АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2530 /2014
інстанції - ГайдукС.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, Третя Київська державна
нотаріальна контора в особі Головного
управління юстиції м. Києва про
встановлення факту прийняття спадщини
за заповітом шляхом фактичного вступу
в управління або володіння спадковим
майном;

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 23 грудня2013 року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 23.12.2013 року в позові
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Третьої Київської
державної нотаріальної контори в особі
Головного управління юстиції м. Києва
про встановлення факту прийняття
спадщини за заповітом шляхом
фактичного вступу в управління або
володіння спадковим майном
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог. Посилається на
незаконність ухваленого рішення,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт вказала на те, що її баба та
матір фактично прийняли спадщину за
заповітом після смерті діда, оскільки
вони з дати смерті діда - ІНФОРМАЦІЯ_1
та до подачі ними заяви до нотаріально
контори про прийняття спадщини за
законом - 22.10.1998 року проживали в
квартирі, частка якої належала діду,
користувались спадковою земельною
ділянкою та гаражем, що свідчить про
фактичне прийняття спадщини за
заповітом. Безпідставним, на думку
апелянта, є висновок суду першої
інстанції про відсутність обов'язку
нотаріальної контори перевіряти
наявність заповіту в реєстрі заповітів
на час видачі спадкоємцям
правовстановлюючих документів. Суд не
надав оцінки та не прийняв до уваги
докази, які доводять протилежне. Судом
не взято до уваги такий доказ, як лист
Головного управління юстиції у м.Києві
№Т-2729 від 01.07.2013 року, згідно якого
станом на 06.07.2002 року (на час видачі
свідоцтва про право на спадщину) вже
було здійснено реєстрацію заповіту
ОСОБА_6 в єдиному реєстрі заповітів.
Судом не надано оцінки тій обставині,
що на момент видачі оспорюваних
свідоцтв заповіт також залишався
чинним, не був скасований або визнаний
недійсним, а тому спадкування за
законом не могло мати місця. Помилковою
є оцінка судом змісту копії спадкової
справи №792. Також, судом не надано
оцінки тому факту, що відповідач визнав
ті обставини справи, якими позивач
мотивував позов. У своєму рішенні суд
не зазначив, в чому саме полягає
неузгодженість показів свідка ОСОБА_7 з
матеріалами справи та є підставою для
критичного ставлення до її показів.
Судом не надано оцінки доказу у вигляді
довідки КП «ЖЕК Лукьянівська» від
24.05.2013 року.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2
підтримала апеляційну скаргу в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Відповідач ОСОБА_3 та
його представник ОСОБА_4 заперечували
проти задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивачка ОСОБА_5, представник
Головного управління юстиції в м.Києві
в судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, про що свідчать
розписки. Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_5 в порядку позовного
провадження просить суд встановити
факт, що має юридичне значення, а саме
просить суд встановити факт того, що її
баба та матір фактично прийняли
спадщину за заповітом після смерті
діда. При цьому будь яких вимог,
пов'язаних зі спором про право на
спадкове майно померлого діда позивач
в даному позові не заявляла.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер дід позивачки ОСОБА_6.

05.01.1996 року ОСОБА_6 було складено
заповіт, відповідно до якого він
заповів все своє майно своїй дружині -
ОСОБА_8 та своїй дочці ОСОБА_9 Заповіт
був чинним на час смерті ОСОБА_6 Але, як
зазначає позивач, а ні її баба, а ні її
матір не знали про існування
зазначеного заповіту. Знайшла вона
його випадково в 2005 році, вже після
смерті матері та баби.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася
спадщина, до складу якої ввійшло
наступне майно: 1/4 частини квартири
АДРЕСА_1; земельна ділянка, розташована
на території Старопетрівської
сільської ради, в с/т "Дніпро",
Вишгородського району, Київської
області; 1/2 частини гаражного боксу в
ГБК "Зірка" Шевченківського району м.
Києва.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР,
чинного на час відкриття та оформлення
спадщини після смерті ОСОБА_6,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли воно не змінено
заповітом. Спадкоємцями за законом
першої черги є, в рівних частках, діти
та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Для прийняття
спадщини необхідне волевиявлення
спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК
УРСР визнавалося, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Вищевказані дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини. В
разі неприйняття спадщини спадкоємцем
за законом або за заповітом або
позбавлення спадкоємця права
спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках. Якщо спадкодавець заповідав
усе своє майно призначеним ним
спадкоємцям, то частка спадщини, яка
належала б спадкоємцеві, який відпав,
переходить до інших спадкоємців за
заповітом і розподіляється між ними в
рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі був відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважалося, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом було правом
спадкоємця й залежало виключно від
його власного волевиявлення. Для
прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій.

Як вбачається з дослідженої в
судовому засіданні копії спадкової
справи № 792 померлого ОСОБА_6, воля
спадкоємців останнього, а саме: ОСОБА_8
і ОСОБА_9 знайшла своє вираження в
поданій ними до нотаріальної контори
заяви про прийняття спадщини за
законом. Разом з ними спадщину прийняв
і ОСОБА_3 - син померлого ОСОБА_6

06.07.2002 року спадкоємцям ОСОБА_8, ОСОБА_3
та позивачці ОСОБА_5, як спадкоємиці
майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9
державним нотаріусом Третьої
Київської державної нотаріальної
контори було видано Свідоцтво про
право на спадщину за законом на
спадкове майно, спадкодавця ОСОБА_6
(а.с.17-18).

З наявних у матеріалах справи копій
судових рішень вбачається, що між
сторонами з 2005 року тривають судові
спори, щодо визнання недійсним
свідоцтв про право на спадщину за
законом та визнання права власності на
спадкове майно.

Так, рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 09.03.2011 року
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
про визнання недійсним свідоцтв про
право на спадщину за законом, визнання
права власності на спадкове майно.

Даним рішенням встановлено, що
спадкоємці ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за життя не
оспорювали права ОСОБА_3 на спадкове
майно ОСОБА_6, а позивачкою ОСОБА_5 не
доведено того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не
знали про заповіт ОСОБА_6 та визнавали
за ним право на спадкове майно.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від
17.09.2013 року, рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 09.09.2011 року
залишено без змін і таке набрало
чинності.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Також,Постановою Верховного Суду
України від 6 лютого 2013 року при
перегляді по заяві ОСОБА_3 ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 2 липня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 Треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
про визнання недійсним свідоцтв про
право на спадщину за законом, визнання
права власності на спадкове майно,
встановлено, що жодних дій, які б
свідчили про прийняття ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 спадщини за заповітом, останні
не вчинили, що відповідно до 2 ст. 553 ЦК
УРСР є відмовою від спадщини за
заповітом.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення
Верховного Суду України є обов'язковим
для застосування всіх судів України.

Тобто, з зазначених судових рішень
вбачається, що ОСОБА_5 протягом
багатьох років намагається довести
право її баби та матері на все спадкове
майно померлого діді на підставі його
заповіту, з врахуванням того, що
нотаріусом при видачі документів
протиправно не було перевірено
наявності заповіту і саме через цю
бездіяльність нотаріуса баба та вона
не змогли отримати у спадщину все майно
діда, але її вимоги не задоволені
судом.

Таким чином, спір про право щодо
спадкового майна померлого ОСОБА_6
вирішений судом. Встановлення факту,
що має юридичне значення в порядку
позовного провадження повинно
заявлятись разом з вимогами про право,
що не було зроблено ОСОБА_5, оскільки
такі її вимоги вже вирішені судами.

Зібрані по справі докази свідчать і
про фактичне прийняття ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 спадщини, але у суду відсутні
підстави для встановлення факту
прийняття ними спадщинисаме за
заповітом шляхом фактичного вступу в
управління або володіння спадковим
майном.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308,
313,314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 23 грудня2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: