Справа № 219/6801/2013-ц
Артемівський міськрайонний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2014 року. Артемівський
міськрайонний суд Донецької області, у
складі: - головуючого судді - Ониско
Р.В.,

- при секретарі - Чубикало О.А.,

- позивача - ОСОБА_1,

- відповідача - ОСОБА_2,

- представника позивача - ОСОБА_3,

- представника відповідача -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м.Артемівську
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
посилаючись на те, що 01.10.2012 року
позивач ОСОБА_1 надав відповідачу
ОСОБА_2 суму 30000 грн. про що була надана
розписка, яку власноручно написав
ОСОБА_2. У відповідності до даної
розписки ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошову
позику у розмірі 30000 грн. без строку
повернення. Позика була надана для
придбання товару ТМ Ласунка. Станом на
30.06.2013 року сума позики в розмірі 30000
грн. відповідачем не повернута.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1.
позовні вимоги підтримав і просив суд
стягнути з відповідача суму боргу в
розмірі 30000 грн., 3000 грн. витрати на
правову допомогу, а також судовий збір.
В обґрунтування своїх вимог пояснив, що
ОСОБА_2 працював у нього за трудовим
договором від 12.04.2010 року на посаді
торгового агента. В його посадові
обов'язки входило прийом замовлень на
товар, та збирання грошових коштів з
торгівельних місць. 01.10.2012 року у нього
виникла термінова необхідність
відправити автомобіль в
м.Дніпропетровськ за товаром, але
оскільки він та інші працівники
(експедитори) були зайняті в цей час,
він попросив ОСОБА_2 поїхати в
м.Дніпропетровськ за товаром в якості
експедитора. ОСОБА_2 погодився, тоді він
в приміщенні свого робочого кабінету
передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30000
грн. ОСОБА_2 в свою чергу факт отримання
ним грошових коштів підтвердив
власноручно написаною розпискою.
Свідками цього були громадяни ОСОБА_5
та ОСОБА_6. На наступний день ОСОБА_2 не
прийшов на роботу, а ще через декілька
днів розрахувався. Він вважає такі дії
незаконними заволодінням його
грошовими коштами і вимагає у
відповідача ОСОБА_2 їх повернення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
заперечував проти позову і пояснив, що
він дійсно працював у фізичної особи
підприємця ОСОБА_1 згідно трудового
договору. В його обов'язки входило
прийом замовлень на товар, збирання
грошових коштів з торгівельних місць
за товар та пошук нових місць для збуту
товару. Він дійсно особисто
власноручно написав розписку про
отримання у ОСОБА_1 01.10.2012 року грошових
коштів в сумі 30000 грн. для покупки
товару ТМ «Ласунка». Цю розписку він
писав за вказівкою ОСОБА_1 і оскільки
перебував в трудових відносинах з
останнім як з фізичною особою
підприємцем і не хотів з ним псувати
відносини, то погодився на написання
даної розписки. При цьому він ніяких
грошей не отримував від ОСОБА_1 При
написанні даної розписки до нього не
було застосовано фізичного впливу.
Психічний тиск зі сторони ОСОБА_1
виражався в тому, що це було однією з
умов продовження трудових відносин і
так як він не мав наміру втратити
роботу то погодився на написання цієї
розписки, хоча знав, що вона є
незаконною. Як йому пояснював ОСОБА_1
це є гарантією того, що він, ОСОБА_2 не
зможе в майбутньому вчинити
привласнення грошових коштів, які він
збирає з торгівельних місць. При
розірванні трудового договору ОСОБА_1 в
центрі зайнятості в його ж присутності
підписав йому обхідний лист і вони
припинили трудові відносини.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 підтримав позов та
просив стягнути з відповідача суму 30000
грн., оскільки розписка написана
добровільно і згідно цієї розписки
відповідачем було отримано грошові
кошти у сумі 30000 грн.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти
позову і просила суд визнати договір
позики фіктивним, так як він не був
направлений для створення правових
наслідків у вигляді реального надання
грошових коштів і відповідних
обов'язків у відповідача про
повернення цих коштів.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5
показав, що він був присутній при
написанні розписки ОСОБА_2 01.10.2012 року в
кабінеті фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 про отримання грошових коштів в
розмірі 30000 грн. При написанні розписки
до ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_1 та інших
осіб не було застосовано ні фізичного
ні психічного впливу. З обставин, які
відбувалися в кабінеті в цей час він
розумів, що ОСОБА_2 отримує грошові
кошти для купівлі товару на ім'я
підприємця ОСОБА_1 Самого факту
передачі грошей він не бачив, хоча
розумів що він або відбувся або
відбудеться в майбутньому, так як
грошові кошти лежали на столі. Суми
грошових коштів він не знає, вони при
ньому не перераховувались, це були
купюри номіналом 100 та 200 гривень.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, а саме:
розписку від 01.10.2012 року згідно якої
ОСОБА_2 отримав 30000 грн. у ОСОБА_1,
трудовий договір між працівником та
фізичною особою від 12.04.2010 року, вважає,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Так суд ставить під сумнів покази
позивача ОСОБА_1 про те що останнім були
надані грошові кошти працівнику
ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_1 в своїх показах
посилався на посадову інструкцію в
якій передбачено обов'язки ОСОБА_2 як
експедитору отримувати товар в місці
його виготовлення, в даному випадку в
м.Дніпропетровськ. Проте даної
посадової інструкції позивач ОСОБА_1 не
зміг надати в судовому засіданні, а
відповідач ОСОБА_2 заперечує факт її
існування. Суд не розцінює розписку
ОСОБА_2 від 01.10.2012 року про отримання
грошових коштів, як зобов'язання за
договором позики, оскільки дана сума як
зазначає ОСОБА_1 була передана в зв'язку
з виконанням трудових відносин. Згідно
трудового договору від 12.04.2010 року
вказано, що працівник зобов'язаний
виконувати обов'язки торгівельного
агента та прийом замовлень на товар,
проте не вказано що працівник є
матеріально відповідальною особою і не
передбачено його обов'язків отримувати
готівкою грошові кошти для купівлі
товару у виробника. ОСОБА_1 в судовому
засіданні дав покази, що після
отримання грошей ОСОБА_2 зник, на
телефонні дзвінки не відповідав і він
його більше після цього не бачив. Дані
покази суд ставить під сумнів, так як
згідно трудового договору зазначено,
що трудові відносини були припинені
15.10.2012 року, тобто через 15 днів після
написання розписки. На даному договорі
є підпис як фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 так і працівника ОСОБА_2, що
підтверджує той факт, що в разі
неповернення підприємцю ОСОБА_1, суми
ОСОБА_2 за товар підприємцем ОСОБА_1 не
було б підписано обхідного листа і
трудові відносини без повного
повернення вказаної суми не були б
припинені у такий короткий строк. Після
припинення трудових відносин ОСОБА_1
звертався до суду про повернення
ОСОБА_2 товару (морозива, вагою 1400 кг.).
Рішенням Артемівського міськрайонного
суду 27.05.2013 року ОСОБА_1 було відмовлено
в його вимозі. Після цього ОСОБА_1 дане
рішення не оскаржував в апеляційному
порядку, що є ще одним непрямим доказом
того, що насправді угоди передачі
товару не було, а в свою чергу
підтверджує факт відсутності реальної
передачі грошових коштів за
вищевказаною розпискою. Сумнів і
викликає те, що маючи всі можливості
звернутися до суду з позовом про
стягнення даної суми з ОСОБА_2 чи
звернутися в правоохоронні органи з
заявою про заволодіння чужим майном
шляхом шахрайства, протягом тривалого
часу (10 місяців) цього зроблено ОСОБА_1
не було. Згідно показів свідка ОСОБА_5
останній вказує на те, що ОСОБА_2
власноручно писав розписку в кабінеті
ОСОБА_1 і під час написання даної
розписки на столі лежали грошові кошти,
проте він не бачив факту приймання
ОСОБА_2 даних грошей. Позивач не зміг
забезпечити в судове засідання явку
свідка ОСОБА_6, а повістка надіслана
судом даному свідку повернулась з
почтовим повідомленням про невручення
за закінченням терміну зберігання. Зі
слів представника позивача ОСОБА_3
ОСОБА_6 зайнятий за місцем своєї праці і
тому не може з'явитися в місто
Артемівськ для дачі показів. Факт
ухилення громадянина ОСОБА_6, від
участі в судовому засіданні в якості
свідка суд розцінює, як не бажання
останнього давати правдиві покази, які
могли б зіпсувати його стосунки з
колишнім роботодавцем ОСОБА_1 з яким
вони проживають в одному місці
(м.Горлівка). Всі вищеперераховані
обставини в їх сукупності вказують на
те, що в дійсності написана розписка
ОСОБА_2 не мала матеріального змісту і
ОСОБА_2 під час написання розписки
грошових коштів не отримував. Суд
вважає вказану розписку, як таку, що
написана з метою в майбутньому під час
виконання трудових обов'язків ОСОБА_2
гарантування неможливості останнім
вчинити привласнення грошей при
збиранні виручених коштів при
реалізації продукції з торгівельних
місць. Суд вважає необхідним визнати
даний правочин фіктивним і недійсним.

Згідно ст..234 ЦК України - фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно ст..216 ЦК України - недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Керуючись ст.ст. 216, 234 ЦК України, ст.ст.
3, 5, 6, 10, 107, 119, 120, 79, 88, 208-209, 213-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми
боргу.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом 10 днів з дня
проголошення рішення до Апеляційного
суду Донецької області через
Артемівський міськрайонний суд
Донецької області.

Рішення складено у нарадчій
кімнаті.

Головуючий суддя
Р.В.Ониско