У Х В А Л А

04 березня 2014 р. Справа №2-5054/11
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

головуючої Герчаківської
О.Я.,

з участю
секретаря Мандзія В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
скаргу ОСОБА_1 на постанову державного
виконавця Першого відділу державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції
Ясінського С.В. про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження серії ВП №28176226 від 19
грудня 2013 року, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на
постанову державного виконавця
Першого відділу державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції Ясінського С.В. про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження серії ВП
№28176226 від 19 грудня 2013 року. В
обґрунтування поданої скарги зазначив,
що 12 липня 2011 року Тернопільським
міськрайонним судом було винесено
рішення про стягнення з нього пені за
прострочення сплати аліментів в сумі
4395,60 грн., та 600,00 грн. витрат за надану
правову допомогу. З лютого 2012 року він
добровільно частково сплачує дану суму
боргу та станом на сьогодні ним
сплачено 1045,00 грн., виходячи з того
доходу, який був отриманий заявником в
тому чи іншому місяці від тимчасових
заробітків на тій чи іншій роботі,
оскільки крім цього він щомісячно
сплачує аліменти - 380,00 грн., в користь
ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а також на його утриманні
перебуває громадянська дружина ОСОБА_5
та малолітня донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Зважаючи хронічну хворобу
- бронхіальну астму, заявник не має
можливості працювати на постійні
роботі, оскільки часто відбуваються
загострення чи приступи які доводиться
лікувати.

24 січня 2014 року, ввечері з поштової
скриньки він витягнув постанову
державного виконавця Першого відділу
державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції Ясінського С.В., про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження серії ВП № 28176226 від 19
грудня 2013 року з супровідним № 19/41531-16
від 23 грудня 2013 року. До цього дня
жодного повідомлення про відкриття
виконавчого провадження у
відповідності до вимог ч.1 ст.31 Закону
України «Про виконавче провадження»,
жодного повідомлення про виклик й
відповідно жодного роз'яснення своїх
прав він не отримував.

З норм Закону України «Про виконавче
провадження» випливає, що у випадку
відмови боржника здійснити або ж
здійснювати виплату заборгованості за
виконавчим листом чи сплати
періодичних платежів, державний
виконавець має право звернути
стягнення на майно боржника, шляхом
накладання арешту, вилучення його в
боржника та здійснити його реалізацію
з метою виконання виконавчого
документу, що випливає із мети та
завдання виконавчого провадження.
Однак, державний виконавець наклавши
арешт не мав та не має на меті
реалізовувати майно, а лише наклав його
з метою забезпечення виконання
виконавчого документу. У відповідності
до ч.5 ст.57 Закону України «Про
виконавче провадження» вид, обсяг і
строк обмеження встановлюються
державним виконавцем у кожному
конкретному випадку з урахуванням
властивостей майна, його значення для
власника чи володільця, необхідності
використання та інших обставин, що
виконавцем не було встановлено.

Також, у відповідності до ч.6 ст.52, ч.3
ст.57 Закону України «Про виконавче
провадження», державним виконавцем за
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
може бути накладений арешт у межах суми
стягнення за виконавчим документом з
урахуванням витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій на
виконання на все майно боржника або на
окремо визначене майно боржника. В
порушення даних вимог виконавець
наклав арешт на все майно, попередньо
не з'ясувавши обставин, не з'ясувавши
наявності майна, не провівши оцінки ч.1,
3 ст.58 Закону України «Про виконавче
провадження» та не визначивши частку
відповідно до суми. Накладання арешту
державним виконавцем, яке значно
перевищує заборгованість, є
неправомірним та суперечить вимогам
чинного законодавства. Крім того, у
відповідності до ч.7 ст.52 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі
якщо сума, що підлягає стягненню за
виконавчим провадженням, не перевищує
десяти розмірів мінімальної
заробітної плати, звернення стягнення
не здійснюється.

За вказаних обставин вважає, що
оскаржувана постанова винесена з
грубим порушенням вимог Закону України
«Про виконавче провадження» та інших
актів законодавства, які регулюють
питання випадків, підстав та умов
накладання арешту на майно, а тому вона
є незаконною та підлягає скасуванню, і
є такою, що порушує права та інтереси
ОСОБА_1 на вільне володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Представник заявника в судовому
засіданні подану скаргу підтримала з
мотивів викладених в ній, просить
визнати неправомірною та скасувати
постанову державного виконавця
Першого відділу державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції Ясінського С.В. про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження серії ВП
№28176226 від 19 грудня 2013 року.

Представник Першого відділу державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції Ясінський
С.В. подану скаргу заперечив та просив
відмовити у її задоволенні з тих
підстав, що в силу ст.25 Закону України
«Про виконавче провадження» державним
виконавцем було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження, в
якій вказано строк для добровільного
виконання рішення суду. У зв'язку з тим,
що боржник добровільно рішення суду не
виконав, ним було розпочато примусове
виконання судового рішення, вжито
заходів щодо забезпечення реального
виконання рішення та накладено арешт
на рухоме і нерухоме майно ОСОБА_1 При
цьому, він з'ясував те, що банківські
рахунки і джерела доходів у заявника
відсутні.

Розглянувши скаргу та її підстави,
заслухавши пояснення представника
заявника, представника Першого відділу
державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції, суд вважає, що скаргу слід
задовольнити з наступних підстав.

Рішенням Тернопільського міського
суду від 12 липня 2011 року в справі №
2-5054/11 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
збільшення розміру аліментів,
стягнення заборгованості та неустойки
(пені) по несплачених аліментах -
задоволено частково. Вирішено стягнути
із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 неустойку за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 4395, 60 грн. та 600 грн. на правову
допомогу, а також 51 грн. судового збору
в дохід держави та 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Виконання рішення суду є невід'ємною
частиною права на справедливий суд.
Судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України
(ст.124 Конституції України).

В силу вказаної норми Конституції
України та ст.25 Закону України «Про
виконавче провадження», на підставі
виконавчого листа №2-5054/11, виданого
Тернопільським міськрайонним судом 28
липня 2011 року, 22 серпня 2011 року
державним виконавцем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП №28176226.

Вказаний документ в той же день було
надіслано боржнику, що вбачається із
супровідного листа №33997, однак
відомості про його отримання ОСОБА_1 в
матеріалах скарги та виконавчого
провадження відсутні та судовому
засіданні не здобуті.

З часу відкриття виконавчого
провадження, а саме з 22 серпня 2011 року
до 19 грудня 2013 року державним
виконавцем жодних виконавчих дій не
проводилося, що вбачається із
оглянутих в судовому засіданні
матеріалів виконавчого провадження ВП
№ЄДРПВ 28176226.

19 грудня 2013 року головний державний
виконавець Першого відділу державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції Ясінський
С.В. при примусовому виконанні
виконавчого листа Тернопільського
міськрайонного суду №2-5054/11 від 28 липня
2011 року, виніс постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження, якою наклав арешт
на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1

Згідно ст.6 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права у
відповідності до закону і не допускати
у своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів громадян і
юридичних осіб.

Арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту (ч.1, 2 ст.57
Закону України «Про виконавче
провадження»).

Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 07 лютого 2014 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах»
передбачено, що при виконанні судових
рішень про стягнення грошових коштів
державний виконавець на підставі
статті 52 Закону про виконавче
провадження у першу чергу звертає
стягнення на кошти боржника в гривнях
та іноземній валюті, інші цінності, у
тому числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитаріях цінних паперів, і лише
за відсутності у боржника коштів і
цінностей - на належне йому інше майно,
за винятком того, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення.

Стягнення на нерухоме майно (будинок,
квартиру, інше приміщення та земельну
ділянку) звертається за відсутності у
боржника достатніх коштів чи рухомого
майна з додержанням вимог статті 63
Закону про виконавче провадження, крім
звернення стягнення на предмет
іпотеки, яке здійснюється на підставі
рішення суду або виконавчого напису
нотаріуса (стаття 33 Закону України від
05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»).

Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно звернути стягнення в першу
чергу (частина п'ята статті 52 Закону про
виконавче провадження). У будь-якому
випадку черговість стягнення на кошти
та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.
Проте відмову державного виконавця
задовольнити зазначену вимогу
боржника може бути визнано в судовому
порядку необґрунтованою, коли
очевидно, що цією вимогою не порушено
інтересів стягувача й не ускладнено
виконання рішення.

З наведеного вбачається, що у першу
чергу, стягнення звертається на
грошові кошти, які належать боржнику
(готівка або гроші в банківських і
фінансових установах), потім - на рухоме
майно (меблі, побутова техніка,
автотранспорт), тоді на нежитлове
нерухоме майно, і лише в останню чергу -
на житло.

Зі змісту ч.7 ст.52 Закону України «Про
виконавче провадження» вбачається, що
у разі якщо сума, що підлягає стягненню
за виконавчим провадженням, не
перевищує десяти розмірів мінімальної
заробітної плати, звернення стягнення
на єдине житло боржника та земельну
ділянку, на якій розташоване це житло,
не здійснюється. У такому разі
державний виконавець зобов'язаний
вжити всіх заходів для виконання
рішення за рахунок іншого майна
боржника.

Як встановлено в судовому засіданні із
ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 за рішенням
суду стягнуто неустойку за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 4395, 60 грн. та 600 грн. на правову
допомогу. Вказана сума боргу не
перевищує десяти розмірів мінімальної
заробітної плати та, як вбачається із
долучених до матеріалів скарги
квитанцій, частково заявником
сплачена, а тому суд вважає
неправомірними дії головного
державного виконавця Першого відділу
державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції Ясінського С.В. при винесенні
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, якою накладено арешт на все
рухоме та нерухоме майно заявника
ОСОБА_1

Вказану виконавчу дію державний
виконавець провів поза межами
шестимісячного строку, тобто в
порушення вимог ст.30 Закону України
«Про виконавче провадження», без
з'ясування обсягу майна боржника,
оскільки будь-які відомості про
виявлене майно заявника в матеріалах
виконавчого провадження відсутні,
визначення його вартості та оцінки.
Крім того, державним виконавцем не було
з'ясовано чи може ОСОБА_1 запропонувати
ті види майна чи предмети на які
необхідно звернути стягнення в першу
чергу, що б забезпечило співмірність
суми боргу за виконавчим документом із
вартістю арештованого майна.

З врахуванням викладеного, суд
вважає, що державним виконавцем
Першого відділу державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції Ясінським С.В.
неправомірно винесено постанову про
арешт майна боржника ОСОБА_1 та
оголошення заборони на його відчуження
серії ВП №28176226 від 19 грудня 2013 року, а
тому вона підлягає до скасування.

На підставі викладеного,
керуючись ст.124 Конституції України,
ст.ст.6, 52, 57, 63 Закону України «Про
виконавче провадження», Постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №6 від 07 лютого 2014
року «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», ст.ст.10, 11,
209, 210, 383-388 ЦПК України, суд,-

у х в а л
и в:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного
виконавця Першого відділу державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції
Ясінського С.В. про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження серії ВП №28176226 від 19
грудня 2013 року - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати
постанову державного виконавця
Першого відділу державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції Ясінського С.В. про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження серії ВП
№28176226 від 19 грудня 2013 року.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може
бути подана до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська