Справа № 2-571/11 Провадження №
22-ц/772/3481/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ліщишина М. Ю.Категорія
Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Вінницької області в
складі: головуючого - судді Панасюка
О.С., суддів Іванюка М.В., Берегового О.Ю.,
з участю секретаря Руденко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу відділу державної виконавчої
служби Тиврівського районного
управління юстиції на ухвалу
Тиврівського районного суду у
Вінницькій області від 23 жовтня 2014 року
у справі за поданням відділу державної
виконавчої служби Тиврівського
районного управління юстиції у
Вінницькій області про обмеження у
виїзді за кордон ОСОБА_2, -

встановила:

У жовтні 2014 року державний виконавець
відділу ДВС Тиврівського РУЮ звернувся
з цим поданням, мотивуючи його тим, що
на виконанні у відділі знаходиться
виконавчий лист Тиврівського
районного суду Вінницької області про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів в розмірі 450 грн. щомісячно на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
починаючи з 13 липня 2011 року до його
повноліття. У зв'язку з ухиленням
боржника від виконання своїх
зобов'язань станом на 1 жовтня 2014 року
виникла заборгованість по сплаті
аліментів в розмірі 18 000 грн.

Просив обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду
за межі України до виконання ним
судового рішення.

Ухвалою Тиврівського районного суду
Вінницької області від 23 жовтня 2014 року
в задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі державний
виконавець відділу ДВС Тиврівського
РУЮ Вінницької області, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, просив
скасувати ухвалу суду і ухвалити нову
про задоволення подання.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні подання суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що державним виконавцем не надано
належних доказів, що свідчать про
ухилення боржника від виконання
судового рішення.

Так, судом встановлено, що на виконанні
у відділі ДВС Тиврівського РУЮ
Вінницької області знаходиться
виконавчий лист Тиврівського
районного суду Вінницької області про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів в розмірі 450 грн. щомісячно на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
починаючи з 13 липня 2011 року до його
повноліття (а.с. 2). Станом на 1 жовтня 2014
року існує заборгованість по сплаті
аліментів в розмірі 18 000 грн. (а.с. 11).
Відповідно до довідки управління
Пенсійного фонду України у
Тиврівському районі Вінницької
області від 17 квітня 2014 року, довідки
відділу Держземагенства у
Тиврівському районі Вінницької
області від 15 квітня 2014 року, майна та
коштів, які належить боржнику не
виявлено (а.с. 6-7).

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець у разі ухилення боржника
від виконання зобов'язань, покладених
на нього рішенням, вправі звертатися до
суду за встановленням тимчасового
обмеження у праві виїзду боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи за межі України - до
виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313 ЦК
України, відповідно до якої фізична
особа має право на свободу пересування.
Фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України. Фізична особа
може бути обмежена у здійсненні права
на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до
особистих немайнових прав фізичної
особи (кн. друга ЦК), а саме - до
особистих немайнових прав, що
забезпечують природне існування
фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК).
Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України
особисті немайнові права тісно
пов'язані з фізичною особою. Фізична
особа не може відмовитись від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.

Отже, законом передбачено юридичні
санкції у вигляді тимчасового
обмеження у праві виїзду не за
наявності самого лише факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання.

Тобто, в силу приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК
України державний виконавець
зобов'язаний довести не лише факт
наявності невиконаного зобов'язання, а
й факт свідомого ухилення боржника від
його виконання - коли він має змогу
виконати зобов'язання повністю або
частково, але не робить цього без
поважних причин.

Аналогічна позиція висловлена у
рішенні Європейського суду з прав
людини від 11 липня 2013 року у справі
«Хлюстов проти Росії».

Натомість, як видно із матеріалів
справи, державним виконавцем надано до
суду лише довідки, що вказують на
відсутність у ОСОБА_2 майна та коштів,
на які може бути звернуте стягнення.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
подання і обмеження ОСОБА_2 у
здійсненні передбаченого ст. 33
Конституції України права на свободу
пересування, вільного вибору місця
проживання, права вільно залишати
територію України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скарну відділу
державної виконавчої служби
Тиврівського районного управління
юстиції у Вінницькій області
відхилити.

Ухвалу Тиврівського районного
суду Вінницької області від 23 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Оригіналу відповідає:
О.С. Панасюк