Головуючий суду 1 інстанції - Кобзій
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 429/2997/13-ц
Провадження № 22ц/782/324/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м.
Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів -Малієнко Н.В., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі- Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську
апеляційні скарги директора ВП „шахта
ім. Артема" на рішення
Слов"яносербського районного суду
Луганської області від 23 грудня 2013 року
та на ухвалу Слов"яносербського
районного суду Луганської області від
03 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ДП „Луганськвугілля" в особі
ВП „Шахта ім. Артема" про визнання
незаконним наказу про звільнення,
поновлення на роботі за час вимушеного
прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до ДП
„Луганськвугілля" в особі ВП „Шахта
ім. Артема", після уточнення якого
остаточно просив: визнати поважною
причину пропуску строку на звернення
до суду, поновити строк, визнати
незаконним наказ № 729-к від 24.09.2013 року
директора ВП „Шахта ім. Артема" ДП
„Луганськвугілля" Ткаченко В.А. про
звільнення його, таб. № 1235 - ГРОЗ
ділянки № 1, з посади підземного
гірника очисного забою 5 розряду з
повним робочим днем під землею.
Поновити його на посаді підземного
гірника очисного забою 5 розряду з
повним робочим днем під землею у ВП
„Шахта ім. Артема" ДП
„Луганськвугілля"; стягнути з ДП
„Луганськвугілля" на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 23.09.2013 року по день поновлення
на роботі.

В обґрунтовування позовних вимог
позивач зазначив, що 17.09.2013 року,
приблизно о 17.00 годині не виконавши у
повному обсязі наряд, у складі
робітників ділянки № 1 ( 8 робітників),
за дозволом гірничого майстра ОСОБА_4
залишив робоче місце, чим порушив ст.40
п.4 КЗпП України, Колективний Договір та
Правила внутрішнього трудового
розпорядку.

24 вересня 2013 року на засідання
профспілкового комітету ВП „шахта ім.
Артема" ДП Луганськвугілля"
розглядалося клопотання адміністрації
підприємства про надання згоди на
звільнення вищеназваних робітників.
Протоколом засідання № 101 від 24.09.2013
року було прийнято рішення про відмову
в наданні згоди на звільнення
робітників за виключенням гірничого
майстра ОСОБА_4. Проте Наказом від 24.09.2013
року № 729-к директор ВП „Шахта ім.
Артема „ В.А. Ткаченко наказав
звільнити 6-х робітників із числа
вищезазначених (що залишили робоче
місце), та позивача з 23.09.2013 року. Вважає
звільнення незаконним, у зв'язку з чим
просив задовольнити позов.

Оскаржуваним рішенням позовні
вимоги ОСОБА_2 були задоволені
частково.

Суд вирішив визнати наказ директора
шахти ВП «Шахта їм. Артема» ДП
«Луганськвугілля» Ткаченко В.А. від
24.09.2013р. №729-к в частині щодо звільнення
ОСОБА_2 з посади підземного гірника
очисного забою 5 розряду з повним
робочим днем під землею - незаконним.

Поновити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 який
народився м. Зимогір'я,
Слов'яносербського району Луганської
області, таб. № 1235-ГРОЗ ділянки №1 на
посаду підземного гірника очисного
забою 5 розряду з повним робочим днем
під землею на ВП «Шахта ім. Артема» ДП
«Лугансквугілля».

Стягнути з ВП «Шахта ім.Артема» ДП
«Лугансквугілля», р/р 594 в ПАТ
«АКТАБАНК» м. ЛуганськМФО 307394, код 33846738
налог. № 16/30 свід. № 16033049 на
користь ОСОБА_2, інд.номер НОМЕР_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 24.09.2013 р. по 23.12.2013р. в сумі 25762
грн. 47 коп. (двадцять пять тисяч сімсот
шістдесят дві грн. 47 коп.) за
вирахуванням утримань.

Стягнути з ВП «Шахта ім.. Артема» ДП
«Луганськвугілля» р/р 594 в ПАТ
«АКТАБАНК» м. Луганськ МФО 307394, код 33846738
налог. № 16/30 свід. № 16033049 судовий
збір в сумі 257 грн. 62 коп. (двісті
п'ятдесят сім грн.) 62 коп. на р/р 0298
в УДКСУ у Слов'яносербському районі
Луганської області, ,
МФО 804013, код класифікаторів доходів
бюджету 22030001 «Судовий збір (державна
судова адміністрація України. 050)».

Рішення суду про поновлення на роботі
незаконно звільненого ОСОБА_2 підлягає
негайному виконанню.

Рішення суду в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за один місяць підлягає
негайному виконанню в розмірі 8587 грн. 49
коп. (вісім тисяч пятсот вісімдесят сім
) грн. 49 коп..

Директором ВП „шахта ім. Артема", була
подана заява про відстрочку виконання
рішення суду, в задоволенні якої
ухвалою суду від 3 січня 2014 року було
відмовлено.

В апеляційних скаргах на рішення та
ухвалу суду, директор ВП „шахта ім.
Артема", посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, а також просить
скасувати оскаржувану ухвалу та
постановити нову ухвалу з цього
приводу.

Заслухавши суддю-доповідача,
з'явившихся сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційних скарг, судова колегія
приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судом такі вимоги були виконані
частково.

Задовольняючи позовні вимоги
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що звільнення позивача
відбулося всупереч нормам ст.43 КЗпП
України, без згоди профспілкової
організації, відсутні підстави для
його звільнення, а тому дійшов висновку
про обґрунтованість вимог.

Відмовляючи в задоволенні заяви
про відстрочку виконання рішення, суд
виходив з того, що причини, на які
посилається боржник, як на підставу для
відстрочки виконання рішення суду, не є
винятковими та такими, які згідно
закону можуть бути підставою для
розстрочки виконання рішення суду, а
тому дійшов висновку про
необґрунтованість заяви.

Судова колегія погоджується з
такими висновками суду, виходячи з
наступного.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач працював згідно наказу №345-к
від 24.05.2013 року підземним гірником
очисного забою 5 розряду з повним
робочим днем під землею у
Відокремленому підрозділі «Шахта ім.
Артема» Державного підприємства
«Луганськвугілля» - таб. №1235.

17.09.2013 року ОСОБА_2 отримав наряд
на завантаження гіпсу у вагони,
доставки його та вивантаження до
перемички №1 у східному штреку гор.270 м
та доставку порожніх вагонів до ствола
гор. 270м., на протязі всієї зміни.

Згідно акту від 17.09.2013 року позивач
та інші працівники 17.09.2013 року, не
виконавши наряд у повному обсязі,
самовільно залишили робоче місце
раніше встановленого часу.

Наказом від 24.09.2013 року №729-к його
було звільнено з роботи на підставі п.4
ст. 40 КЗпП України (відсутність на
робочому місці 3 години без поважної
причини).

З 10.10.2013 року по 6.11.2013 року позивач
знаходився на стаціонарному лікуванні
у Зимогір'ївській лікарні.

Також, судом встановлено, що
позивач є членом профспілки
відокремленого підрозділу «Шахта ім.
Артема» Державного підприємства
«Луганськвугілля».

Профспілковий комітет ВП «Шахта ім.
Артема» Державного підприємства
«Луганськвугілля» відмовив у наданні
згоди на звільнення з підприємства
позивача, врахувавши клопотання
колективу про взяття на поруки та ту
обставину, що проступок вчинено вперше.

Зазначені обставини сторонами не
заперечуються.

В силу п.18 ППВСУ від 6.11.1992 року
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з'ясовувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність закону.

П.22 зазначеної постанови
передбачено, що у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясувати, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст.
40 п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147(1),148, 149
КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника.

В п.24 вказаної постанови,
зазначено, що при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом протягом робочого
дня без поважних причин ( наприклад, у
зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

За змістом п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірвано у
випадку прогулу ( в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Із системного аналізу зазначеної
норми права вбачається, що прогулом
вважається відсутність працівника
саме на роботі, тобто на підприємстві, в
установі, організації. Отже, не можуть
вважатися прогулом відсутність
працівника не на підприємстві, а на
робочому місці. Самовільна відсутність
на робочому місці працівника, який не
залишив місце розташування
підприємства, установи, організації,
може бути підставою для застосування
дисциплінарного стягнення, а не
звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У відповідності до ст. 147 КЗпП
України за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один з таких
заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

В статті 149 КЗпП України зазначено, що
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідно до п.3.6 колективного
договору друга зміна розпочинається о
14 год. і закінчується о 20 год.

Відповідно до довідки,підписаної
директором ВП «Шахта ім. Артема», яка
міститься в матеріалах справи, 17.09.2013
року позивач у 19 год.50 хв. звертався до
медпункту ВП «Шахта ім. Артема» зі
скаргами на погане самопочуття.

Тобто, зазначені вище обставини
дають підстави вважати, що позивач не
покидав територію шахти до кінця
зміни, тобто до 20 год.

Таким чином, посилання в наказі №
729-к від 24.09.2013 року про звільнення
ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 23.09.2013
року, у зв'язку з тим, що позивач був
відсутній на роботі 17.09.2013 року більше
трьох годин є помилковими. Отже, у
відповідача не було підстав для
припинення з позивачем з ініціативи
власника трудового договору
оскаржуваним наказом № 729-к від 24.09.2013
року.

За таких обставин, позивач має
право вимагати як визнання наказу в
частині незаконним та поновлення на
роботі, так і стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання представника
відповідача на те, що позивач був
відсутній на робочому місце більше
трьох годин, а саме під землею, що
підтверджується актом від 17.09.2013 року
та не заперечується самим позивачем, не
заслуговує на увагу, оскільки
законодавець пов'язує звільнення
працівника з роботи за прогул у разі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин саме з відсутністю на
роботі, а не на робочому місці.
Самовільна відсутність на робочому
місці працівника, який не залишив місце
розташування підприємства, установи,
організації, як вже зазначено може бути
підставою для застосування
дисциплінарного стягнення, а не
звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, відповідно до ст. 43 КЗпП
України розірвання трудового договору
з підстав, передбачених пунктами 1
(крім випадку ліквідації
підприємства, установи, організації),
2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41
цього Кодексу, може бути проведено
лише за попередньою згодою виборного
органу (профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Як було встановлено судом, позивач
є членом профспілки відокремленого
підрозділу «Шахта ім. Артема»
державного підприємства
«Луганськвугілля».

Згідно виписки із протоколу № 101
засідання профспілкового комітету ВП
«Шахта ім. Артема» ДП
«Луганськвугілля», останній відмовив у
наданні згоди на звільнення з
підприємства по ст. 40 п. 4 КЗпП України
ОСОБА_2.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що відмова профспілки
відокремленого підрозділу «Шахта ім.
Артема» державного підприємства
«Луганськвугілля» у наданні згоди на
звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП
України містить обґрунтування, та при
наявності такої відмови у відповідача
також були відсутні підстави для
звільнення позивача.

Враховуючи наведене вище, судова
колегія приходить до висновку про те,
що зі сторони відповідача мало місце
порушення трудових прав позивача,
звільнення позивача з ініціативи
власника, проведено з порушенням
положень КЗпП України, а саме ст. 43 КЗпП
України.

Доводи апеляційної скарги про те,
що відмова профспілкового комітету ВП
«Шахта ім. Артема» ДП
«Луганськвугілля» у наданні згоди на
звільнення позивача, є необґрунтованою
так як не містить посилань на Закон
України „Про професійні спілки, їх
права та гарантії" не заслуговують на
увагу, оскільки в ч. 7 ст. 43 КЗпП України
зазначено, що рішення виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника) про відмову в наданні
згоди на розірвання трудового
договору повинно бути обґрунтованим. У
разі якщо в рішенні немає
обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника).

Із системного аналізу зазначеної
норми права вбачається, що закон
вимагає лише наявності обґрунтування у
рішенні.

В протоколі № 101 засідання
профспілкового комітету ВП «Шахта ім.
Артема» ДП «Луганськвугілля»
міститься обґрунтування відмови у
наданні згоди на звільнення позивача, а
у суду не має права надавати оцінку цим
підставам.

Крім того, у даному випадку у
відповідача взагалі не було підстав
для звільнення позивача.

Таким чином, підсумовуючи, колегія
суддів приходить до висновку, що у суду
першої інстанції були підстави для
часткового задоволення позовних вимог,
оскільки судом було встановлено та
підтверджено документально, що
звільнення позивача відбулося з
порушенням законодавства про працю.

Посилання апелянта на те, що суд
першої інстанції прийняв позовну
заяву з порушення строку,
передбаченого ст.233 КЗпП України, не
може бути прийнято до уваги, оскільки у
суду не має права відмовляти у
прийнятті позовів, поданих з пропуском
строку, передбаченого ст.233 КЗпП
України.

Крім того, з рішення суду
вбачається, що питання дотримання
позивачем строку звернення до суду з
позовом обговорювалось і суд дійшов
висновку про поважність причини його
пропуску.

Інші доводи апеляційної скарги є по
суті правовою позицією відповідача по
справі, були враховані судом першої
інстанції при прийнятті рішення та
висновків суду не спростовують.

Також, судова колегія
погоджується з висновком суду щодо
відмови відповідачу в задоволенні
заяви про відстрочку виконання рішення
суду, оскільки виняткових обставин,
які б ускладнювали виконання рішення
суду, відповідачем не було наведено, а
тому суд правильно, враховуючи
положення ст.367 ЦПК України, допустив
негайне виконання рішення суду в
частині поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць, у
зв'язку з чим ухвала суду від 3 січня 2014
року відповідає вимогам закону.

Разом з тим, судова колегія не може
погодитися з розрахунком суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 24.09.2013 року по 23.12.2013 року в
сумі 25762грн.47 коп., виходячи з того, що
строк вимушеного прогулу у позивача
складає 65 днів (вересень 5 роб.дн.;
жовтень 23 роб.дн.; листопад 21 роб.дн.,
грудень 16 роб. дн.).

Питання щодо стягнення суми, яка
підлягає стягненню з відповідача за
час вимушеного прогулу необхідно
вирішувати, виходячи з положень
постанови №100 від 8.02.1995 р., затвердженої
КМУ.

Як вбачається з довідки про доходи
позивача, сума його доходів за два
останні місяці (липень, серпень)
складає 17174грн. 99 коп. Робочих днів в
липне 23, в серпні 21, всього 44 роб.дня ( 17174
грн.99 коп.: 44= 390,34грн.).

Таким чином, середньодневна
заробітна плата позивача складає
390,34грн. Строк вимушеного прогулу
позивача складає 65 роб. днів ( з 24.09.2013
року по 23.12.2013 року). 390,34грн.(
середньодневна заробітна плата
позивача) *65 днів (строк вимушеного
прогулу ) = 25372 грн.

Тобто, за час вимушеного прогулу за
період з 24.09.2013 року по 23.12.2013 року
підлягає стягненню сума 25372грн., у
зв'язку з чим рішення суду в цій
частині підлягає зміні та з
урахуванням стягнутої суми підлягає
також зміні сума судового збору.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308,309, 313,
314, 316, 317 ЦПК України,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу директора ВП
„шахта ім. Артема" на ухвалу
Слов"яносербського районного суду
Луганської області від 03 січня 2014 року -
відхилити.

Ухвалу Слов"яносербського
районного суду Луганської області від
03 січня 2014 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу директора ВП
„шахта ім. Артема" на рішення
Слов"яносербського районного суду
Луганської області від 23 грудня 2013 року
- задовольнити частково.

Рішення Слов"яносербського
районного суду Луганської області від
23 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ДП „Луганськвугілля" в особі
ВП „Шахта ім. Артема" про визнання
незаконним наказу про звільнення,
поновлення на роботі за час вимушеного
прогулу - змінити, зменшити суму
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнутої з ВП „шахта ім.
Артема" ДП „Луганськвугілля" на
користь ОСОБА_2 як середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 24.09.2013 року
по 23.12.2013 року з 25762,47грн. до 25372грн., а
також в частині стягнення судового
збору, зменшивши його суму до 253 грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, може бути оскаржено
в касаційному порядку безпосередньо
до Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів після його проголошення.

Головуючий: Судді: