Справа № 1505/7907/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

25 лютого 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі головуючого - судді
Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Білгород-Дністровському позовну заяву
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до
відповідача про про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди, вказуючи,
що відповідачка своїми неправомірними
діями принижує честь, гідність та
ділову репутацію позивача, а також
вказує, що в результаті цих дій йому
спричинена моральна шкода, яка полягає
у душевних стражданнях, яку позивач
оцінює у 30 000, 00 гривень, які просить
стягнути з відповідачки, а також,
згідно уточненої позовної заяви
просить також стягнути судові витрати
у сумі 300,00 гривень та витрати на
правову допомогу у розмірі 2400,00
гривень.

Адвокат в інтересах позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
уточненого позову підтримав у повному
обсязі, просив суд його задовольнити,
мотивуючи це наступним.

17 червня 2006 року позивач - ОСОБА_1, та
відповідач, ОСОБА_2, вступили до шлюбу.
Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12 листопада 2008 року, шлюб між
сторонами було розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1,
виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по
Білгород-Дністровському району
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області, актовий запис за № 3
від 13 січня 2011 року. Після розірвання
шлюбу сторони стали проживати окремо
один від одного. Але відповідач, ОСОБА_2,
почала наводити на позивача наклепи,
якими принижувала його честь, гідність
та ділову репутацію.

Так, 25 травня 2009 року ОСОБА_2, достовірно
знаючи, що позивач ніякого злочину не
скоював, звернулася з письмовою заявою
до начальника ГУМВС України в Одеської
області Керницького Б.А. в якій вказала,
що позивач, працюючи офіцером в
Білгород - Дністровському МВ ГУМВС
України в Одеської області незаконним
шляхом заволодів хутряними зимовими
куртками (бушлатами) та медикаментами.
На підставі вказаної заяви
Білгород-Дністровською
міжрайпрокуратурою біла порушена
кримінальна справа по відношенню до
позивача за статтею 191 ч. 2 КК України.
Розслідування цієї справи проводилось
Білгород-Дністровською міжрайонною
прокуратурою, після чого кримінальна
справа розглядалася у суді майже два
роки. 23 грудня 2011 року, коли справа
знаходилася на розгляді у
Білгород-Дністровському міськрайнному
суді, постановою старшого помічника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Кононенко Н.В. зі
звинувачення позивача була виключена
ст. 191 ч. 2 УК України у зв'язку з тим, що
не була доказана його вина у скоєні
даного злочину.

Далі, 03 листопада 2010 року відповідач
ОСОБА_2 звернулася зі скаргою до
прокуратурі Одеської області в порядку
ст. 236 КК України. 19 листопада 2010 року
прокуратурою Одеської області
скасована постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи і
матеріали направлені до
Білгород-Дністровської
міжрайпрокуратури для проведення
додаткової перевірки та прийняття
рішення у порядку ст. 97 КПК України. В
ході проведення додаткової перевірки
відповідачка звинувачувала позивача у
зловживанні службовим становищем та
крадіжки чужого майна. У зв'язку з тим
що черговий наклеп відповідача не
знайшов свого підтвердження, слідчим
Білгород- Дністровської
міжрайпрокуратури Пищанским P.A. 04
грудня 2010 року було відмовлено в
порушенні кримінальної справи по
відношенню до позивача ОСОБА_1 у зв'язку
з відсутністю в діях складів злочинів.

Також за ініціативою відповідача
ОСОБА_2, яка достовірно знаючи, що в
позивача не має ніякої заборгованості
по сплаті їй аліментів, за її заявою,
державний виконавець ВДВС Федорчук A.B.
07 серпня 2009 року звернувся до
начальника КП «Білгород-Дністровське
МБТЇ» з запитом про наявність у
позивача нерухомого майна та у разі
наявності майна з часу отримання цієї
вимоги заборонив проводити будь-яки
дії щодо зміни власника майна та
реєстрацію власника. Як результат
чергового наклепу на позивача з боку
ОСОБА_2, на майно позивача було
безпідставно накладено арешт відділом
державної виконавчої служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
України, на протязі 7 місяців позивач не
мав можливості розпоряджатися своїм
майном, і арешт було знято начальником
ВДВС Куртовим В.І. 23 березня 2010 року.
Далі, 26 лютого 2010 року відповідач,
ОСОБА_2, надала до
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури ксерокопію службового
посвідчення позивача співробітника
Білгород-Дністровського MB УМВС України
в Одеської області з брехливим
ствердженням про те, що це позивач
виготовив ксерокопію посвідчення, та з
проханням притягнути його до
кримінальної відповідальності за
підроблення та використання
підробленого документу, достовірно
знаючи, що це не відповідає дійсності.
Після проведення
Білгород-Дністровською міжрайонною
прокуратурою перевірки було винесено
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи із-за відсутністю
складу злочину в діях позивача.

У результаті вказаних наклепів з боку
відповідача була принижена честь,
гідність та ділова репутація позивача,
у нього виникли неприязні відносини з
родичами, багато друзів відвернулися
від нього, до нього ставляться з
підозрою сусіди по місцю проживання.
Окрім того на протязі довгого часу він
не мав можливості повернутися до
служби в органах внутрішніх справ.
Більш того взагалі не мав можливості
влаштуватися на роботу через порушену
відносно нього кримінальну справу.
Таким чином, як стверджує адвокат в
інтересах позивача, відповідач ОСОБА_2
своїми діями спричинила позивачу
моральну шкоду, яка полягає в
щиросердечних стражданнях,
перенесених у результаті стресу під
час розгляду кримінальної справи на
досудовому слідстві і у суді (більше
двох з половиною років), викликами
позивача до прокуратури та міліції,
безсонням та втратою апетиту, які
виникли на грунті нервового стресу.
Сичинену позивачу моральну шкоду
оцінює у 30 000,00 гривень. На підставі
вищевикладеного просив суд
задовольнити позов, визнати дії
відповідачки такими, що принижують
честь, гідність та ділову репутацію
позивача, та стягнути з відповідачки на
користь позивача суму у розмірі 30 000,00
гривень, судовий збір у сумі 300,00
гривень та витрати на правову допомогу
у розмірі 2400,00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
повністю підтримав доводи свого
адвоката, просив суд задовольнити
позов у повному обсязі.

Адвокат в інтересах відповідача у
судовому засіданні вимоги позовної
заяви не визнав у повному обсязі та
просив відмовити у її задоволенні з
підстав, викладених у запереченнях,
тобто з підстав того, що згідно діючого
законодавства усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні звернення до різних органів
і сам по собі факт звернення не може
слугувати підставою для задоволення
позову.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши
адвоката в інтересах позивача,
адвоката в інтересах відповідача, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню по наступних підставах.

У судовому засіданні встановлено, що
сторони - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі у період з 17
червня 2006 року по 12 листопада 2008 року.

27 травня 2009 року відповідач ОСОБА_2
звернулась з письмовою заявою до
начальника ГУМВС України в Одеської
області Керницького Б.А., згідно якої
вказала, що у квітні - травні 2007 року
позивач по справі, її колишній чоловік -
ОСОБА_1, працюючи офіцером в Білгород -
Дністровському МВ ГУМВС України в
Одеської області, привіз до них додому
ящик, в якому знаходились міліцейські
бушлати, сказавши їй, що ці речі будуть
у них вдома деякий час. Ящик з цими
речами зберігався у них у кладовці, і
вона припускає, що ці речі могли
дістатись її колишньому чоловікові
незаконним шляхом. Також вказала, що у
2006 році, її колишній чоловік привіз
додому дві коробки медикаментів,
сказавши їй, що його попросили їх
реалізувати. У зв'язку з цим просить
вжити заходів щодо ї заяви та вилучити
коробки з міліцейськими бушлатами та
медикаментами.

За цією заявою Білгород-Дністровською
міжрайпрокуратурою біла порушена
кримінальна справа по відношенню до
позивача за статтею 191 ч. 2 КК України. 23
грудня 2011 року, коли справа знаходилася
на розгляді у Білгород-Дністровському
міськрайонному суді, постановою
старшого помічника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Кононенко Н.В. зі
звинувачення позивача була виключена
ст. 191 ч. 2 УК України у зв'язку з тим, що
не була доказана його вина у скоєні
даного злочину.

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи,
винесену слідчим
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури 04 грудня 2010 року, у ході
проведення додаткової перевірки по
заяві ОСОБА_9 щодо неправомірних дій
співробітника міліції ОСОБА_1 була
допитана ОСОБА_2, яка пояснила, що у
жовтні 2007 року вона проживала у шлюбі
із ОСОБА_1 Зі слів ОСОБА_9 їй стало
відомо, що ОСОБА_1 був затриманий гр..
ОСОБА_11 та доставлений їм до
Білгород-Дністровського МВ ГУМВС
України в Одеській області; у порушенні
кримінальної справи увідношенні
ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку з
відсутністю у діях ОСОБА_1 складу
злочину.

Також позивач у своєму позові
посилається на те, що позивачкою була
написана заява до відділу ДВС
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області про наявність у
відповідача заборгованості по сплаті
аліментів. На підставі цієї заяви
державний виконавцем відділу ДВС
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області був зроблений запит
до КП «Білгород-Днітсровське БТІ» та на
підставі відповіді КП
«Білгород-Дністровське БТІ» на майно
позивача був накладений арешт. Як
також вказує позивач, в результаті
цього він був позбавлений можливості
на протязі семи місяців розпоряджатися
своїм майном.

Також позивач вказує, що 26 лютого 2010
року відповідач, ОСОБА_2, надала до
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури ксерокопію службового
посвідчення позивача співробітника
Білгород-Дністровського MB УМВС України
в Одеської області та стверджувала, що
це позивач виготовив цю ксерокопію
посвідчення, та просила притягнути
його до кримінальної відповідальності
за підроблення та використання
службового посвідчення. Однак, копії
цієї заяви позивачем суду не було
надано. По цьому епізоду позивачем
суду була надана довідка № 51/4845 від
25.02.2014 року Білгород-Дністровського МВ
ГУМВС України в Одеській області,
згідно якої вказано, що 01.03.2010 року
Білгород-Дністровоською міжрайонною
прокуратурою була порушена
кримінальна справа за ч. 1 статті 358 КК
України за заявою ОСОБА_2 відносно
протиправних дій ОСОБА_1 01.03.2010 року ця
кримінальна справа була передана до
слідчого відділення
Білгород-Дністровського МВ ГУМВС.
28.05.2010 року, було прийнято рішення про
призупинення цієї кримінальної справи
на підставі п. 3 ст. 206УПК України.

Згідно статті 34 Конституції України,
кожен має право на свободу думки і
слова, межею якої є право іншої особи на
повагу до її гідності та честі.

Кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність і честь
фізичної особи є недоторканими.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі, що передбачено статтею 297 ЦК
України.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична
особа має право на недоторканість
своєї ділової репутації. Фізична особа
може звернутися до суду з позовом про
захист своєї ділової репутації.

Згідно статті 277 ЦК України, фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на спростування
цієї інформації.

Недостовірною є інформація неправдива,
та, що не відповідає дійсності, тобто
повідомлення про факти, події, яких
насправді не було. Поширенням
неправдивої інформації вважається
ознайомлення з нею хоча б однієї особи.
Право на захист з ганебністю поширеної
інформації не пов'язується.

Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 статті 23 ЦК України,
кожна особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Моральна шкода полягає у приниженні
честі, гідності, а також ділової
репутації фізичної особи.

Згідно статті 40 Конституції України,
усі мають право направляти
індивідуальні, колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У зв'язку з
цим Конституційний суд України у
своєму рішенні від 10 квітня 2003 року
(справа № 1-9/2003, про поширення
відомостей) зазначив, що звернення
громадян до правоохоронного органу, що
містять певні відомості про
недодержання законів осіб, передаються
чи повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості чи
окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
посадовими особами. Тому такі
звернення не можуть вважатися
поширенням відомостей, що порочать
честь, гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам громадянину.

Так, у з'ясуванні чи має місце
недостовірність інформації та
поширення такої відповідачем ОСОБА_2,
суд виходить з наступного.

Відповідно до роз'яснень п.16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
лютого 2009 року №1 «Про судову практику
у справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної особи та юридичної
особи», відповідно до статті 40
Конституції України, усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку має місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Контситуції , а не поширення
недостовірної інформації.

Так, судом встановлено, та підтверджено
матеріалами справи, що відповідачка
ОСОБА_2 зверталась до начальника ГУМВС
України в Одеській області із заявою
про з'ясування обставин щодо
перебування у неї вдома речей
невідомого походження - міліцейських
бушлатів та медикаментів, Білгород -
Дністровської міжрайонної прокуратури
Одеської області із заявами щодо
проведення перевірки з приводу
використання позивачем підробленого
службового посвідчення, а також
зверталась до відділу ДВС
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області із заявою про
встановлення наявності у позивача
заборгованості по аліментам. В цих
заявах відповідачка ОСОБА_2 висловила
відомості, які їй були відомі щодо
поведінки позивача ОСОБА_1

Згідно відповідей Білгород -
Дністровського МВ ГУМВС України в
Одеській області та копій постанов про
відмову у порушенні кримінальних
справ, копії постанови про зміну
звинувачення у суді, повідомляється, що
проводилася перевірка, по результатам
перевірки були винесені постанови про
відмову в порушенні кримінальних справ
на підставі п. 2 статті 6 КПК України.

Звернення відповідачки ОСОБА_2 до
начальника ГУМВС України в Одеській
області, Білгород - Дністровського МВ
УМВС України в Одеській області,
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури Одеської області, відділу
ДВС Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області із заявами щодо
поведінки позивача ОСОБА_1 самі по собі
не можуть вважатися поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність та ділову репутацію та
завдають шкоду інтересам особи, та бути
підставою для притягнення зазначеної
особи до цивільно-правової
відповідальності.

Доводи позивача про те, що сам факт
подання заяв до правоохоронних органів
та до відділу ДВС
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області є поширенням
недостовірної інформації, не може бути
прийнято до уваги, оскільки викладення
фактів у заяві до правоохоронного
органу, не може вважатися поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам особи,
відносно якої подано заяву.

Крім того, зазначене звернення
викликане наміром захистити своє
право, а не навмисно порушити особисті
немайнові права позивача ОСОБА_1 (право
на честь, гідність).

Таким чином, суд вважає, що юридичний
склад правопорушення, наявність якого
може бути підставою для задоволення
позову ОСОБА_1, відсутній, тобто позовні
вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача
в частині стягнення з відповідача
моральної шкоди, то суд вважає їх
такими, що не ґрунтуються на законі.

Доводи позивача про те, що через
неправомірні дії відповідачки позивач
переніс щиросердечні страждання,
стресс під час розгляду кримінальних
справ, викликами до міліції та
прокуратури, безсонням та втратою
апетиту, які виникли на грунті
нервового стресу те, суд до уваги не
приймає.

Згідно статті 280 ЦК України, якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової або моральної шкоди, ця шкода
підлягає відшкодуванню.

Більш того, суд звертає увагу, що
відповідно до статті 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди
підлягають:наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Отже нормами діючого законодавства
визначено, що слід розуміти під
моральною шкодою, та підстави для її
відшкодування.

Однак, позивач в обґрунтування своєї
позиції щодо стягнення з відповідача
моральної шкоди будь-яких доказів не
надав.

Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Оскільки суд дійшов висновку про те, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, суд вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 40 Контитуції України, ст.280, 299, 1167 ЦК
України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року №1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної особи та юридичної особи»,
Постанови Пленуму Верховного Суду
України N 4 від 31.03.95 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», рішенням
Конституційного суду України від 10
квітня 2003 року (справа № 1-9/2003), ст.ст. 23,
88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: