Справа № 144/1950/13-ц Провадження №
22-ц/772/663/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Задорожна Л. І.Категорія:
57Доповідач: Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого:
Кучевського П.В.

Суддів: Іванюка М.В.,
Камзалова В.В.

При секретарі: Руденко
О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Теплицького районного суду
Вінницької області від 14 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
приватного нотаріуса Теплицького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_3 про
зобов'язання нотаріально посвідчити
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищевказаним позовом.

Рішенням Теплицького районного суду
Вінницької області від 14 січня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням Теплицького
районного суду Вінницької області від
14 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Апеляційного суду Вінницької
області з апеляційною скаргою, в якій
просить ухвалене у справі судове
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити заявлені
позовні вимоги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Рішення суду як найважливіший акт
правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права. У зв'язку з цим суди повинні
неухильно додержувати вимог про
законність і обґрунтованість рішення у
цивільній справі (частина перша статті
213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення Теплицького районного суду
Вінницької області від 14 січня 2014 року
вказаним вимогам закону відповідає з
огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
громадянка Російської Федерації
ОСОБА_5 в порядку спадкування набула у
власність земельну ділянку
сільськогосподарського призначення,
площею 3,5185 га, яка розташована на
території Тополівської сільської
Теплицького району (за межами
населеного пункту).

Право власності ОСОБА_5 на вказану
земельну ділянку посвідчується
Державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯМ №779111, який
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю 20 липня 2012 року .

За загальним правилом, закріпленим в
частині 5 ст. 22 ЗК України, землі
сільськогосподарського призначення не
можуть передаватись у власність
іноземцям.

Частиною 4 статті 81 ЗК України
встановлено імперативний обов'язок
іноземця, який прийняв у спадщину землі
сільськогосподарського призначення,
протягом року відчужити земельну
ділянку.

Невиконання вказаного обов'язку
відповідно до п. е) ч. 1 ст. 140 ЗК України,
п. д) статті 143 ЗК України є підставою
для примусового припинення права
власності іноземця на земельну
ділянку. Таким чином, земельним
законодавством України встановлено
безумовне настання для іноземця, який
не виконав вимог закону, негативного
наслідку у вигляді примусового
припинення права власності на землю.

Статтею 145 ЗК України вставлено
процедуру примусового припинення
права власності на земельну ділянку
особи, якій земельна ділянка не може
належати на праві власності, шляхом
примусового її відчуження за рішенням
суду.

Постановою приватного нотаріуса
Теплицького районного нотаріального
округу ОСОБА_3 від 02 грудня 2013 року
відмовлено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у
посвідченні договору купівлі-продажу
земельної ділянки, наданої для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, розміром 3,5185га,
розташованої на території
Тополівської сільської ради, у зв'язку
з тим, що ОСОБА_5 пропустила строк,
наданий для відчуження такого роду
земельної ділянки, тобто одного року з
моменту отримання у спадщину.

Вищим спеціалізованим судом України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у інформаційному листі від 16
січня 2013 року №10-71/0/4-13 «Про деякі
питання застосування норм Земельного
кодексу України» роз'яснено, що
ураховуючи те, що право власності
відповідно до статті 125 ЗК виникає
після одержання спадкоємцем земельної
ділянки документа, що посвідчує право
власності на земельну ділянку, та його
державної реєстрації, після чого на
зазначені правовідносини повністю
поширюються гарантії права власності,
то обчислення річного строку
"добровільного" відчуження слід
починати від часу одержання іноземним
громадянином чи особою без
громадянства державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку.

Судом першої інстанції встановлено,
та підтверджується матеріалами
справи, що Державний акт на право
власності на земельну ділянку
видано ОСОБА_5 20 липня 2012 року (а.с.7).

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с. 3, 9) представник ОСОБА_5 з метою
відчуження земельної ділянки
звернувся до приватного нотаріуса
Теплицького районного нотаріального
округу Вінницької області лише 30
листопада 2013 року, тобто з пропуском
встановленого законом річного стоку.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те,
що підстави відмови в нотаріальному
посвідченні договору купівлі-продажу
земельної ділянки, викладені в
оскаржуваній постанові приватного
нотаріуса Теплицького районного
нотаріального округу Вінницької
області ОСОБА_3 підтверджуються
матеріалами справи та ґрунтуються на
вимогах ч. 4 статті 81 Земельного
кодексу України.

Як зазначено у інформаційному листі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-754/0/4-13 «Про практику
розгляду судами цивільних справ з
іноземним елементом» ч. 4 статті 81
Земельного кодексу України має
імперативний характер, та порядок
продовження річного строку
відчуження земельної ділянки чинним
законодавством України не передбачено.

На підставі встановлено колегія суддів
приходить до висновку, що не відчуження
іноземцем ОСОБА_5 земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
протягом одного року після отримання у
спадщину є підставою для примусового
припинення прав на земельну ділянку, і
строк, протягом якого вона мала право
вчинити такі дії не підлягає
продовженню, тому відповідач,
відмовляючи у посвідченні договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
діяла правомірно.

Колегія суддів не бере до уваги
доводів апеляційної скарги проте, що
судом першої інстанції під час
розгляду справи не враховано
Методичні рекомендації щодо
застосування нотаріусами деяких
положень цивільного та земельного
законодавства при посвідчені
правочинів, предметом яких є нерухоме
майно, затверджених
Консультативно-методичною радою з
питань нотаріату від 26 листопада 2010
року, оскільки вище вказаний
документ носить
роз'яснювально-рекомендаційний
характер, а в силу статті 8 ЦПК
України суд вирішує справи відповідно
до Конституції України, законів
України та міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Крім цього, частиною першою статті 15
Цивільного кодексу України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням вище зазначених
положень Закону право на звернення до
суду за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів

Як вбачається з матеріалів справи,
постанова приватного нотаріуса
Теплицького районного нотаріального
округу Вінницької області ОСОБА_3 від
02 грудня 2013 року стосується права
ОСОБА_5 на відчуження земельної
ділянки, при цьому позивач ОСОБА_2
звертаючись до суду, як у позові так і
у апеляційній справі не вказав, яке
його цивільне право порушене та
підлягає захисту судом.

За таких обставин, суд першої інстанції
повно та об'єктивно дослідивши всі
обставини справи, надавши належну
оцінку доказам у справі дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування не
вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

На підставі наведеного і керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Теплицького районного суду
Вінницької області від 14 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: