Справа № 348/545/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2002/2014
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р.П. Р.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського
Р.Й.

суддів Мелінишин Г.П.
Шалаути Г.І.

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта - ОСОБА_2, його
представника - ОСОБА_3,
представника відповідачів - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Назавизівської сільської ради, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання свідоцтва на право
власності на майно недійсним та
визнання права власності на спадкове
майно, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Надвірнянського районного
суду від 08 серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом, щоб ухвалити рішення, яким
визнати свідоцтво про право власності
на будинковолодіння в АДРЕСА_1
Надвірнянського району за його
померлим братом ОСОБА_7 від 16 березня 1988
року незаконним, свідоцтва про право на
спадщину на ? частину житлового будинку
від 30 червня 2009 року за дітьми
померлого брата - ОСОБА_6, ОСОБА_5 в
АДРЕСА_1 Надвірнянського району від 30
червня 2009 року недійсними та визнати за
ним право власності на спадкове майн в
АДРЕСА_1 Надвірнянського району .

Заявлені вимоги позивач
обґрунтував тим, що внаслідок видачі
свідоцтва про право власності на
частку домоволодіння його брату
ОСОБА_7, був позбавлений частини майна,
яка мала б належати йому за правом
спадкуванням після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
року матері ОСОБА_8

Назавизівська сільська рада помилково
видала ОСОБА_7 свідоцтво про право
власності на спадкове майно, що
належало їхній матері, яке складалося з
житлового будинку 1942 року забудови,
загальною площею 30 кв.м. та стайні -
стодоли, що побудована в 1962 році.
Безпідставне одержання у власність
його братом ОСОБА_7 майна матері надало
можливість відповідачам по справі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після його смерті,
оформити на це майно свідоцтва на
право власності на спадщину, тобто вони
одержали у власність майно, що не
належало їхньому спадкодавцю. Про факт
незаконного одержання його братом
свідоцтва позивачу не було відомо до
початку 2013 року. Зразу після смерті
матері він вступив в управління майном
матері та користувався ним ще за життя
брата та після його смерті, що
підтверджують свідки, тому вважає себе
єдиним спадкоємцем будинковолодіння,
що належало матері.

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 08 серпня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, просить його
скасувати та направити справу на новий
судовий розгляд.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є
необґрунтованим та незаконним, суд
неповно перевірив обставини справи, а
свій висновок зробив всупереч здобутим
в судовому засіданні доказам.

Суд не врахував, що вступив в
управління спадковим майном і
проживав з сім'єю в житловому будинку
матері, про що свідчить те, що його син
був зареєстрований у її домоволодінні.
Його брат ОСОБА_7 не вступив в
управління і не користувався спадковим
майном, оскільки біля домоволодіння
матері побудував для себе новий
житловий будинок з господарськими
спорудами до нього, відкрив окремий
господарський номер №568,
зареєструвався там та проживав в ньому.

Суд відмовив в позові, посилаючись на
рішення апеляційного суду від 19 квітня
2012 року, яке стосувалось спору про
земельні ділянки, проте спір про майно
тоді не розглядався, описова та
мотивувальна частини рішення суду, які
повторюють рішення апеляційного суду
не мають преюдиційного факту, тому не
можуть бути доказом по справі. Суд не
перевірив, чи законно одержав у
власність померлий брат усе майно, чи
таке одержання суперечить чинному
законодавству, чи при одержанні майна
не було порушено права та інтереси
зацікавлених осіб. Суд не оцінив
позиції Назавизівської сільської ради,
яка за документами, по господарськими
номерами вбачає видачу свідоцтва на
право власності на чуже майно
поспішним і неправомірним.

Вислухавши доповідача, пояснення
апелянта та його представника, які
вимоги скарги підтримали, представника
відповідачів, який вимоги скарги не
визнав, представника сільської ради,
яка вимоги скарги визнала, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 19
квітня 2012 року вже встановлені
обставини, що позивач ОСОБА_9 не прийняв
спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
матері ОСОБА_8, яка складалася з
житлового будинку 1942 року забудови,
загальною площею 30 кв.м. та стайні -
стодоли, що побудована в 1962 році,
спадщину за діючим на той час
законодавством прийняв його брат
ОСОБА_7, що має преюдиційне значення для
даної справи і у зв'язку з чим права
позивача не порушені.

Оглядаючи цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та
інтересах сина ОСОБА_10 до
Назавизівської сільської ради, третіх
осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 про
визнання незаконним рішення сільської
ради від 23 липня 1996 року про передачу у
приватну власність брату ОСОБА_7 0, 37 га
земельної ділянки та визнання
недійсним Державного акту про право
приватної власності на зазначену
ділянку, провадження по якій було
відкрито ще 27 червня 2007 року
встановлено, що позов пред'явлений у
зв'язку з тим, що позивачі вважали
порушеним своє право на користування
зазначеною ділянкою у зв'яжу з тим, що
прийняли спадщину після смерті у 1986
році матері ОСОБА_8, а ОСОБА_7
неправомірно приватизував земельну
ділянку, на яку мали право вони як
спадкоємці.

Дана справа судами розглядалася
неодноразово.

Рішенням Надвірнянського
районного суду залишеним без змін
апеляційним судом у задоволенні
позовних вимог було відмовлено.

Однак, ухвалою Верховного Суду
України від 30 червня 2011 року рішення
судів скасовано, а справу передано до
суду першої інстанції.

Верховним Судом України
зазначено, що ОСОБА_2, який є позивачем
по справі, яка на даний час перебуває на
розгляді в апеляційній інстанції, у
попередньому позові посилався на те, що
він разом з сином у шестимісячний строк
після смерті матері вступив в
управління та володіння майном, однак
суди у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України його доводам і наданим на їх
підтвердження доказам оцінки не дали,
хоча зазначені обставини впливають на
правильність вирішення спору.

Зазначено, що відповідно до п. 1ч.1
ст. 549 ЦК Української РСР спадкоємець
вважається таким, що прийняв спадщину,
якщо він фактично вступив в управління
або володіння спадковим майном. Згідно
з доводами ОСОБА_2 до складу спадкового
майна входить жилий будинок з
господарськими спорудами, які були
розташовані на спірній земельній
ділянці площею 0, 37 га.

Рішенням Надвірнянського
районного суду від 27 лютого 2012 року
визнано незаконними рішення
Назавизівської сільської ради
Надвірнянського району
Івано-Франківської області від 23 липня
1996 року та Державний акт на право
приватної власності на землі ІІІ-ІФ
№038648, виданий 07 серпня 1996 на ім'я ОСОБА_7
в частині передачі у власність ОСОБА_7
земельної ділянки площею 0,25 га в с.
Мирне Надвірнянського району
Івано-Франківської області.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 19
квітня 2012 року в частині часткового
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_10 до Назавизівської сільської
ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 про
визнання недійсним рішення
Назавизівської сільської ради від 23
липня 1996 року та Державного акту про
право власності на землю від 07 серпня
1996 року скасовано і в цій частині
постановлено нове рішення, яким в
задоволенні цих вимог відмовлено.

Апеляційним судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8 - мати
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 і відповідно бабуся
ОСОБА_10 Померлій ОСОБА_8 належав
житловий будинок 1942 року забудови з
господарськими будівлями і спорудами в
с.Мирне Назавизівської сільської ради
Надвірнянського району, який був
робітнчим двором, що розташований на
земельній ділянці площею 0,37 га, в тому
числі 0,25 га для обслуговування
житлового будинку і 0,12 га для ведення
особистого підсобного господарства.
Однак, правовстановлюючих документів
на даний будинок у померлої не було.

Із матеріалів справи вбачається, що
після смерті ОСОБА_8 відкрилася
спадщина по закону на належне їй майно
і спадкоємцями по закону, відповідно
до вимог чинного на той час ЦК України
(в редакції 1963 року), були два її сини -
ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 549 даного Кодексу,
що був чинний на час відкриття
спадщини, після смерті ОСОБА_8,
спадкоємець вважається таким, що
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном.

Проте, всупереч вимогам даного закону,
суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про те, що онук
померлої - ОСОБА_10, який був
зареєстрований у її господарстві,
прийняв спадщину разом зі своїм
батьком ОСОБА_2, оскільки фактично
вступили в управління спадковим
майном. Відповідно до вимог
вищезазначеного закону онуки є
спадкоємцями за законом тільки у тому
випадку, якщо на час відкриття спадщини
немає в живих того з їх батьків, хто був
би спадкоємцем і вони б успадкували
порівну в тій частці, яка б належала при
спадкоємстві за законом їх померлому
родителю. Проте, на час смерті ОСОБА_8
був живий її син - ОСОБА_2 - батько
ОСОБА_10, який проживав окремо у своєму
господарстві і не оформляв своїх
спадкових прав після смерті матері, а
ОСОБА_10 - його син, не є спадкоємцем
майна, що належало бабусі, відповідно
до вимог вищезазначеного закону.

