Провадження №22-ц/784/3365/14
Суддя першої інстанції: Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої - Кутової Т.З.,

суддів - Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання -
Романенко Ю.О.,

за участю: відповідача - ОСОБА_2,
представника третьої особи - Соколової
С.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 та
ОСОБА_9

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року по
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за участю третьої
особи - Служби у справах дітей
Адміністрації Центрального району
Миколаївської міської ради про
виселення, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про виселення.

Позивач зазначав, що 29 березня 2007 року
між ЗАТ КБ «Приватбанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк») та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого відповідач отримав кредит у
розмірі 43563 доларів США зі сплатою 12 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом, з кінцевим терміном
повернення 28 березня 2020 року. В той же
день в забезпечення виконання
зобов'язань між позивачем та
відповідачем укладено іпотечний
договір. Відповідно до зазначеного
договору ОСОБА_2 надав в іпотеку
нерухоме майно, а саме: цілий житловий
будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59
кв.м. У зв'язку з порушенням
відповідачем умов вказаного
кредитного договору за рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 13 грудня 2012 року в
рахунок погашення заборгованості
звернуто стягнення на вказаний предмет
іпотеки.

Проте, незважаючи на вказане рішення
суду та письмову вимогу Банку,
відповідачі відмовляються добровільно
звільніти житлове приміщення.

Посилаючись на викладене, позивач
просив суд виселити ОСОБА_2 з житлового
будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 2 жовтня 2014 року до участі
у справі в якості співвідповідачів
залучено: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 та Службу у справах дітей
Адміністрації Центрального району м.
Миколаєва в якості третьої особи.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 1 листопада 2014 року
позов задоволено. Виселено ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з
житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено
питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачі,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, просили його скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та таке
встановлено судом, що 29 березня 2007 року
між ЗАТ КБ «Приватбанк»
(правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк») та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
NKCNGK04040073, відповідно до умов якого
відповідач отримав кредит у розмірі 43563
доларів США зі сплатою 12 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення 28 березня
2020 року (а.с.4-6).

Того ж дня, в забезпечення виконання
зобов'язань по вказаному кредитному
договору між Банком та відповідачем
укладено іпотечний договір. Відповідно
до зазначеного договору ОСОБА_2 надав в
іпотеку нерухоме майно, а саме: цілий
житловий будинок з усіма
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1 загальною площею 59 кв.м.
(а.с.7-9).

Відповідно до довідки ТОВ «Ліс-Центр»
станом на 29 жовтня 2013 року в будинку
проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 з 2007 року, ОСОБА_6 з 2008 року,
ОСОБА_5 з 2012 року та ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_9 з 2013 року (а.с.98).

13 грудня 2012 року рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва за позовом Банку до ОСОБА_2 в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернуто
стягнення на предмет іпотеки - житловий
будинок АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Листом від 16 вересня 2013 року № 30.1.0.0/2-984
Банк повідомляв відповідачів про
необхідність добровільно звільнити
вказане житлове приміщення , разом з
усіма разом з усіма незареєстрованими
у предмет іпотеки членами сім'ї та
іншими мешканцями (а.с.12-14).

Проте, цей лист залишився без
відповіді.

Приписами ч. 1 і 2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109
Житлового Кодексу України
встановлено, що звернення стягнення на
передане в іпотеку жиле приміщення є
підставою для виселення всіх громадян,
що мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

З урахуванням встановленого та
положень вказаних вище норм суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
наявність підстав для виселення
відповідачів з житлового будинку, який
є предметом іпотеки.

Доводи відповідачів в апеляційній
скарзі про те, що судом першої
інстанції не застосовано до вказаних
правовідносин Закон України № 1304- VII
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого, як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» не заслуговують на увагу суду,
оскільки вказаний Закон набрав
чинності 7 червня 2014 року, рішення суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, що стало підставою для
пред'явлення позову про виселення
набрало законної сили 25 грудня 2012 року.

Разом з тим, враховуючі те, що у
відповідачів інше житло відсутнє,
наявні неповнолітні діти, та положення
Закону України № 1304- VII «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого, як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», що прийнятий з метою
захистити житлові права позичальника,
колегія суддів на підставі ст. 217 ЦПК
України вважає за доцільне відстрочити
виконання рішення суду на час дії
зазначеного Закону.

На вказані обставини суд першої
інстанції належної уваги не звернув та
не застосував положення ст. 217 ЦПК
України у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції на підставі п.1 ч.1 ст.
309 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 11 листопада 2014 року
змінити.

Виконання указаного рішення
відстрочити на час дії Закону України
№ 1304- VII «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого, як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:

Судді: