Справа № 645/8922/13-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у
складі головуючого судді Шарко О.П.
секретаря судових засідань - Христенко
А.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні та зустрічної
позовної заяви ОСОБА_4 ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом та обґрунтовує
його тим, що 9 березня 2013 року між нею
мною та відповідачами був укладений
договір купівлі- продажу серія ВТО
№092998 від 09 березня 2013 року посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_7
Відповідно до якого, відповідачам було
передано гроші у сумі 302 000,00 грн ( триста
дві тисячі двісті гривень, 00 коп), а
позивачем було набуто право власності
на квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися із проханням надати їм
час для виселення із
вищезазначеної квартири. Було
досягнуто усної домовленості,
відповідно до якої відповідачі
зобов'язалися звільнити вищевказану
квартиру не пізніше ніж через 30 днів
від моменту укладання вищевказаного
договору та вподовж всього часу
знятися з реєстрації за вищевказаною
адресою. Але через 30 днів вони
відмовились залишити вищевказану
квартиру, і до цього часу проживають в
ній. З реєстрації за вказаною адресою
відповідачі також не знялися.
Зазначена обставина є значною
перешкодою у здійсненні позивачем
свого права щодо користування та
розпорядження належної їй на праві
власності квартири. Відповідно до ч. 1
ст. 319 ЦК України позивач вважає,що
такими діями відповідачів порушується
її право володіння, користування та
розпоряджання своїм майном на власний
розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном,що змусило позивача
звернутися до суду.

Відповідачі не погоджуючись із
вимогами просять суд відмовити в їх
задоволенні та звернулися до суду із
зустрічним позовом в якому просять суд
визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 09 березня 2013 року
посвідчений нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за №196
недійсним посилаючись на те, що
укладенні даної угоди були порушені
права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на думку
позивачів зустрічного позову договір
купівлі-продажу був укладений під
впливом тяжких обставин, шляхом
введення в оману так як укладення
договору було направлено на укладення
договору позики під заставу
нерухомості а не договору купівлі -
продажу. Оскільки ОСОБА_4 звернувся до
ОСОБА_6 з проханням дати йому в борг 10000
доларів США. Однак він відмовився та
порадив звернутися до його знайомого
ОСОБА_5 який запропонував взяти у
нього в розстрочку автомобіль «AVEО
CHEVROLET», держ. номер НОМЕР_1, чорного
кольору для надання послуг по
перевезенню. ОСОБА_4 погодився. Однак
укласти договір найма автомобіля не
було можливим так як був відсутній
власник машини в межах міста Харкова
тому ОСОБА_5 запропонував віддати
машину в користування однак для
забезпечення умов домовленості
укласти договір купівлі-продажу
квартири а коли приїде власник
автомобіля укласти належний договір
оренди транспортного засобу. Тому був
укладений вищевказаний договір
купівлі - продажу нерухомого майна а
саме квартири власниками якої є ОСОБА_3
та ОСОБА_4 Однак для укладання даного
договору було дано згоду ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в зв'язку із тим, що ОСОБА_3
постійно плакала, говорила,що погано
себе почуває та ще раз привезти її до
нотаріуса не вийде. Їй було все рівно що
відбувається. ОСОБА_4 вказує що
погодився на укладання договору ще
тому що жінка на яку запропонували
оформити квартиру виявляла щире
співчуття ОСОБА_3Вона говорила що так
хворобу як рак можливо вилікувати та
обіцяла допомогти по уходу за ОСОБА_3
так як вона рахується в організації яка
займається допомогою таким людям

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом ОСОБА_2 -
ОСОБА_9 заявлені вимоги підтримав у
повному обсязі, надав суду пояснення
аналогічні викладеним у позовній заяві
та просить суд визнати такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також
виселити зазначених осіб без надання
іншого житлового приміщення з
трикімнатної квартири АДРЕСА_1. У
зустрічному позові ОСОБА_4 та ОСОБА_3
просить суд відмовити в повному,
вважаючи її необґрунтованою та не
підтвердженою жодними доказами.

У судовому засіданні відповідачі
за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
їх представник ОСОБА_10 первісні
позовні вимоги не визнали у повному
обсязі, просили у їх задоволенні
відмовити, зустрічний позов підтримали
у повному обсязі, надали суду
пояснення, аналогічні викладеним у
зустрічній позовній заяві.

Відповідачі за зустрічним
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлялися
заздалегідь і належним чином, надали
суду заяви з проханням розглянути
справу у їх відсутність, зустрічний
позов не визнали у повному обсязі,
просили у його задоволенні відмовити.

Третя особа за зустрічним позовом -
Приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_7 надав
суду пояснення на позовну заяву, в яких
зазначив, що договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, був
посвідчений з дотриманням норм чинного
цивільного законодавства. Справу
просив слухати без його присутності.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
надані сторонами докази у їх
сукупності, вважає первісні позовні
вимоги такими, що підлягають
частковому задоволенню, а зустрічні
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, особа яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд,
зобов`язана надати усі наявні у неї
докази та довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

Ст. 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У ході судового розгляду встановлено,
що 09.03.2013 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
одного боку та ОСОБА_2 - з другого, було
укладено договір купівлі-продажу
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
відповідно якого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , по ?
частині кожен, продали, а ОСОБА_2 купила
квартиру АДРЕСА_1, продаж вчинено за
суму 30220 гривень, які продавці ОСОБА_3
та ОСОБА_4 отримали повністю, в рівних
частинах кожен від ОСОБА_2.

Згідно витягу з Державного реєстру
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності ОСОБА_2 належить на
праві приватній власності квартира
АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта
нерухомого майна : 1 індексний
номер витягу 1078445.

20.09.2013 року ТОВ «Інвентарбюро»
виготовило та видало ОСОБА_2 технічний
паспорт на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки, виданої ОСОБА_2 20.09.2013
року КП «Жилкомсервіс», в квартирі
АДРЕСА_1, яка належить їй на праві
власності, зареєстровані та проживають
відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Згідно зі статтею 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України,
власник має право звертатися з до суду
за захистом свого права власності
перед іншою особою та вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю,
шляхом визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 підлягають
задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення
відповідачів задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає,
якщо наймач, члени його сім`ї або інші
особи, які проживають разом з ними,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціального
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної
норми, стаття 116 ЖК вказує на наступні
підстави виселення фізичної особи без
надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування
жилого приміщення;

б) використання його не за
призначенням;

в) систематичне порушення правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання із ними в одній
квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб
повинні попередньо вживатись заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року із змінами та доповненнями «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України» при вирішенні справ про
виселення на підставі ст.116 Житлового
Кодексу України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

За п.50 листа Верховного Суду України
від 26 травня 2001 року «Правові позиції
щодо розгляду судами окремих категорій
судових справ (Житлове право)»
відповідно до ст.157 ЖК України члена
сім'ї власника (у тому числі колишнього)
може бути виселено у випадках,
передбачених ч.1 ст.116 ЖК, а не у зв'язку з
тим, що приміщення необхідне для
проживання самого власника.

Суд вважає, що позивач не надала
переконливих та належних доказів на
обґрунтування обставин, які б стали
підставою для виселення відповідачів
зі спірної квартири, оскільки в
судовому засіданні не встановлено
фактів систематичного руйнування чи
псування спірного жилого приміщення,
використання його не за призначенням
та систематичного порушення правил
співжиття з боку відповідачів.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, що
вона є власником квартири, а отже, має
охоронюване законом право володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їй майном, саме по собі не може
бути підставою для виселення
відповідача, який там правомірно
зареєстрований, оскільки його право
користування жилим приміщенням
врегульоване житловим законодавством,
за яким ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у користуванні ним інакше як
із підстав і в порядку, передбачених
законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за необхідне в задоволенні позову
ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зі спірної квартири без надання іншого
житлового приміщення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

У п. 2.2. даного договору зазначено, що
сторони підтверджують факт повного
розрахунку за продану квартиру.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.112009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі ст.. 233 ЦК України, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Особа, яка оскаржує
правочин має довести, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено взагалі, або вчинено не на
таких умовах.

Позивачами за зустрічним позовом
надано медичну документацію, що ОСОБА_3
страждала на захворювання сигмовидної
кишки, проходила лікування КЗОЗ «МКЛ
№2» з 17.05.2013 року по 07.06.2013 року, з 20.08.2013
року по 10.09.2013 року, в обласній
клінічній інфекційній лікарні з 23.10.2013
року по 05.11.2013 року, а оспорюваний
договір купівлі-продажу укладений
09.08.2013 року.

Окрім того, згідно п.4 вказаного
договору купівлі-продажу ОСОБА_2
сплатила продавцям ОСОБА_3, ОСОБА_4 3022000
повністю до нотаріального посвідчення
цього договору. ОСОБА_3, ОСОБА_4 своїм
підписом під договором підтверджують
проведення розрахунку та відсутність
претензій фінансового характеру.
Сторони стверджують, що однаково
розуміють значення і умови цього
договору та його правові наслідки,
договір не укладався під впливом для
продавця тяжкою обставини і на вкрай
невигідних умовах, ціна продажу
відповідає їх дійсним намірам..

Твердження відповідачів та його
представника про те, що гроші за продаж
квартири вони не отримали нічим не
підтверджується. Доказів про те, що
позивачі були введені в оману, оскільки
вважали, що укладають договір займу,
також нічим не підтверджено.

Посилання відповідачів на зловмисну
домовленість під час укладення
договору купівлі-продажу не можуть
бути покладені в основу рішення суду
для визнання угоди недійсною, а інших
доказів, що б підтверджували ці
обставини, суду не надано.

Суд вважає, що сторони мали намір
укласти саме договір купівлі-продажу,
оскільки сторонами виконувалися
підготовчі дії, щодо укладання саме
договору купівлі-продажу

Допитані у судовому засіданні у якості
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 кожен окремо
пояснили лише про те, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1, в якій вони постійно
проживали, а також, що вони не мали
наміру її продавати.

Таким чином, позивачами за зустрічним
позовом не наведено достатніх підстав
для визнання договору купівлі-продажу
недійсним, оскільки, даний правочин
відповідає вимогам законодавства щодо
його форми та посвідчення, а отже суд
приходить до висновку про неможливість
з наведених позивачем підстав визнати
його недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст..ст. 9,116, 150 ЖК
України, ст.. 16, 29, 203, 215, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК
України, ст.ст.. 10, 11, 59, 60, 88, 212-215 , 209 ЦПК
України, , суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

В зустрічній позовні заяві ОСОБА_4
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним відмовити в
повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення суду
може бути подано до апеляційного суду
Харківської області через
Фрунзенський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами , які брали
участь у справі , але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення ,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення , якщо його
не скасовано , набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя
Шарко О.П.