справа № 619/6559/13-ц
провадження 4-с/619/2/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року Дергачівський
районний суд Харківської області

у складі: головуючого
судді Якименко Л.О.

при секретарі
Ломановій І.А.

за участю
заявника ОСОБА_1

та представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Дергачі
цивільну справу за скаргою ОСОБА_1,
суб'єкт оскарження: Орджонікідзевський
відділ державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції в особі державного виконавця
Коновалової А.В. на постанову
державного виконавця про арешт майна
боржника та заборону його відчуження
від 03.12.2013 року.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою,
суб'єкт оскарження: Орджонікідзевський
відділ державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції в особі державного виконавця
Коновалової А.В. на постанову
державного виконавця про арешт майна
боржника та заборону його відчуження
від 03.12.2013 р.

Заявник посилається на те, що
Дергачівським районним судом
Харківської області був виданий
виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_3 аліментів на
утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4
та ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частини всіх
видів його заробітку (доходу).

Державний виконавець
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції Серікова
М.І. 04.06.2013 року ухвалила постанову про
відкриття виконавчого провадження ВП
№ 38377414 про примусове стягнення на
підставі виконавчого листа № 2-473712,
виданого 03.06.2013 року, з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 аліментів на утримання
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в
розмірі 1/3 частини всіх видів його
доходу, починаючи з 01.08.2012 року до
досягнення дітьми повноліття.

03.12.2013 року старшим державним
виконавцем Орджонікідзевського
відділу державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Коноваловою А.В. була ухвалена
постанова про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
в межах виконавчого провадження ВП №
38377414.

На підставі п. 1 вказаної вище постанови
державний виконавець наклав арешт на
все майно боржника, не вказавши при
цьому на яке саме майно накладено
арешт, яка вартість арештованого майна.

Заявник вважає, що вказана вище
постанова старшого державного
виконавця Орджонікідзевського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Коновалової А.В. про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 03.12.2013 року
винесена з грубим порушенням вимог
Закону України «Про виконавче
провадження» та інших актів
законодавства, які регулюють питання
випадків, підстав та умов накладення
арешту на майно під час примусового
виконання виконавчого документу, а
тому така постанова державного
виконавця є незаконною та підлягає
скасуванню і є такою, що порушує права
та інтереси заявника на вільне
володіння, користування та
розпорядження його майном, що полягає в
наступному.

За загальним правилом, що передбачено
ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року,
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні для
примусової реалізації.

У відповідності до ч. 1 ст. 55 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Державний виконавець виніс її на
підставі ч. 1 ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження», в якій йдеться
про оцінку майна боржника і не є
підставою для накладення арешту на
майно».

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
арешт застосовується для забезпечення
збереження майна боржника, що підлягає
наступній передачі стягувачеві або
реалізації.

В той час ч. 7 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
вилучення арештованого майна з
передачою його для реалізації
проводиться у строк, встановлений
державним виконавцем, але не раніше,
ніж через п'ять днів після накладення
арешту.

З наведених вище норм Закону України
«Про виконавче провадження»
вбачається, що у випадку відмови
боржника здійснити або ж здійснювати
виплату заборгованості за виконавчим
листом чи сплати періодичних платежів,
обов'язок виконання якого випливає з
виконавчого документу, державний
виконавець має право звернути
стягнення на майно боржника, шляхом
накладення арешту, вилучення його в
боржника та здійснити його реалізацію
з метою виконання виконавчого
документу.

При таких обставинах, державний
виконавець накладає арешт на майно
виключно з метою його подальшої
обов'язкової реалізації для виконання
виконавчого документу, що випливає із
мети та завдання виконавчого
провадження.

Однак, державний виконавець наклавши
арешт на все майно не мав та не має на
меті реалізовувати його, а лише наклав
арешт з метою забезпечення виконання
виконавчого документу. При цьому, як
випливає з положення ч. 7 ст. 55 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець після накладення
арешту майна зобов'язаний встановити
строк вилучення та наступної передачі
на реалізацію арештованого майна, чого
і не було здійснено державним
виконавцем. Також державним виконавцем
не визначено, яке саме майно має бути
вилучене та реалізоване.

Таким чином, актами законодавства
України не передбачено та не надано
державному виконавцю повноважень
накладати арешт на майно з метою
забезпечення виконання виконавчого
документу тобто безстрокового його
збереження шляхом заборони його
відчуження, оскільки це суперечить
загальним засадам та завданням
здійснення виконавчого провадження та
положенню ст. 50, 55 Закону України «Про
виконавче провадження», яким чітко
передбачено, що арешт накладається
виключно з метою збереження майна для
його вилучення та подальшої
реалізації, а тому державний
виконавець зобов'язаний був встановити
строк такого вилучення та подальшої
його реалізації, який тісно пов'язаний
з постановою про арешт майна та перебіг
такого строку починається з моменту її
винесення.

Крім того, ч. 2 ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження», передбачено,
що стягнення за виконавчими документи
в першу чергу звертається на кошти
боржника в гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, в тому числі кошти на
рахунках та вкладах боржника в
установах банків та інших кредитних
організаціях, на рахунки в цінних
паперах у депозитаріях цінних паперів.

В той час, як передбачено ч. 5 ст. 50
Закону України «Про виконавче
провадження», у разі відсутності у
боржника коштів та цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржникові інше майно, за
винятком майна, на яке згідно з законом
не може бути накладено стягнення.
Боржник має право вказати ті види майна
чи предмети, на які необхідно звернути
стягнення в першу чергу. Остаточно
черговість стягнення на кошти та інше
майно боржника визначається державним
виконавцем.

У відповідності до ст. 56 Закону України
«Про виконавче провадження», під час
проведення опису боржник має право
зазначити ті види майна або предмети,
на які слід звернути стягнення в першу
чергу.

В даному випадку опис майна не
проводився, тому визначити майно на яке
слід звернути стягнення в першу чергу
не можливо.

Отже Законом передбачено відповідний
порядок звернення стягнення на майно
боржника, яким встановлено, що
стягнення за виконавчим документом в
першу чергу звертається на кошти, а у
випадку відсутності грошових коштів,
звертається стягнення на інше майно,
при цьому боржник попередньо має право
вказати на ті види майна чи предмети, на
які необхідно звернути стягнення в
першу чергу, і як наслідок державний
виконавець визначає остаточну
черговість звернення стягнення на
майно боржника, накладаючи на нього
арешт з метою подальшої його
реалізації.

Однак, старший державний виконавець
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції, наклавши
арешт на все майно боржника, попередньо
не надав можливість визначити боржнику
на яке майно необхідно в першу чергу
звернути стягнення, що свідчить про
вчинення державним виконавцем дій, які
порушують вимоги ст. 50 Закону України
«Про виконавче провадження».

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 55
Закону України «Про виконавче
провадження», державним виконавцем за
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
може бути накладений арешт у межах суми
стягнення за виконавчими документами з
урахуванням витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій на
виконання на все майно боржника або на
окремо визначене майно боржника.

Однак, державний виконавець не
повідомляв боржника про наявність в
нього суми боргу на час накладання
арешту на квартиру. Як стало відомо
заявнику після ознайомлення з
виконавчим провадження, що в нього сума
заборгованості з 01.08.2012 року по день
винесення постанови складає близько
25000 грн. Арешт може бути накладений лише
в межах суми стягнення, яка складає 25000
грн., в той час як арешт був накладений
на все майно, як випливає з п. 1
Постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 03.12.2013 року ВП № 38377414.

Дійсна вартість всього майна ОСОБА_1 на
сьогоднішній день в значну кількість
разів перевищує суму заборгованості по
аліментам, яка складає близько 25000 грн.

Накладення державним виконавцем
арешту на все майно, яке значно
перевищує заборгованість за
аліментами, є неправомірним, а
винесення відповідної постанови про
арешт всього майна та оголошення
заборони на його відчуження суперечить
вимогам ч. 2 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження», якою чітко
передбачено, що арешт може бути
накладено лише в межах суми стягнення.

В порушення вимог ст. 57 Закону України
«Про виконавче провадження», державним
виконавцем оцінка майна боржника не
проводилась.

Ч. 5 ст. 50 Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що у разі
відсутності у боржника коштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржникові інше майно,
за винятком майна, на яке згідно з
законом не може бути накладено
стягнення.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження», у разі
неможливості стягнення аліментів із
заробітної плати чи інших доходів
боржника протягом трьох місяців
підряд, якщо боржник не працює і не
одержує доходів, стягнення звертається
на майно боржника.

Боржник майже кожного місяця
здійснював перерахування (сплату)
аліментів на користь ОСОБА_3 на
утримання неповнолітніх дітей в
розмірі від 200-1200 грн. виходячи з того
доходу, який ним був отриманий. З 11.09.2013
року по теперішній час заявник не має
інших доходів, окрім пенсії за вислугу
років.

За таких умов, згідно ч. 2 ст. 74 Закону
України «Про виконавче провадження», у
державного виконавця були відсутні
підстави для накладення арешту на все
майно, оскільки боржник майже кожного
місяця здійснював перерахування
аліментів на користь ОСОБА_3

Заявник вважає, що така постанова
державного виконавця є незаконною та
підлягає скасуванню, вона, крім того
порушує права та інтереси заявника на
вільне володіння, користування та
розпорядження майна, що належить
заявнику на праві приватної власності.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та
представник заявника ОСОБА_2
підтримали скаргу у повному обсязі та
просили її задовольнити.

Заінтересована особа - державний
виконавець Орджонікідзевського
відділу державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Коновалова А.В. в судове
засідання не прибула, належним чином
повідомлялася про час та місце
розгляду скарги, що підтверджується
розпискою про отримання такої 24.01.2014
року. Суд вважажє можливим справу
розглядати за відсутності
представника суб'єкта оскарження.

Суд, заслухавши заявника,
представників заявника, дослідивши
матеріали справи, вважає скаргу такою,
що підлягає частковому задоволенню.

Судом було достовірно встановлено, що
на підставі рішення Дергачівського
районного суду Харківської області був
виданий виконавчий лист про стягнення
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на
утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4
та ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частини всіх
видів його заробітку (доходу).

Державний виконавець
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції Серікова
М.І. 04.06.2013 року ухвалила постанову про
відкриття виконавчого провадження ВП
№ 38377414 про примусове стягнення на
підставі виконавчого листа № 2-473712,
виданого 03.06.2013 року, з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 аліменти на утримання
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в
розмірі 1/3 частини всіх видів його
заробітку (доходу), починаючи з 01.08.2012
року до досягнення дітьми повноліття.

03.12.2013 року старшим державним
виконавцем Орджонікідзевського
відділу державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Коноваловою А.В. була ухвалена
постанова про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
в межах виконавчого провадження ВП №
38377414.

Вказана вище постанова старшого
державного виконавця
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції
Коновалової А.В. про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 03.12.2013 року
винесена з порушенням вимог Закону
України «Про виконавче провадження» та
інших актів законодавства, які
регулюють питання випадків, підстав та
умов накладення арешту на майно під час
примусового виконання виконавчого
документу, а тому така постанова
державного виконавця є незаконною і є
такою, що порушує права та інтереси
заявника на вільне володіння,
користування та розпорядження
належним йому майном.

За ч. 1 ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження», звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

У відповідності до ч. 1 ст. 55 Закону
України «Про виконавче провадження»,
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

У відповідності до ст. 56 Закону України
«Про виконавче провадження», під час
проведення опису боржник має право
зазначити ті види майна або предмети,
на які слід звернути стягнення в першу
чергу.

В даному випадку опис майна не
проводився, тому визначити майно на яке
слід звернути стягнення в першу чергу
не можливо.

Законом України «Про виконавче
провадження» передбачено відповідний
порядок звернення стягнення на майно
боржника, яким встановлено, що
стягнення за виконавчим документом в
першу чергу звертається на кошти, а у
випадку відсутності грошових коштів,
звертається стягнення на інше майно,
при цьому боржник попередньо має право
вказати на ті види майна чи предмети, на
які необхідно звернути стягнення в
першу чергу, і як наслідок державний
виконавець визначає остаточну
черговість звернення стягнення на
майно боржника, накладаючи на нього
арешт з метою подальшої його
реалізації.

Старший державний виконавець
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції, наклавши
арешт на все майно боржника, попередньо
не надав можливість визначити боржнику
на яке майно необхідно в першу чергу
звернути стягнення.

Згідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження», державним
виконавцем за постановою про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження може бути
накладений арешт у межах суми
стягнення за виконавчими документами з
урахуванням витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій на
виконання на все майно боржника або на
окремо визначене майно боржника.

Державний виконавець не повідомляв
боржника про наявність в нього суми
боргу на час накладання арешту на
квартиру. Сума заборгованості з 01.08.2012
року по день винесення постанови
складає близько 25000 грн.

Накладення державним виконавцем
арешту на все майно, яке значно
перевищує заборгованість за
аліментами, є неправомірним, а
винесення відповідної постанови про
арешт всього майна та оголошення
заборони на його відчуження суперечить
вимогам ч. 2 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження», якою чітко
передбачено, що арешт може бути
накладено лише в межах суми стягнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 50 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що у разі відсутності у
боржника коштів та цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржникові інше майно, за
винятком майна, на яке згідно з законом
не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України
«Про виконавче провадження» арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем шляхом винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження», у разі
неможливості стягнення аліментів із
заробітної плати чи інших доходів
боржника протягом трьох місяців
підряд, якщо боржник не працює і не
одержує доходів, стягнення звертається
на майно боржника.

З 11.09.2013 року заявник отримує пенсію за
вислугу років.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження» у державного
виконавця були відсутні підстави для
накладення арешту на все майно
боржника.

У виконавчому провадженні арешт на
майно боржника включає в себе комплекс
процесуальних виконавчих дій щодо
заборони вільного розпорядження та
користування таким майном. Пунктом 5.6.1
Iнструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (із
змінами та доповненнями) передбачено,
що арешт майна полягає у проведенні
його опису, оголошенні заборони
розпоряджатися ним, а в разі потреби - в
обмеженні права користування майном
або його вилученні в боржника та
передачі на зберігання іншим особам.

Керуючись ст.ст. 383, 386, 387 ЦПК України,
суд, -

У Х В А Л И
В:

Скаргу ОСОБА_1, суб'єкт
оскарження: Орджонікідзевський відділ
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції в особі державного виконавця
Коновалової А.В. на постанову
державного виконавця про арешт майна
боржника та заборону його відчуження
від 03.12.2013 року - задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції
Коновалової А.В. неправомірними та
зобов'язати її усунути допущені
порушення шляхом скасування постанови
від 03.12.2014 року.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Харківської області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 5 днів з дня проголошення
ухвали через районний суд, а особами,
які приймали участь у справі, але не
були присутні при оголошенні ухвали у
той же строк з моменту отримання копії
ухвали.

Суддя:
Якименко Л.О.