Вирішуючи питання про те, чи порушено
право ОСОБА_10 та ОСОБА_2 на користування
земельною ділянкою, яка облікована за
спадковим будинковолодінням, суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про те, що
оскільки вони користувалися нею,
вступили у володіння спадковим майном,
то надаючи у власність спірну земельну
ділянку ОСОБА_7, сільською радою
порушено їх право на користування
даною землею.

Переглядаючи рішення апеляційного
суду в касаційному порядку за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_12
Вищим спеціалізованим Судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ ухвалою від 13 вересня 2012 року
касаційну скаргу відхилено, а рішення
апеляційного суду від 19 квітня 2012 року
залишено без змін.

При цьому Вищим спеціалізованим Судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ встановлено з
матеріалів справи, що судове рішення
ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, правильним є посилання на
норми ст.549 ЦК Української РСР .

Відповідно до ч.3. ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Пунктом 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що оскільки
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ лише в тому
разі, коли в них беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3
ст. 61 ЦПК), то в інших випадках - ці
обставини встановлюються на загальних
підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним
у ч. 3 ст. 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке
судове рішення, яким справа
вирішується по суті, яке ухвалює суд у
порядку цивільного судочинства
(рішення, в тому числі й заочне, або
ухвала, а також судовий наказ), у
порядку господарського судочинства -
відповідно до Господарського
процесуального кодексу України, у
порядку адміністративного судочинства
- відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За змістом ч. 3 ст. 14, ч.3 ст. 61, ч. 2 ст.
223 ЦПК особи, які не брали участі в
цивільній, господарській або
адміністративній справі, в якій судом
ухвалено відповідне судове рішення,
мають право при розгляді іншої
цивільної справи за їх участю
оспорювати обставини, встановлені цими
судовими рішеннями. У даному випадку
суд ухвалює рішення на основі
досліджених у судовому засіданні
доказів.

За правовідносинами даної справи
позивач ОСОБА_9 безпосередньо брав
участь у розгляді справи, де
встановлювались обставини прийняття
ним спадщини після смерті матері і
попереднім судовим рішенням
встановлені ці обставини.

Тому, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2
визнати свідоцтво про право власності
на будинковолодіння в АДРЕСА_1
Надвірнянського району за його
померлим братом ОСОБА_7 від 16 березня 1988
року незаконним, свідоцтва про право на
спадщину на ? частину житлового будинку
від 30 червня 2009 року за дітьми
померлого брата - ОСОБА_6, ОСОБА_5 в
АДРЕСА_1 Надвірнянського району від 30
червня 2009 року недійсними та визнати за
ним право власності на спадкове майно в
АДРЕСА_1 Надвірнянського району у
зв'язку з тим, що за даними
правовідносинами щодо прийняття
ОСОБА_2 спадщини після смерті матері
ОСОБА_8 вже ухвалене судове рішення
про відмову йому в задоволенні цих
вимог.

Колегія суддів вважає, що не може бути
прийняте до уваги і не мають юридичного
значення доводи позивача ОСОБА_2 як
підстава для задоволення позову, що він
відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 22 січня 2014 року зареєстрував право
власності на спірний житловий будинок
АДРЕСА_1 Надвірнянського району та
зареєстрований в цьому будинку.

У даному документі зазначено, що
підставою виникнення права власності
за ОСОБА_2 є рішення Надвірнянського
районного суду від 27 грудня 2013 року.

Матеріалами справи встановлено, що 27
грудня 2013 року судом ухвалено заочне
рішення про задоволення позову ОСОБА_2,
яке ухвалою цього ж суду від 04 березня
2014 року скасоване, тому не можна брати
до уваги докази позивача про визнання
права власності на спірне майно та
відповідно його реєстрацію у ньому на
підставі рішення, якого не існує і яке
судом скасовано.

Таким чином, установивши дійсні
обставини справи, суд першої інстанції
дав належну оцінку зібраним доказам,
правильно застосував норми
матеріального права, не допустив
порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення спору, і дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову.

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного
суду від 08 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Р.Й. Матківський

Судді: Г.П. Мелінишин

Г.І. Шалаута