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. З огляду на те,
що Порядком встановлено інші правила
набуття транспортного засобу у
власність, то судом неправильно
застосовано ч.1 ст.334 ЦК України. З цих же
міркувань судом неправильно
застосовано також і ст.336 ЦК України,
якою передбачено, що особа, яка
заволоділа рухомою річчю, від якої
власник відмовився (стаття 347 цього
Кодексу), набуває право власності на цю
річ з моменту заволодіння нею.

Таким чином, суд у порушення вимог
статей 214, 215 ЦПК України не визначився
із характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, а тому безпідставно
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання права власності на
автомобіль, не звернувши уваги на
вищенаведені положення Порядку, та
неправильно застосувавши норми
матеріального права.

В зв'язку з наведеним колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим та відповідно до ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 03 жовтня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання
права власності на легковий автомобіль
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій