Провадження № 22-ц/779/368/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої Горейко М.Д.

Суддів: Проскурніцького П.І.,
Ясеновенко Л.В.

Секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,
представника позивача Жиляка М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Комунального підприємства «Єдиний
розрахунковий центр» до ОСОБА_4 про
визнання договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій укладеним на
підставі нормативного акту
обов'язкової дії за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року задоволено позов
Комунального підприємства «Єдиний
розрахунковий центр». Визнано договір
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій укладеним між Комунальним
підприємством «Єдиний розрахунковий
центр» та ОСОБА_4 з 01 квітня 2012 року на
підставі нормативного акту
обов'язкової дії.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Зокрема, апелянт вказує, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд першої
інстанції не взяв до уваги її
заперечення про те, що позивач не
звертався до неї із пропозицією про
укладення договору про надання послуг.
В матеріалах даної цивільної справи
відсутні докази, які б підтверджували
факт звернення позивача із згаданою
пропозицією. Її прохання про надання
копій квитанцій, повідомлень про
вручення поштових відправлень чи
будь-яких інших документальних
підтверджень надіслання їй проекту
договору позивач не виконав, оскільки
такі докази у нього відсутні, що
свідчить про те, що позивач не вчиняв
жодних дій, спрямованих на оформлення
між ними договірних зобов'язань.
Всупереч положенням ст.ст. 10, 60 ЦПК
України позивач не довів факт
звернення до неї із пропозицією
укласти договір. Оголошення в газеті не
слід вважати допустимим доказом,
оскільки придбання засобів масової
інформації є її правом, а не обов'язком.
Публікація нормативного акту в пресі
необхідна для набуття останнім
чинності і не свідчить про час
укладання договірних зобов'язань між
сторонами.

Під час ухвалення оскаржуваного
рішення про задоволення позовних вимог
КП «Єдиний розрахунковий центр» суд
першої інстанції не дослідив ряд
обставин, зокрема, невиконання
позивачем вимог ч. 2 ст. 638 ЦК України;
відсутність підтвердження факту
надіслання позивачем їй, як споживачу
комунальних послуг, пропозиції укласти
договір; відсутність будь-яких
взаєморозрахунків між нею та
позивачем; відсутність в матеріалах
справи розрахунку наданих їй
комунальних послуг, актів виконаних
позивачем робіт та інших
документальних підтверджень належного
виконання позивачем своїх обов'язків;
відсутність в матеріалах справи
підтвердження надсилання позивачем на
її адресу претензій про несплату на
послуги. Не враховано судом, що з
текстом договору вона мала можливість
ознайомитися, коли отримала копію
позовної заяви та долучених до неї
додатків, оскільки до моменту розгляду
справи в суді позивач не звертався до
неї з наміром укласти договір.
Твердження позивача про те, що вона не
зверталася до нього із претензіями за
надані ним послуги свідчить про те, що
вона не знала, що саме він виконує
вказані послуги, так як жодного разу не
басила його працівників на її
прибудинковій території, жодні послуги
ним не надавалися, всі ремонтні роботи,
в тому числі і пов'язані з утриманням
приміщень спільного користування
виконували жителі за власний рахунок.

На думку апелянта, посилання позивача
на належне виконання ним послуг згідно
рішення сесії Івано-Франківської
міської ради №383-14 від 15.09.2011 року є
безпідставним, адже рішення органу
місцевого самоврядування не є
підтвердженням належного виконання
стороною договірних зобов'язань.

Також апелянт зазначає, що при
ухваленні оскаржуваного рішення суд
першої інстанції безпідставно по
вважав встановленими такі обставини,
як направлення позивачем їй пропозиції
укласти договір, надання позивачем їй
комунальних послуг, оплату нею
яких-небудь платежів на рахунок
позивача, існування між ними фактичних
договірних відносин. Наведені
обставини не підтверджуються жодними
належними, допустимими та достовірними
доказами. В мотивувальній частині
оскаржуваного рішення відсутнє
посилання на докази, аналізуючи які суд
дійшов висновку про під ставність
задоволення позовних вимог. Єдиним
доказом, який досліджувався судом був
долучений позивачем примірник
договору, зокрема, на відповідність
останнього типовому договору.

Таким чином, вказує апелянт, судом
першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення порушено вимоги
ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 205, 208, 627, 638-642 ЦК
України та ст.ст. 2, 8, 10, 57-60, 179, 212, 213 ЦПК
України.

У зв'язку з наведеним просив рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

У засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримала з
наведених у ній мотивів.

Представник позивача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги не
визнав, рішення суду першої інстанції
вважав законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким
вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що
рішенням Івано-Франківської міської
ради «Про організацію та забезпечення
роботи комунального підприємства
«Єдиний розрахунковий центр» від 02.06.2011
року №212-Х (а.с. 40) Комунальне
підприємство «Єдиний розрахунковий
центр» визначено з 01.11.2011 року
виконавцем послуг з управління
будинком, спорудою або групою будинків;
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій; з ремонту
приміщень, будинків, споруд.

Будинок АДРЕСА_1, в якому проживає
відповідач ОСОБА_4 та яка є його
співвласником, віднесено до переліку
будинків, щодо яких позивач надає
послуги з утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій, що
підтверджується Актом
прийняття-передачі об'єкта в
управління з управління (з балансу) (а.с.
31).

Перед початком надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій позивачем
були здійснені дії, необхідні для
укладення договору «Про надання послуг
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» у спосіб,
передбачений ст. 634 ЦК України, як
договір приєднання, а саме: здійснено
публікацію суті житлово-комунальної
реформи та даного договору в
офіційному виданні «Західний кур'єр»
від 29.09.2011 року (а.с. 6-9) та на сайті
www.domivka.if.ua.

Задовольняючи позов КП «Єдиний
розрахунковий центр», суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
відповідачем не подано суду
підтверджуючих доказів про те, що він
відмовився від отримання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, не подав
відповідної заяви до позивача, а
продовжував отримувати вказані
послуги, то сторони знаходяться у
фактичних договірних відносинах.

Так як відповідачем (споживачем) не
визнається право позивача (виконавця)
послуг на укладення договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій,
який відповідає вимогам типового
договору, то таке право підлягає
захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16
ЦК України шляхом визнання договору
укладеним на умовах, передбачених
нормативним актом обов'язкової дії.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки визначені Законом України
«Про житлово-комунальні послуги».

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Разом з тим стаття 4 вказаного Закону
передбачає, що законодавство України у
сфері житлово-комунальних послуг, крім
цього Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України
визначені загальні засади цивільного
законодавства, зокрема поняття
договору і свободи договору та
формулює загальні вимоги до договорів
як різновиду правочинів (вільне
волевиявлення учасника правочину).

Згідно положень ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України
правочин між фізичною і юридичною
особами належить вчиняти у письмовій
формі, за виключенням випадків,
передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст.ст. 642
- 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та
ст. 627 цього Кодексу при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України,
відповідно до яких підставою
недійсності правочинів є суперечність
їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Законом України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачений обов'язок споживача
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору. Цей обов'язок
відповідає зустрічному обов'язку
виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21
цього Закону, підготувати та укласти зі
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року №529 «Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК
України, ст.ст. 19 - 21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», постанови
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року №529 «Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» вбачається,
що умови типового договору, що набули
юридично обов'язкового значення в силу
актів цивільного законодавства, є
обов'язковими для сторін договору, які
не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України
та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

Згідно положень ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового права або
майнового права та інтересу у
визначені цією статтею способи. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Таким чином суд першої інстанції
правильно зробив висновок про те, що в
разі невизнання споживачем права
виробника (виконавця) послуг на
укладення договору про надання
житлово-комунальних послуг, який
відповідає вимогам типового договору,
таке право підлягає захисту судом на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом
визнання договору укладеним на умовах,
передбачених нормативним актом
обов'язкової дії.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, не
спростовують висновки суду першої
інстанції, та не містять підстав для
скасування або зміни судового рішення.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Горейко М.Д.

Судді:
Проскурніцький П.І.

Ясеновенко Л.В.