ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/3380/13-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

представника позивача
ОСОБА_1;

відповідача
ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_4, про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Дарницького
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачу на праві власності належить
квартира АДРЕСА_1. Відповідач вселився
до вказаної квартири як член сім'ї її
матері, бувшого власника майна, з якою
перебував у шлюбі. Після розірвання
шлюбу та переходу права власності на
квартиру до позивача, відповідач без
правових підстав продовжує у ній
проживати. У зв'язку з тим, що
відповідач чинить позивачу та її
матері, яка також зареєстрована у
спірній квартирі, перешкоди у
користуванні нею шляхом недопускання
до житла зареєстрованих у ньому осіб та
зміни замків, а право власності є
абсолютним, позивач звернувся до суду
за захистом свого майнового права та
просить суд усунути їй перешкоди у
користуванні належним на праві
власності майном шляхом виселення
відповідача з займаної ним квартири.

Ухвалою суду відкрито провадження у
даній справі, залучено до участі у ній у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_4 та призначено розгляд справи у
судовому засіданні.

У відбувшихся судових засіданнях
представник позивача позовні вимоги
підтримав, вважав їх обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач у відбувшихся судових
засіданнях заперечив проти
задоволення позовних вимог, просив
відмовити в їх задоволення за
безпідставністю.

Третя особа - ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилась, проте надіслала заяву, в
якій підтримала позовні вимоги з
підстав у ній викладених та просила
здійснювати розгляд справи у її
відсутність.

Вислухавши у відбувшихся судових
засіданнях пояснення представника
позивача та відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_4 з
відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі з 03.06.1999 року по
19.11.2010 року.

Згідно з договором купівлі - продажу
від 20.10.2000 року, який посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від
імені неповнолітньої доньки ОСОБА_3
придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
у рівних частках, по 1/2 кожній. Згідно зі
свідоцтвом про шлюб від 21.07.2012 року
ОСОБА_3 (позивач у даній справі) після
укладення шлюбу взяла прізвище ОСОБА_3.

Водночас, за договором дарування від
18.02.2013 року, який посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_4
подарувала належну їй 1/2 частину
спірної квартири позивачу. Тобто,
ОСОБА_3 на час розгляду справи є
одноосібним власником квартири
АДРЕСА_1.

У Конституції України закріплено
основні правові принципи регулювання
відносин власності, головним із яких є
принцип рівного визнання й захисту
усіх форм власності (статті 13, 41
Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Під правом володіння власністю
визнається юридично забезпечена
можливість фактичного панування
власника над майном, не пов'язана з
використанням його властивостей. Право
користування власністю - це юридично
забезпечена можливість власника
добувати з належного йому майна
корисні властивості. Під правом
розпорядження розуміють юридично
забезпечену можливість власника
визначати долю майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України)
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Судом встановлено, що у квартирі
АДРЕСА_1 разом з позивачем, як власником
житла, зареєстровані її мати, а також
відповідач, який вселився у спірну
квартиру як член сім'ї бувшого власника
- ОСОБА_4 Проте, проживати у даній
квартирі позивач не має змоги, оскільки
відповідачем чиняться перешкоди їй у
цьому, зокрема, неможливістю потрапити
до власної квартири у зв'язку зі зміною
у ній замків, що не заперечувалось і
самим відповідачем під час судового
розгляду.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього
Кодексу власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 Житлового кодексу України (далі
по тексту - ЖК України), які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються житловим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення
права членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим майном
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника майна права
власності на нього, а отже, припинення
права власності особи на квартиру
припиняє право членів її сім'ї на
користування цією квартирою.

Права членів сім'ї власника будинку на
об'єкт власності є похідним від права
самого власника.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України
передбачає збереження такого права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, за умови
збереження права власності на будинок
цього самого власника, тобто при
незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Оскільки права членів сім'ї колишнього
власника є похідними від прав власника,
то з припиненням для власника права
власності на жиле приміщення члени
його сім'ї також втрачають право
користування цим приміщенням. Виходячи
з вищенаведеного, суд приходить до
висновку про відсутність у відповідача
права користування спірним житловим
приміщенням.

Зазначене збігається з практикою
Верховного Суду України, викладеною в
ухвалі цього суду від 13.07.2011 року.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є
власником квартири АДРЕСА_1, а
відповідач вселився до неї та проживає
у ній як член сім'ї колишнього власника,
при цьому чинить перешкоди позивачу,
чим порушує її права на свій розсуд
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним майном, суд
дійшов висновку стосовно задоволення
позовних вимог про усунення перешкод
позивачу у користуванні власністю
шляхом виселення відповідача зі
спірної квартири без надання йому
іншого житлового приміщення.

У відповідності до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати..

На підставі викладеного та керуючись
стст. 13, 41 Конституції України, стст. 150,
156 Житлового кодексу України, стст. 319,
321, 379, 383, 391, 405 - 406 Цивільного кодексу
України, стст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 214, 215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні власністю шляхом
виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1,
без надання йому іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_2) витрати по сплаті судового
збору в сумі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70
коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.