Справа № 2/489/297
26 лютого 2014 року Ленінський районний
суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Спінчевської Н.А.,
при секретарі - Ковальовій С.В.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання договору дарування недійсним,
У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа
- приватний нотаріус Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання договору дарування
Позивач вказував на те, що перебував з
відповідачкою в зареєстрованому шлюбі.
Під час якого вони за спільні кошти
придбали квартиру АДРЕСА_1, яка в
подальшому була ними переобладнана в
нежитлове приміщення - перукарню.
Новостворений об'єкт нерухомості було
прийнято в експлуатацію, проте не
зареєстровано належним чином.
Вважаючи дане майно спільним майном
подружжя, він звернувся до суду з
позовом про його поділ. Рішенням
апеляційного суду Миколаївської
області у задоволенні позову
відмовлено у зв'язку з відсутністю
доказів державної реєстрації прав на
такий об'єкт як перукарня. В подальшому
йому стало відомо, що 2 листопада 2013
року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 було посвідчено договір
дарування квартири АДРЕСА_1, за яким
спірне нерухоме майно було передано
ОСОБА_3 у власність своїй матері ОСОБА_4
Посилаючись на порушення його права
власності, положення ст..ст. 203, 215 ЦК
України, позивач просив про
В подальшому при розгляді справи
позивач уточнив свій позов та
пред'явив такі ж позовні вимоги до
В судовому засіданні позивач,
пояснюючи підстави свого позову,
посилався на те, що такого об'єкту
нерухомості як житлова квартира, на
момент укладення договору не існувало,
оскільки фактично спірне приміщення
рахується як перукарня і
використовується саме за цим
призначенням, а тому, укладений
договір суперечить вимогам закону.
Третя особа приватний нотаріус в
судовому засіданні вказувала на те, що
при посвідченні договору дарування
відповідачкою ОСОБА_3 нотаріусу було
надано витяг з державного реєстру
права власності на нерухоме майно, в
якому визначено спірний об'єкт як
Відповідачі в судове засідання не
з'явилися. Про час і місце розгляду
справи повідомлялися судом належним
Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, вивчивши матеріали
справи та оцінивши в сукупності надані
докази, судом встановлені наступні
факти та відповідні їм правовідносини.
За положеннями ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, і,
зокрема, коли зміст правочину
суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину
є недодержання стороною (сторонами)
вимог щодо відповідності змісту
правочину ЦК України та іншим актам
цивільного законодавства саме на
момент вчинення правочину.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1
та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 29 грудня 1985 року.
Рішенням Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 18 лютого 2013 року шлюб
між сторонами було розірвано.

23 березня 2001 року за договором
купівлі-продажу, укладеного на
універсальній товарній біржі «Фенікс»
ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1.

В період шлюбу сторони шляхом
реконструкції та перебудови
переобладнали вказану квартиру в
нежитлове приміщення - перукарню, тобто
створили нове майно.

Рішенням виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 25
листопада 2005 року ОСОБА_3 надано дозвіл
на переведення житлового приміщення
(квартири) у нежиле (перукарню), а
рішенням виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 25
листопада 2005 року спірний об'єкт
нерухомості прийнято в експлуатацію.

Однак, право власності на новостворене
нерухоме майно (перукарню) не було
зареєстровано.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно від
07.10.2013 року, наданого нотаріусом до
суду, 19.09.2013 року реєстраційною службою
Миколаївського міського управління
юстиції Миколаївської області за
відповідачкою було зареєстровано
право власності на об'єкт нерухомості -
квартиру АДРЕСА_1 на підставі
укладеного у 2001 році договору
купівлі-продажу квартири.

Як вбачається з досліджених судовому
засіданні матеріалів цивільної справи
№2/489/1007 між колишнім подружжям існує
спір щодо поділу нерухомого майна.

2 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_3,
передала безоплатно у власність ОСОБА_4
вказану квартиру. Даний договір було
посвідчено нотаріально приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

Як слідує з наявної у справі копії
технічного паспорту, виготовленого
станом на 28.02.2005 року і дійсного на
теперішній час, спірний об'єкт
нерухомості рахується як нежиле
приміщення - перукарня. Саме такий
об'єкт нерухомості в дійсності існував
і на момент укладення 02.11.2013 року між
відповідачами у справі договору
дарування.

Тобто, фактичний стан об'єкту
нерухомого майна не відповідає опису
об'єкта, зазначеному в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності та в
оспорюваному договорі дарування.

Положеннями частин 2, 3 ст.331 ЦК України,
статті 182 цього ж Кодексу передбачено,
що право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно з моменту завершення
будівництва, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва.

Таким чином, відповідно до вимог ч.1
ст.203 ЦК України, договір дарування
нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1),
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
недійсним, тому що не відповідає
вимогам закону - укладений на нерухоме
майно, яке реально не існує.

Отже, враховуючи викладене, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
є обґрунтованим і підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І
Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору дарування недійсним
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 2 листопада
2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 2244.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.А. Спінчевська