АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/5420/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3866/14
Головуючий у 1-й інстанції Демиденко І.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіль В.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 12
листопада 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про встановлення режиму окремого
проживання,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом та просив
встановити для нього та ОСОБА_1 режим
окремого проживання.

В обґрунтування позовних вимог
вказував, що 24 червня 1994 року між ним та
ОСОБА_1 було укладено шлюб, від якого
вони мають повнолітнього сина ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

В останні роки подружнє життя
супроводжувалось постійними сварками,
внаслідок чтого з 13 січня 2014 року вони
проживають окремо, господарство
спільно не ведуть.

Між ним та дружиною досягнута
домовленість щодо визначення порядку
проживання та утримання
неповнолітнього сина, яку вони
затвердили мировою угодою від 03 червня
2014 року. Оскільки вони з відповідачем
проживають окремо, то ними було
досягнуто згоди щодо розподілу майна
подружжя.

Вважає спільне проживання з ОСОБА_1 на
даний момент неможливим.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 12
листопада 2014 року позовні вмиоги
ОСОБА_2 - задоволено.

Встановлено для подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 режим окремого проживання.

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_1 та просила скасувати
його та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що сторони з 24 червня 1994
року перебувають у зареєстрованому
шлюбі, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу, виданого Палацом
шлюбів м. Кременчука.

Від шлюбу подружжя ОСОБА_1 мають
повнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
та неповнолітнього сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно акту про непроживання від 19
вересня 2014 року, виданого ТОВ
«Добробит» ОСОБА_1 не проживає з ОСОБА_2
за адресою АДРЕСА_1 з 14 січня 2014 року
(а.с. 16).

Встановлено, що 03 червня 2014 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір
про визначення порядку проживання та
утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4
до досягнення ним повноліття.

Ухвалою Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 03
грудня 2010 року визнано мирову угоду,
укладену ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розподіл
майна подружжя.

Відповідно до ст. 56 СК України дружина
та чоловік мають право на вільний вибір
місця свого проживання. Дружина та
чоловік мають право вживати заходів,
які не заборонені законом і не
суперечать моральним засадам
суспільства, щодо підтримання шлюбних
відносин. Кожен з подружжя має право
припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження, в тому числі примушування
до статевого зв'язку за допомогою
фізичного або психічного насильства, є
порушенням права дружини, чоловіка на
свободу та особисту недоторканність і
може мати наслідки, встановлені
законом

Відповідно до ч.1 ст. 119 СК України за
заявою подружжя або позовом одного з
них суд може постановити рішення про
встановлення для подружжя режиму
окремого проживання у разі
неможливості чи небажання дружини і
(або) чоловіка проживати спільно.

Відповідно до ст. 120 СК України
встановлення режиму окремого
проживання не припиняє прав та
обов'язків подружжя, які встановлені
цим Кодексом і які дружина та чоловік
мали до встановлення цього режиму, а
також прав та обов'язків, які
встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого
проживання майно, набуте в майбутньому
дружиною та чоловіком, не
вважатиметься набутим у шлюбі; дитина,
народжена дружиною після спливу десяти
місяців, не вважатиметься такою, що
походить від її чоловіка.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що на момент
розгляду справи подружжя проживає
окремо, а чоловік (позивач) не бажає
проживати спільно через складні
сімейні відносини.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства, які регламентують
спірні правовідносини.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про розгляд справ
про право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» при
застосуванні положень статей 119, 120 СК (
2947-14 ) судам необхідно враховувати, що
інститути окремого проживання та
розірвання шлюбу мають самостійний
характер.

Рішення про розірвання шлюбу суд
приймає, якщо його подальше збереження
є неможливим, суперечить інтересам
одного з подружжя чи їхніх дітей, у той
час як підставою для встановлення
режиму окремого проживання подружжя є
неможливість чи небажання дружини і
(або) чоловіка проживати спільно. За
відсутності взаємної згоди подружжя на
встановлення сепарації волевиявлення
одного з них має бути обґрунтованим.

Режим окремого проживання може
встановлюватися судом не тільки за
позовом одного з подружжя, а й за заявою
подружжя, яке досягло спільної згоди.

Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд
повинен встановити фактичні взаємини
сторін і переконатися в доцільності
сепарації для того, щоб узаконений
спосіб окремого проживання не був
формальним засобом вирішення спірних
майнових питань.

Таким чином, твердження апелянта про
те, що встановлення режиму окремого
проживання фактично означає
припинення сімейних відносин не
узгожується із правовою природою
інституту окремого проживання та
спростовується нормами чинного
законодавства.

Твердження апелянта про недоведеність
неможливості спільного проживання
подружжя є неспроможними.

Судом першої інстанції достовірно
встановлено небажання ОСОБА_2
проживати разом із ОСОБА_1

Виходячи з принципу вільного вибору
місця проживання кожного з подружжя та
недопустимості примушування до
спільного проживання, встановленого
ст. 56 СК України, небажання позивача до
співмешкання з відповідачем,
спричинене постійними сварками,
виключає можливість їх спільного
проживання.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
на поважність причин її непроживання
разом з чоловіком не спростовує
обгрунтованості встановлення режиму
окремого проживання, оскільки
проживання подружжя разом, або окремо з
поважних причин, на момент розгляду
справи, не змінює підстав встановлення
режиму окремого проживання, що
визначені ст. 119 СК України.

Виходячи з викладеного, судова колегія
дійшла висновку про те, що судом першої
інстанції з'ясовано всі обставини та
надано їм належну правову оцінку.
Порушень норм матеріального та
процесуального права, які б могли
призвести до зміни чи скасування
рішення місцевого суду, судовою
колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст.
308, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 12
листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя:

О.Ю. Кузнєцова

Судді:
Л.М. Хіль

В.А. Чічіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: