АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/1544/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/819/14
Головуючий у 1-й інстанції Івко В.
Доповідач Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого: Обідіної О.І.

Суддів: Панченка О.О.,
Прядкіної О.В.

при секретарі Зеленській
О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» на рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 14 січня 2014 року
по справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача Обідіної О.І.

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 14 січня 2014
року в позові відмовлено повністю за
спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог.
Зокрема посилається на те, що строк
позовної давності позивачем не був
пропущений, оскільки правовідносини
між сторонами тривають в зв'язку з
пролонгацією строку дії картки.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги приходить до
висновку, що остання задоволенню не
підлягає за таких обставин.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, 6 грудня 2007
року між банком та ОСОБА_1 укладено
договір №б/н, відповідно до умов якого
позичальник отримала кредит у розмірі
5000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку,
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Своїм підписом позивач підтвердила, що
ознайомлена з Умовами та правилами
надання банківських послуг, правилами
користування платіжною карткою та
тарифами банку.

Звертаючись до суду з позовом в липні
2013 року банк зазначав, що позичальник
не виконує умов договору, що призвело
до утворення заборгованості, розмір
якої станом на 13 червня 2013 року
складає 35104 грн. 55 коп., з яких:

- 4525 грн. заборгованість за кредитом,

- 16881,71 грн. заборгованість по процентам
за користування кредитом,

- 11550 грн. заборгованість по комісії за
користування кредитом,

- 500 грн. штрафу (фіксована частина),

- 1647,84 грн. штрафу (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позову
внаслідок спливу строку позовної
давності, суд першої інстанції виходив
з того, що з наданих позивачем доказів
вбачається невиконання відповідачем
обов'язку по поверненню кредитних
коштів. Між тим, кредитор звернувся до
суду за захистом свого порушеного
права за межами позовної давності,
передбаченої умовами договору, згідно
до яких договір діє протягом 12 місяців
з моменту підписання, тобто діяв до 6
грудня 2009 року. Таким чином, впродовж
трьох років банк мав можливість
здійснити судовий захист, а звернувся
до суду з позовом лише в липні 2013 року.

З вказаними висновками погоджується
колегія суддів з наступних підстав.

Так, по справі встановлено та не
заперечується сторонами, що на
підставі укладеного кредитного
договору, відповідач 6 грудня 2007 року
отримала 5000 грн., що відповідає
кредитному ліміту її платіжної картки.

10 грудня 2007 року нею здійснено часткове
повернення кредиту на суму 650 грн., що
підтверджується випискою з її
карткового рахунку, наданого позивачем
(а.с.45).

Інших письмових доказів, які б свідчили
про повернення відповідачем
кредитних коштів, матеріали справи не
містять.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено
обов'язковість виконання зобов'язання
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання зобов'язань
в обумовлений сторонами строк.

Між тим, законодавчо закріплено -
статтею 530 ЦК України поняття «строк
дії договору» та статтею 631 ЦК України
поняття строк (термін) виконання
зобов'язання», які є різними з точки
зору їх правової природи.

Згідно п.9.12 Умов і Правил надання
банківських послуг картковий рахунок
відкривається на невизначений строк і
діє протягом 12 місяців з моменту
підписання, якщо ні одна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на той же
строк.

Вказаний пункт стосується досягнутої
між сторонами домовленості щодо
строку дії договору.

Відповідно до Умов та правил надання
банківських послуг (розділ п'ятий)
держатель карти зобов'язаний в строки
та в передбаченому в Пам'ятці Клієнта
порядку здійснювати погашення по
кредиту в межах встановленого
мінімального обов'язкового платежу,
який включає оплату за користування
карткою та оплату частини
заборгованості по кредиту. При цьому
строки погашення процентів по кредиту
повинні здійснюватись щомісячно, а
строки погашення кредиту - в повному
обсязі не пізніше останнього дня
місяця, вказаного на платіжній картці.

З аналізу наданих позивачем
розрахунків заборгованості за
кредитним договором, держатель картки
ОСОБА_1 повинна була щомісячно
сплачувати мінімальний обов'язковий
щомісячний платіж. Останнє доводить, що
відповідач мала перед банком
виконувати свої строкові зобов'язання
по погашенню щомісячних платежів, які
фактично перестала вносити з січня 2008
року.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору, сторони погодили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань у вигляді повернення
останнім кредиту частками (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
передбачені умовами договору.

Із вказаного можна зробити висновок, що
Заявою позичальника та Умовами і
Правилами встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами і
встановлюють відповідальність за
невиконання цього обов'язку.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Оскільки матеріалами справи доведено,
що держатель картки з січня 2008 року
перестала здійснювати будь-які
щомісячні платежі, в тому числі і по
сплаті мінімального обов'язкового
платежу, право кредитора необхідно
вважати порушеним саме з моменту
недотримання боржником строку
погашення чергового щомісячного
платежу, який повинен був мати місце в
січні 2008 року, а відтак і початок
перебігу позовної давності за кожний
черговий платіж необхідно
обраховувати з моменту порушення
строку його виконання.

Беручи до уваги, що в січні 2008 року
позичальником не було здійснено
погашення чергового платежу по
поверненню кредиту, то вже в лютому 2008
року мало місце порушення прав
кредитора, відтак в останнього виникло
право на позов, який він мав пред'явити
протягом трьох років, проте звернувся
до суду лише в липні 2013 року, тобто за
межами строку позовної давності.

З урахуванням встановлених обставин,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для судового
захисту позивача внаслідок спливу
позовної давності, про застосування
якої заявлено відповідачем, що
узгоджується з положеннями ч.4 ст.267 ЦК
України.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції.

Доводи про те, що строк позовної
давності банком не пропущений,
оскільки правовідносини між сторонами
тривають до повного погашення клієнтом
кредиту та у відповідності до п. 9.12 Умов
та Правил надання банківських послуг -
є помилковими і не заслуговують на
увагу.

Так, згаданим пунктом сторони узгодили
строк дії договору, який не є тотожним
строку (терміну) виконання
зобов'язання, яке в даному випадку
носить характер щомісячного чергового
платежу в розмірах та в порядку,
визначених Пам'яткою клієнта, яка є
невід'ємною частиною кредитної угоди.
Відтак початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення, а не повинен
пов'язуватись з строком дії самого
договору.

Інші доводи скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відхилити, а рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 14 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

С У Д Д І :

З оригіналом згідно.