Номер провадження № 22-ц/785/1905/14
Головуючий у першій інстанції Бодашко
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представників відповідачки
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Балтського районного суду Одеської
області від 06 грудня 2013 року за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про захист честі,
гідності, ділової репутації,
спростування недостовірних
відомостей шляхом зобов'язання
вибачитись та відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

07 листопада 2013 року ОСОБА_6 звернулася
до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є
приватним підприємцем і їй належить
бар "ІНФОРМАЦІЯ_2", розташований за
адресою: АДРЕСА_1. Рішенням виконкому
Балтської міської ради Одеської
області № 19 від 14 лютого 2013 року
встановлений режим роботи бару з 10 до 24
годин щоденно без вихідних. Весь час
бар працює з дотриманням правил тишини
в громадських місцях міста.
Відповідачка ОСОБА_3 проживає за
адресою: АДРЕСА_2. В кінці 2012 року вона
відмовила відповідачці у прийнятті на
роботу і з тих пор остання постійно
влаштовує їй сварки в присутності
працівників бару та жителів міста. 10
лютого 2013 року, 13 лютого 2013 року та 08
травня 2013 року відповідачка зверталася
до Балтського РВ ГУМВС України в
Одеській області, 15 серпня 2013 року до
народного депутата України Фаєрмака
С.О., Балтського міського голови зі
скаргами щодо нібито порушення тишини.
При перевірці ніяких порушень з її
боку виявлено не було. Дії
відповідачки по наклепу на неї та на
роботу бару постійне принижують її
честь, гідність та ділову репутацію,
негативно впливають на її стан здоров'я
та завдали моральну шкоду, яку вона
оцінює в 20000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 269, 270, 275, 277 ЦК України, позивачка
ОСОБА_6 просила суд визнати дії ОСОБА_3
по відношенню до неї та роботи бару
неправомірними та такими, що порочать
її честь, гідність, ділову репутацію та
зобов'язати відповідачку вибачитись
перед нею в присутності працівників
бару та жителів АДРЕСА_3, стягнути з
відповідачки на її користь моральну
шкоду в сумі 20 000 грн. та судові витрати
(а.с. 2.3).

Представник відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_9, проти позову заперечував і в
своїх поясненнях зазначав, що
позивачка ОСОБА_6 в позовній заяві
взагалі не вказала, яка неправдива
інформація поширювалась відносно неї
особисто та бару "ІНФОРМАЦІЯ_2". Його
матір ніколи не наймалась працювати у
барі "ІНФОРМАЦІЯ_2", проживає напроти
цього бару і їй заважає гучно граюча
музика після 22.00 год., на що скаржиться
не лише його матір, а й сусіди у
колективних скаргах. Вони звертались
до різних органів з метою захистити
свої права і наміру опорочить
позивачку, принизити її честь, гідність
та ділову репутацію не мали. За
результатом розгляду звернення
народного депутата Фаєрмака С.О.,
Головним державним санітарним лікарем
Одеської області Балтському міському
голові направлено лист № 02/4249 від 11
листопада 2013 року з вимогою скасувати
рішення виконкому Балтської міської
ради від 14 лютого 2013 року, як таке що
порушує ст. 24 Закону України "Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення".
Достовірність інформації викладеної в
колективних скаргах підтверджується й
відеозаписами, які були зняті під час
порушення режиму роботи бару. Суд не
вправі зобов'язувати відповідача
вибачитись перед позивачем у тій чи
іншій формі, оскільки примусове
вибачення як спосіб судового захисту
честі, гідності, ділової репутації за
поширення недостовірної інформації не
передбачений ст. ст. 16, 277 ЦК України (а.с.
25-27).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_6 задоволено частково. Суд визнав
неправомірними дії відповідачки
ОСОБА_3 щодо поширення інформації про
нібито неналежне надання послуг баром
"ІНФОРМАЦІЯ_2", стягнув з відповідачки
ОСОБА_3 на користь позивачки моральну
шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на
оплату судового збору в сумі 229, 40 грн.,
та витрати на правову допомогу в
розмірі 500 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_3 просить рішення суду першої
інстанції скасувати та постановити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що рішення суду є
незаконним й необґрунтованим.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивачка ОСОБА_6 просить апеляційну
скаргу відповідачки відхилити у
зв'язку з безпідставністю її доводів.

Позивачка ОСОБА_6 в судове засідання не
з'явилася, про розгляд справи сповіщена
належним чином, про що свідчить її
підпис у повідомленні при відкладення
розгляду справи 06 лютого 2014 року.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку її неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_3, пояснення на апеляцію
представників відповідачки ОСОБА_3, -
ОСОБА_4, ОСОБА_5, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
відповідачки ОСОБА_3 підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Судове рішення зазначеним вимогам
закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка ОСОБА_3 поширювала
недостовірну інформацію про те, що
позивачка ОСОБА_6 порушує норми моралі,
допускає неетичну поведінку в
особистому і суспільному житті,
порушує законодавство, займаючись
підприємництвом, що порушує право
позивачки на повагу до гідності, честі
та ділової репутації. В ході перевірки
інформація, яка міститься в скаргах
відповідачки, не знайшла свого
підтвердження.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись неможливо,
оскільки судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична
особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права
може здійснюватися також іншим
способом відповідно до змісту цього
права, способу його порушення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

У частині 1 ст. 277 ЦК України зазначено,
що фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про захист гідності
та чести фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" від 27 лютого 2009 року,
викладеними у п. 15 постанови № 1, при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

У п. 1 вказаної постанови Пленуму
Верховного Суду України визначено, що
Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї. Ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка ОСОБА_6 є приватним
підприємцем (а.с. 6,7) і їй належить бар
"ІНФОРМАЦІЯ_2", розташований за адресою:
АДРЕСА_1, де вона здійснює
підприємницьку діяльність.

Рішенням виконкому Балтської міської
ради Одеської області № 19 від 14 лютого
2013 року встановлений режим роботи бару
з 10 до 24 годин щоденно без вихідних (а.с.
8).

Відповідачка ОСОБА_3 проживає за
адресою: АДРЕСА_4 який розташований
напроти вказаного бару.

10 лютого 2013 року, 13 лютого 2013 року та 08
травня 2013 року відповідачка ОСОБА_3
зверталася до Балтського РВ ГУМВС
України в Одеській області, 15 серпня 2013
року до народного депутата України
Фаєрмака С.О., Балтського міського
голови зі скаргами щодо того, що їй та
її сім'ї заважає гучно граюча музика в
барі після 22.00 год.

Згідно із роз'ясненнями вказаної
постанови Пленуму Верховного Суду
України, викладеними у п. 16, відповідно
до статті 40 Конституції України усі
мають право направляти індивідуальні
чи колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа
про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Конституційний Суд України в рішенні
від 10 квітня 2003 року по справі № 1-9/2003 №
8-рп/2003 за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_10 про офіційне
тлумачення положення частини першої
статті 7 ЦК УРСР (справа про поширення
відомостей) зазначив, що положення
частини першої статті 7 Цивільного
Кодексу Української ССР "поширив такі
відомості" в аспекті конституційного
звернення треба розуміти так, що
викладення у листах, заявах скаргах до
правоохоронного органу відомостей
особою, на думку, якої посадовими чи
службовими особами цього органу при
виконанні функціональних обов'язків
порушено її право, не може вважатися
поширенням відомостей, які порочать
честь, гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам цих осіб.

Викладення у листах, заявах, скаргах до
правоохоронного органу завідомо
неправдивих відомостей тягне за собою
відповідальність, передбачену чинним
законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами по справі склалися негативні
стосунки у зв'язку з тим, що режим
роботи бару "ІНФОРМАЦІЯ_2" встановлений
до 24 годин щоденно без вихідних і після
22 год. порушує право відповідачки на
тишину. Причому із скаргами до різних
органів зверталася не лише
відповідачка ОСОБА_3, а і її сусіди, що
підтверджується наявними у справі
скаргами та висновками Балтського РВ
ГУ УМВС України в Одеській області про
наслідки звернення ОСОБА_3 та інших від
11 лютого 2013 року, від 19 лютого 2013 року та
17 травня 2013 року (а.с. 15-17).

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції не перевірив повно та
всебічно заперечення відповідачки
проти позову та не дав належну оцінку
усім наданим доказам у відповідності
до положень процесуального
законодавства.

Так, за результатом розгляду звернення
народного депутата Фаєрмака С.О.,
Головним державним санітарним лікарем
Одеської області Балтському міському
голові направлено лист № 02/4249 від 11
листопада 2013 року з вимогою скасувати
рішення виконкому Балтської міської
ради від 14 лютого 2013 року, як таке що
порушує ст. 24 Закону України "Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення"
(а.с. 37-39).

В судовому засіданні апеляційного суду
представники відповідачки ОСОБА_3
надали копію рішенням Балтської
міської ради № 727-УІ від 26 листопада 2013
року, яким рішення виконкому Балтської
міської ради № 19 від 14 лютого 2013 року
"Про встановлення режиму роботи
кафе-бару "Перлина" ПП ОСОБА_6"
скасовано.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
наявного у справі доказу, у тому числі і
свідчення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
допитаних за ініціативою сторін у
справі, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції помилково виходив з
того, що в ході перевірки інформація
щодо роботи бару, яка міститься в
скаргах відповідачки, не знайшла свого
підтвердження.

У п. 7 постанови № 2 від 12 червня 2009 року
"Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції"
Пленум Верховного Суду України
зазначив, що позовна заява подається до
суду в письмовій формі і за змістом
повинна відповідати вимогам статті 119
ЦПК. У зв'язку з цим суди мають звертати
особливу увагу, зокрема, на те, що у
позовній заяві повинні не лише
міститися позовні вимоги, а й бути
викладені обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, і зазначені
докази, що підтверджують кожну
обставину.

Якщо заява не відповідає вимогам
статей 119, 120 ЦПК або не сплачено судовий
збір чи не оплачено витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, суддя відповідно до
вимог статті 121 ЦПК постановляє ухвалу,
в якій повинні бути зазначені
конкретні підстави залишення заяви без
руху, в тому числі й розмір несплачених
судових витрат, і надає строк для
усунення недоліків, тривалість якого
визначається в кожному конкретному
випадку з урахуванням характеру
недоліків, реальної можливості
отримання копії ухвали, яка повинна
бути надіслана заявнику негайно, та їх
виправлення.

Однак в позовній заяві позивачки
ОСОБА_6 не викладені усі обставини,
якими необхідно обґрунтовувати вимоги
про захист честі, гідності та ділової
репутації, а саме не зазначено яка саме
конкретно інформація щодо неї є
недостовірною, яким чином й коли вона
поширювалась відповідачкою та яким
чином ця інформація порочить її честь,
гідність, ділову репутацію (а.с. 2-3).

Суд першої інстанції при пред'явленні
позовної заяви не звернув на це уваги
та у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК
України не сприяв позивачці у
здійсненні нею своїх процесуальних
прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення,
невизнання або оспорювання.

Суд першої інстанції не з'ясував, який
саме спосіб захисту права необхідно
обрати позивачці ОСОБА_6 - звер нутися з
проханням про визнання дій
відповідачки по відношенню до неї та
про роботу бару неправомірними чи
визнання інформації, поширеною
відповідачкою недостовірною та такою,
що порочить честь, гідність та ділову
репутацію позивачки.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про судове
рішення у цивільній справі" від 18
грудня 2009 року, викладених п 13
постанови № 14, резолютивна частина
повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні
й такі, що випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215- 217
ЦПК. У ній, зокрема, має бути зазначено:
висновок суду про задоволення позову
або відмову в позові повністю чи
частково (при відмові в позові слід
точно зазначити, кому, відносно кого та
в чому відмовлено); висновок суду по
суті позовних вимог: які саме права
позивача визнано або поновлено; розмір
грошових сум чи перелік майна,
присуджених стороні; вартість майна,
яке належить стягнути з відповідача,
якщо при виконанні рішення
присудженого майна у наявності не буде;
конкретні дії, які відповідач повинен
вчинити та на чию користь, або інший
передбачений законом спосіб захисту
порушеного права; розподіл судових
витрат відповідно до вимог статті 88
ЦПК; строк і порядок набрання рішенням
суду законної сили та його оскарження;
у яких межах допускається негайне
виконання рішення, коли суд
зобов'язаний або має право його
допустити.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про захист гідності
та чести фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" від 27 лютого 2009 року,
викладених у п. 24 постанови № 1,
задовольняючи позов, суд повинен у
резолютивній частині рішення
зазначити, чи було порушено особисте
немайнове право особи, яка саме
інформація визнана недостовірною та
порочить гідність, честь чи ділову
репутацію позивача, а також вказати на
спосіб захисту порушеного особистого
немайнового права.

Резолютивна частина рішення суду
першої інстанції не відповідає
зазначеним роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, оскільки у
неї не зазначено, чи було порушено
особисте немайнове право особи, яка
саме інформація визнана недостовірною,
коли та яким чином вона поширена, та
порочить гідність, честь, ділову
репутацію позивача.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що у відповідачки
ОСОБА_3 були підстави для звернення до
правоохоронних органів та органів
влади і це викликано наміром захистити
свої права і інтереси й у неї не було
наміру її опорочити, принизити її
честь, гідність та ділову репутацію. У
даному випадку мала місце реалізація
нею конституційного права,
передбаченого статтею 40 Конституції, а
не поширення недостовірної інформації.
В судовому засіданні не доведено, що
відповідачка ОСОБА_3 діяла
неправомірно щодо поширення
інформації про нібито неналежне
надання послуг баром "ІНФОРМАЦІЯ_2" та
те, що ці дії принижують честь, гідність
та ділову репутацію позивачки, а також
завдання їй моральної шкоди.

Тому особисті немайнові права
позивачки ОСОБА_6 у цьому не порушені
відповідачкою ОСОБА_3 й у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
не підлягають судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_6 є необґрунтованими,
незаконними і задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

У частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено,
що правову допомогу може надавати
особа, яка є фахівцем у галузі права і
за законом має право на надання
правової допомоги. ч.2 цієї ж статті
встановлено, що особа, зазначена в
частині першій цієї статті, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Частиною 4 ст. 42 ЦПК України
встановлено, що повноваження адвоката
як представника можуть також
посвідчуватись ордером, який виданий
відповідним адвокатським об'єднанням,
або договором. До ордера адвоката
обов'язково додається витяг із
договору, у якому зазначаються
повноваження адвоката як представника
або обмеження його прав на вчинення
окремих процесуальних дій. Витяг
засвідчується підписом сторін
договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних і
адміністративних справах" від 20 грудня
2011 року № 4191-ІУ, який набрав чинності з
01 січня 2012 року, розмір компенсаційних
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановлених законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи, що визначається у
відповідному судовому рішенні.

З протоколу судового засідання від 27
листопада 2014 року вбачається, що
інтереси позивачки ОСОБА_6 в судовому
засіданні представляла ОСОБА_26, але в
матеріалах справи відсутні документи,
які посвідчують повноваження
представника.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув та стягуючи на користь
позивачки 500 грн. на відшкодування її
витрат по оплаті правової допомоги не
обґрунтував її розмір та не перевірив
чи не перевищує така сума граничного
розміру компенсації витрат,
встановленого Законом України від 20
грудня 2011 року № 4191-ІУ, мотивів з цього
приводу не навів.

Відомості про те, що представник
позивачки був допущений до участі в
розгляді справи ухвалою суду як особа,
яка надає правову допомогу, відсутні.

За таких обставин не було підстав
стягувати з відповідачки на користь
позивачки 500 грн. витрат на правову
допомогу.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 10,
60, 42, 56, 84, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та
матеріального права, а саме, ст. ст. 275,
276, 277, 297 ЦК України, у відповідності до
п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити,
рішення Балтського районного суду
Одеської області від 06 грудня 2013 року
скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3
про захист честі, гідності, ділової
репутації, спростування недовідних
відомостей шляхом зобов'язання
вибачитись та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік