Справа № 404/9586/13-ц
Номер провадження 2/404/187/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді -
Бершадської О.В.

при секретарі -
Вітохіній Н.А.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Кіровограді
справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 , третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_3 про
поділ спільного сумісного майна
подружжя, визнання права власності та
визначення порядку користування
житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд із
позовом, яким просить виділити її
частку в спільному сумісному майні
подружжя - квартирі АДРЕСА_1; визнати
за нею право власності на 1 / 2
частину квартири АДРЕСА_1 та визначити
порядок користування квартирою
АДРЕСА_1, виділивши їй в користування
кімнату площею 10, 3 кв.м. і кімнату 12, 0
кв.м., коридор, кухню , ванну, комору,
санвузол залишити в загальному
користуванні. Вимоги мотивує тим , що
перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі з 27.06.1975 року.
Від шлюбу народились діти, які на
даний період вже повнолітні . В 1988
році відповідач став членом
Житлово-будівельного кооперативу
»Авіатор» та отримав спірну квартиру
на сім»ю із 4 осіб. Надалі , за їх
спільні кошти був сплачений вступний
внесок за квартиру , а потім ними
сплачувались всі послідуючі внески,
останній був сплачений в 1992 році. У
2006 році відповідач оформив
свідоцтво про право власності на
квартиру та зареєстрував себе в
якості власника , що дає йому
підстави стверджувати , що квартира
є його власністю, а вона, позивач, не
має до неї ніякого відношення.
Постійно погрожує продати квартиру
та виганяє її з неї. Тому вона
змушена звертатись до суду із
заявленими вимогами. До цього ж,
бажає , щоб визначили порядок
користування квартирою, з врахуванням
їх повнолітнього сина, який в ній
залишився бути зареєстрованим.

В суді позивач вимоги підтримала,
просила задовольнити.

Відповідач , його представник в
суді позовні вимоги визнали в частині
щодо визнання права власності на 1 / 2
частину квартири за позивачкою, щодо
інших вимог заперечували, вказали на
їх безпідставність. Відповідач
зазначив, що не погоджується із
визначеним позивачем порядком, так як
буде порушено його права.

Третя особа на стороні позивача,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_3, залучений
згідно ухвали суду від 20.02.2014 року, в
суді вимоги позивача підтримав,
просив задовольнити, та визначити
його матері порядок користування
спірною квартирою, з врахуванням його
інтересів.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідача та його представника ,
третю особу, вивчивши матеріали
справи, суд приходить до висновку щодо
часткового задоволення вимог, виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що сторони в
справі з 27 червня 1975 року перебувають
у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9). В
період шлюбу ними було придбано
квартиру АДРЕСА_1 та право власності
зареєстровано за відповідачем .
Зазначене підтверджено архівною
довідкою КО» ООБТІ « від 17.10.2013 року ,
Свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно від 13.12.2006 року та
Витягом про реєстрацію прав
власності на нерухоме майно ( а.с. 5-8).

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного
з 1 січня 2004 року) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, що
містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

Щодо поділу іншого майна
подружжя вимог не заявляло.

Відповідно до вимог ст. 70 СК
України в разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. Майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому, суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідач в суді не
заперечував той факт, що квартира
була ними придбана в період шлюбу,
позов щодо визнання за позивачем 1 /
2 частки спірної квартири визнав.
Таким чином, суд вважає, що спірне
майно, яке сторони придбали
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі,
належить їм на праві спільної сумісної
власності та має бути поділено між ними
відповідно до засади рівності часток
подружжя.

Проте, вирішуючи питання щодо
визначення порядку користування
квартирою АДРЕСА_1, з вимогою
виділити позивачці в користування
кімнату площею 10, 3 кв.м. і кімнату 12, 0
кв.м., коридор, кухню , ванну, комору,
санвузол залишити в загальному
користуванні, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК
України кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Пунктом 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності » роз'яснено, що квартира, яка
є спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Як вбачається з технічного
паспорту на спірну квартиру, вона
складається з трьох ізольованих
житлових кімнат, площею 12, 0 кв.м. , 10, 3
кв.м. та 16, 6 кв.м. Оскільки , жила площа
спірної квартири складає 38,90 кв.м., то
на ідеальну частку у праві власності
на квартиру кожної із сторін ( 1 / 2)
припадає : 2 = 19, 45 кв.м. В свою
чергу, позивач просить виділити їй в
користування дві кімнати площею 10,3
кв.м. та 12, 0 кв.м., а відповідачу
залишити 16, 6 кв.м.

Із вказаним порядком відповідач
не погоджується, вважає, що його права
будуть порушені.

Суд приходить до висновку, що
дійсно немає правових підстав
виділяти одній стороні (позивачці) дві
жилі кімнати площею 12, 0 кв.м. та 10, 3
кв.м., а іншій стороні (відповідачу) -
одну жилу кімнату площею 16, 6 кв.м, так
як це не відповідає їхнім часткам у
праві спільної сумісної власності ,
які є рівними, та призводить до
порушення прав відповідача на
володіння та користування тією
частиною майна в натурі, яка
відповідає його частці у спільній
сумісній власності.

До того ж, спір вирішується між
власниками житла , а тому твердження,
що позивачу треба виділяти дві
кімнати з врахуванням інтересів
повнолітнього сина , суд не може
врахувати.

Вимога про виділ частки
позивача в спільному сумісному
майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1,
задоволенню також не підлягає,
оскільки вона є безпідставною.

В порядку ст. 88 ЦПК України, суд
стягує з відповідача на користь
позивача внесений судовий збір в
розмірі - 1250, 40 грн.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст.ст. 3,10.11, 60,61, 88, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1 / 2 частину квартири
АДРЕСА_1, в порядку поділу майна
подружжя.

У задоволенні вимог щодо виділу
частки в спільному сумісному майні
подружжя, визначенні порядку
користування квартирою - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 внесений судовий збір в
розмірі - 1250, 40 грн.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Кіровоградської
області, через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського
О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда