АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2014 року . Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Нежури В.А., Шахової О.В.

при секретарі - Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 27 листопада
2013 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання договору дарування квартири
фіктивним,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя
особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного
09.07.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
КМНО ОСОБА_4, та просив зобов'язати
приватного нотаріуса внести
відповідні зміни в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.

На обґрунтування свої вимог зазначав,
що зазначений договір є фіктивним,
оскільки сторони не мали наміру
настання правових наслідків переходу
права власності на квартиру з ОСОБА_2 на
ОСОБА_3, а укладення договору дарування
відбулося з метою використання його як
способу захисту в цивільній справі про
визнання його таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням
та зняттям його з реєстрації.
Стверджував, що про фіктивність
договору свідчить і звернення ОСОБА_3,
як нового власника квартири, з
аналогічним позову до нього та його
матері ОСОБА_6, переоформлення квартири
під час розгляду спорів по квартирі в
суді; спонтанність прийнятого рішення
про дарування квартири; безоплатність
правочину - відповідачі уклали договір,
який не перебував великих матеріальних
затрат, приховування від нотаріуса
судових спорів по квартирі, яка була
предметом договору дарування.

Посилаючись на наведене, просив
задовольнити його вимоги з підстав,
передбачених ст.ст.203, 234, 235, 236, 717, 721 ЦК
України.

Справа № 754/15826/13 № апеляційного
провадження:22-ц/796/1613/2014 р. Головуючий у
суді першої інстанції: Смирнова
Є.П.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І. Рішенням
Деснянського районного суду м. Києва
від 27.11.2013 р. в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просив рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позовних вимог, посилаючись на неповне
зўясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

На обґрунтування своїх вимог
зазначав, що суд першої інстанції не
урахував його доводи про те, що
відповідачі не мали намірів щодо
дійсного переходу права власності на
квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
а лише мали намір використати цей
договір для досягнення їх дійсної мети
- виселення його та матері з зазначеної
квартири за позовом нового формального
її власника - ОСОБА_3

В судовому засіданні ОСОБА_1 просив
задовольнити апеляційну скаргу з
наведених у ній підстав.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник
просили апеляційну скаргу відхилити,
посилаючись на те, що її доводи є
надуманими, а рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належно.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є
колишнім подружжям, від спільного
життя мають сина - ОСОБА_1 (позивача у
справі)

Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_2, як члену
ЖБК «Автотранспортник» на підставі
ордеру №0640089 від 30.09.1987 р. було надано
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з
трьох осіб: на нього, на дружину, на
сина.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 17.04.2008 р. визнано право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, інша Ѕ частина
вказаної квартири залишилась за ОСОБА_6

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 09.08.2010 р. визначено порядок
користування квартирою АДРЕСА_1 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та вселено ОСОБА_2 у
кімнату площею 17,5 кв.м.

На виконання виконавчого листа №3/2-1674,
виданого Вишгородським районним судом
Київської області про стягнення з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 боргу у
розмірі 70 000,00 грн., державним
виконавцем відділу ДВС Деснянського
районного управління юстиції у м. Києві
Панченко І.І. було проведено прилюдні
торги з реалізації Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1, що належала на праві приватної
власності ОСОБА_6

Відповідно до Акту продажу квартири з
прилюдних торгів від 18.10.2012 р.
переможцем торгів з реалізації Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_2

Згідно з Свідоцтвом, виданого
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 від
26.10.2012 р. та зареєстрованого в реєстрі
за №1614 від 26.10.2012 р., належна ОСОБА_6 Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 була придбана
ОСОБА_2 з прилюдних торгів і належить
йому на праві приватної власності.

09.07.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір дарування квартири
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_4, зареєстрований у
реєстрі за №736.

Відповідно до п.10 договору сторони
підтвердили, що укладення договору
відповідає їх інтересам, волевиявлення
є вільним, усвідомленням і відповідає
їх внутрішній волі, умови договору
зрозумілі і відповідають реальній
домовленості сторін, договір не
приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені в ньому, цей
договір не носить характеру фіктивного
та удаваного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.24 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

За змістом ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Держава не втручається у здійснення
власником права власності.

ОСОБА_2, як власник квартири АДРЕСА_1 мав
право розпорядитись своєю власністю на
свій розсуд, в тому числі подарувати
квартиру своїй дружині - ОСОБА_3

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 09.07.2013 р. був укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фіктивно, без
створення правих наслідків, які
обумовлюється цим правочином.

Так, ОСОБА_3 зареєструвала право
власності на отримане у дар нерухоме
майно, здійснила реєстрацію свого
місця проживання за вказаною адресою, і
навіть вчинила дії щодо захисту права
власності на це майно, звернувшись з
позовом до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні її власністю,
що спростовує твердження позивача про
фіктивність оспорюваного ним договору.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним і
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги безпідставними.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 27 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
Судді: