АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9306/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Борисов С. А. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 47
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

26 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 23 вересня 2014 року, по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у вересні 2013 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ
земельної ділянки, яка є спільною
сумісною власністю подружжя /а.с. 1-3, 104/.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від
23.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 було
задоволено, визнано за нею в порядку
розподілу спільного сумісного майна
подружжя, право власності на ? частину
земельної ділянки площею 0,2060 га, яка
розташована на території
Новоолександрівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області в АДРЕСА_1
призначеної для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд. Вирішено порядок
щодо судових витрат /а.с. 119-120/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення скасувати, та ухвалити нове,
яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права /а.с. 124-128/.

До апеляційної скарги приєдналася
ОСОБА_4, яка посилається на те, що спірна
земельна ділянка належить їй на праві
власності, що підтверджується витягом
з Державного земельного кадастру про
земельну ділянку, а тому просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, та відмовити позивачу у
задоволенні вимог /а.с. 139-142/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
з 27.12.1997 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
двох малолітніх дітей ОСОБА_5 -
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2.
10.03.2011 року їх шлюб було розірвано, що
підтверджується рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області /а.с. 8/.

22.02.2001 року сторони придбали земельну
ділянку площею 0,2060 га, яка знаходиться
на території Новоолександрівської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області, та
призначена для будівництва будинку та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд. Договір
купівлі-продажу був укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, та посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу, реєстровий № 762
/а.с. 19/.

Продавцю ОСОБА_4 ця земельна ділянка
належала на підставі Державного акту
на право приватної власності на землю,
виданий на підставі рішення
Виконавчого комітету
Новоолександрівської сільської Ради
народних депутатів від 25.12.1996 року, який
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 396 /а.с. 18/.

Позивач ОСОБА_3 посилається на те, що
відповідач не визнає її право на
земельну ділянку, вважає, що земля є
його власністю і ділити її він не буде,
а тому просить визнати земельну
ділянку спільною сумісною власність
подружжя та виділити кожному з
подружжя по ? частині цієї ділянки.

На цій земельній ділянці подружжям
було побудовано житловий будинок,
розподіл якого зараз вирішуються
Дніпропетровським районним судом
Дніпропетровської області.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КЗпШС УРСР майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Аналогічні положення містяться
у ч.1 ст. 60 СК України.

Ці ж вимоги витікають зі ст. 17 Закону
України «Про власність», який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до ст. 28 КЗпШС УРСР у разі
розподілу майна, яке є спільною
сумісною власність подружжя, їх долі
визнаються рівними. Аналогічні
положення містяться у ч.1 ст. 70 СК
України.

Отже, у сімейному законодавстві діє
презумпція спільності майна подружжя,
при цьому частини чоловіка та дружини є
рівними. Спростувати цю презумпцію
може сторона, яка надає докази
протилежного, що мають відповідати
вимогам належності та допустимості
(ст.ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її
процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 6 ЗК України (в
редакції 1990 року) громадянин має право
на одержання у власність земельної
ділянки за договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 22 ЗК України (в
редакції 1990 року) передбачено, що право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Аналогічна норма міститься і у п. «а» ч.2
ст. 126 нині чинного ЗК України.

Згідно з п.7 Перехідних положень
Земельного Кодексу України 2001 року
громадяни, що одержали у власність, у
тимчасове користування, в тому числі на
умовах оренди, земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
право на ці ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають
задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про те, що суд не дав
оцінки наданих ними доказам не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Щодо посилань ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі на те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
22.02.2001 року є удаваним, так як продавець
ОСОБА_4 є його матір'ю, що угода наділяла
обов'язком лише продавця передати
майно, оплата якого в дійсності не
передбачалась та не здійснювалася і що
рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від
08.05.2014 року та рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області у
задоволенні позовних вимог відмовлено
у зв'язку зі спливом строку позовної
давності /а.с. 96-87/, що підтверджує
обґрунтованість його позовних вимог,
то з ним погодитися неможна, так як вони
є безпідставними, а договір
купівлі-продажу земельної ділянки є
чинним і у даній справі питання про
його недійсність не ставиться.

Щодо посилань апелянтів у скарзі на те,
що ні позивач ні відповідач не мають
права на цю земельну ділянку, так як
після укладення договору
купівлі-продажу не було проведено
реєстрація права власності, після чого
виникає таке право, що земельна ділянка
до цього часу належить ОСОБА_4, що
підтверджується витягом з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку /а.с. 145/, то з ним також
погодитися неможна, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 23 ЗК України (в
редакції 1990 року який діяв на час
укладення договору), право власності
або право постійного користування
землею посвідчується державними
актами, які видаються і реєструються
сільськими, міськими, районними Радами
народних депутатів. З матеріалів
справи вбачається, що продавцю ОСОБА_4
спірна земельна ділянка належить на
праві власності на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю, який зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 396,
яка розпорядилася своїм майном шляхом
укладення договору купівлі-продажу, що
на момент укладення договору, а саме
22.02.2001 року відповідало вимогам ст. 22 ЗК
України (редакція 1990 року), і є
документом який посвідчує право
власності на земельну ділянку.

Відносно посилань ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі на те, що суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог, так як
позивач у вересні 2013 року звернулася до
суду з позовом про визнання права
власності на ? частину спірної
земельної ділянки, у грудні 2013 року
вона уточнила свої позовні вимоги та
просила визнати за нею право власності
на ? частину земельної ділянки яка є
спільною сумісною власністю подружжя,
та у вересні 2014 року ще раз уточнила
свої вимоги та просила визнати
земельну ділянку спільною сумісною
власністю подружжя та виділити кожному
із подружжя по ? частині цієї земельної
ділянки, а суд постановив рішення яким
визнав за ОСОБА_3 в порядку розподілу
спільного сумісного майна подружжя
право власності на ? частину земельної
ділянки, таким чином вирішив
незаявлену позивачем вимогу, то з ними
також погодитися неможна, так як
розглядаючи справу, суд першої
інстанції фактично вирішив спір між
сторонами відносно права власності на
землю ні чим не порушивши їх права, про
що фактично і просила позивач.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 23
вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Демченко Е.Л.

Волошин М.П.