Справа № 369/4561/13 Головуючий у І
інстанції Нікушин В.В.Провадження №
22-ц/780/651/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 44
УХВАЛА

06 лютого 2014 року
колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Боярська сільська рада
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності
на будинок та земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_1
звернувся до Києво-Святошинського
районного суду Київської області з
позовом до ОСОБА_2, третя особа:
Боярська сільська рада
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності
на будинок та земельну ділянку.

Заявлені позовні вимоги
обґрунтовував тим, що 02.11.2006 року
Києво-Святошинський районний суд
прийняв рішення про стягнення із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 257 000 грн. 17.02.2007
року відкрилась спадщина. Спадкоємець
ОСОБА_2 подала заяву до нотаріальної
контори про прийняття спадщина.

05.08.2009 року Києво-Святошинський
районний суд ухвалив рішення про
заміну боржника ОСОБА_3 її
правонаступником ОСОБА_2 у виконавчому
провадженні, відкритому на підставі
виконавчого листа, виданого 02.11.2006 року
Києво-Святошинським районним судом
Київської області у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу;
покладено обов'язок на ОСОБА_2
задовольнити вимоги кредитора
померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_1 повністю, але в
межах вартості майна, одержаного в
спадщину.

Покладений судом обов'язок
ОСОБА_2 не виконує, чим завдає позивачу
матеріальних збитків.

Позивач просив суд визнати за
ним право власності на будинок та на
земельну ділянку площею 0,1989 га, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

20.09.2013 року ОСОБА_1 подав до суду
заяву про уточнення позовних вимог,
відповідно до яких просив суд накласти
стягнення на майно спадкодавця
способом визнання за ним права
власності на будинок загальною площею
62,3 кв.м. та на земельну ділянку площею
0,1989 га, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1.

25.09.2013 року ОСОБА_1 знову була
подана уточнена позовна заява, згідно
якої позивач просив суд визнати за ним
право власності на будинок загальною
площею 62,3 кв.м. та на земельну ділянку
площею 0,1989 га, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1.

05.10.2013 року ОСОБА_1 подав до суду
заяву про уточнення позовних вимог,
відповідно до яких просив суд накласти
стягнення на майно спадкодавця
способом визнання за ним права
власності на будинок загальною площею
62,3 кв.м. та на земельну ділянку площею
0,1989 га, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
жовтня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Боярська сільська рада
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності
на будинок та земельну ділянку
залишено без задоволення.

Не погодившись з висновками
суду першої інстанції, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов.

Колегія суддів вислухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги вважає, що
вона не обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Суд першої інстанції законно та
правомірно обґрунтовував свої
висновки наступними обставинами.

Згідно з вимогами ст. 256 ЦК
України, 2003 року визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

З огляду на ст. 257 ЦК України 2003
року загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 21.10.2005 року позивач
уклав договір позики із ОСОБА_3, яка не
виконала умови договору, у зв'язку із
чим ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом
про стягнення боргу у вересні 2006 року і
в подальшому, використовуючи,
передбачені законом способи, намагався
повернути грошові кошти, а тому правові
підстави для застосування частини 4
ст.267 ЦК України, яка передбачає
можливість відмови у задоволенні
позовної заяви у зв'язку з пропуском
позовної давності в даному випадку
відсутні.

Суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України ,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У статті 4 ЦПК України визначено,
що здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Статтею 10 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому
засіданні, відповідно до свідоцтва про
право власності, виданого 23 квітня 1985
року державним нотаріусом
Києво-Святошинської районної
Державної нотаріальної контори ОСОБА_4
за реєстровим № 1210, ОСОБА_3 належить
право власності на 1/4 частину у
спільному майні, набутому під час
шллюбу, яке складається з 1/2 частини
житлового будинку, що знаходиться в
АДРЕСА_1.

Згідно з державним актом на
право приватної власності на землю ,
ОСОБА_3 належить земельна ділянка
площею 0,1989 га в АДРЕСА_1.

02 листопада 2006 року заочним
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області було
стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 257
000 грн.

16 лютого 2007 року по постанові
державного виконавця ДВС у
Києво-Святошинському районі було
відкрито виконавче провадження по
примусовому виконанню виконавчого
листа № 2-2816/06, виданого
Києво-Святошинським районним судом
Київської області 17 листопада 2006 року
про стягнення із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 боргу в сумі 257 000 грн. та
накладено арешт на її майно.

У відповідності до ухвали
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 05 серпня 2009 року
було у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3 замінено її, як боржника, її
правонаступником ОСОБА_2 у виконавчому
провадженні, відкритому на підставі
виконавчого листа, виданого 02
листопада 2006 року Києво-Святошинським
районним судом Київської області у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, також покладено
обов'язок на ОСОБА_2 задоволити вимоги
кредитора померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_1
повністю, але межах вартості майна,
одержаного в спадщину.

Статтею 328 ЦК України,
передбачено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або законність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності до ст. 1216 ЦК
України, спадкуванням є перехід прав та
обов'язків від фізичної особи, яка
померла , до інших осіб.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що лежали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України
передбачено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК
України вимоги кредитора спадкоємці
зобов'язані задовольнити шляхом
одноразового платежу, якщо
домовленістю між спадкоємцями та
кредитором інше не встановлено.

Статтею 15 ЦК України визначено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або горювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
спільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов'язку в
натурі; 6) зміна правовідношення;
припинення правовідношення; 8)
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування нової шкоди; 9)
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; 10) визнання законними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Чинним законодавством не
передбачено такий спосіб захисту прав
кредитора померлої, як визнання права
власності за кредитором на спадкове
майно. Статтею 1282 ЦК України визначено
лише можливість стягнення спадкового
майна у разі відмови спадкоємців
боржника від одноразового платежу.
Проте, позивач не просить суд захистити
його порушені права у належний спосіб,
а суд не в праві в силу ст. 11 ЦК України
виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, суд першої
інстанції, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, зважаючи
на те, що позовні вимоги не
відповідають передбаченим способам
захисту порушених прав та охоронюваних
законом інтересів, визначених
Цивільним Кодексом України, дійшов до
висновку про відмову у задоволенні
позовної заяви.

Апелянт не навів доказів або
обставин, які б могли призвести до
скасування рішення суду, підстав,
передбачених вимогами ст. 309 ЦПК
України не встановлено.

Апеляційна скарга не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
15 жовтня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді