Номер провадження 2/754/3749/14
Справа №754/6630/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

11.12.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді Панченко О.М.

при секретарях - Буцко М.В.,
Лісовської А.О., Федорченко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
розподіл майна подружжя набутого ними
в шлюбі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з
відповідачем перебуває у
зареєстрованому шлюбі з 25.05.1988 року. Під
час перебування у зареєстрованому
шлюбі ними було нажито і набуто у
власність двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 та трикімнатну квартиру
АДРЕСА_2, всього майна на загальну суму 1
400 000 грн. Оскільки мирним шляхом
врегулювати питання поділу майна не
виявилось можливим, вимушений був
звернутися до суду з даним позовом.
Просив суд поділити майно, що належить
йому та його дружині на праві спільної
сумісної власності подружжя виділивши
в натурі йому трикімнатну квартиру
АДРЕСА_2, відповідачу двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. Припинити право
власності відповідача на квартиру
АДРЕСА_2, яка на неї оформлена, визнати
за ним право власності на квартиру
АДРЕСА_2. Стягнути з нього на користь
відповідача компенсацію в частинах
розподіленого спільного майна
подружжя у сумі 100 000 грн.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2
звернулася до суду із зустрічними
позовними вимогами до ОСОБА_1 про поділ
майна подружжя.

Мотивувала свої позовні вимоги
тим, що під час шлюбу нею та
відповідачем за спільні сумісні кошти
було придбано трикімнатну квартиру
АДРЕСА_2, транспортні засоби:
автомобіль «Вольво С40», д/н НОМЕР_1
вартістю 92 368 грн., автомобіль «ГАЗ 3302»
д/н НОМЕР_2, вартістю 59782 грн., автомобіль
«ГАЗ 3302», д/н НОМЕР_3, вартістю 54817 грн. Що
стосується двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, то ще у лютому 1986 року вона, як
член кооперативу «Мотозаводець 6»
внесла першу частину пайового внеску
за неї у розмірі 4 000 крб. У 1988 році вже
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі
вони з позивачем сплатили решту
паєнагромадження за вказану квартиру в
розмірі 6 667,17 крб. Просила суд про
визнання за нею права власності на ?
частину квартири АДРЕСА_2, визнання за
нею права особистої приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Оскільки у 2010 році її чоловік
реалізував автомобілі, що були ними
придбані під час шлюбу, просила
стягнути з останнього на її користь ?
частину вартості за вказані вище
транспортні засоби в розмірі 103 483,5 грн.,
а також стягнути з неї на користь
відповідача за зустрічним позовом
компенсацію за 31,5 сотих частин в
спірній квартирі АДРЕСА_1.

В судових засіданнях представником
позивача неодноразово уточнювалися
позовні вимоги. В їх останній редакції,
позивач просить суд про визнання
квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 -
об»єктами спільної сумісної власності
подружжя. Поділити майно, що належить
подружжю наступним чином: виділити в
натурі йому двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, вартістю 600 000 грн., відповідачу
трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, вартістю
800 000 грн. Припинити право власності
відповідача на квартиру АДРЕСА_1, яка на
неї оформлена, визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Стягнути з відповідача на його користь
різницю вартості часток у розмірі 100 000
грн.

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали в повному обсязі
вимоги позову та просили суд про його
задоволення. Позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні пояснив, що з 1988 року вони з
відповідачем знаходяться у
зареєстрованому шлюбі і по даний час,
проживали разом до 2011 року. Не
заперечував того факту, що
відповідачем по справі, ще до
реєстрації шлюбу було внесено з
особистих власних коштів 4 000 крб. в
рахунок частини паєнагромадження за
квартиру АДРЕСА_1, іншу частину у
розмірі 6 667,17 крб. ними було сплачено за
спільні сумісні кошти. Щодо зустрічних
позовних вимог, то просив відмовити в
його задоволенні в повному обсязі, як
не обґрунтованому. Зауважив, що
транспортні засоби, компенсацію за
продаж яких просить стягнути з нього на
свою користь відповідач, були
реалізовані в 2009-2010 роках, а кошти
виручені після продажу автомобілів
були витрачені на потреби сім»ї.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні підтримала свої зустрічні
позовні вимоги та просила суд про їх
задоволення, щодо основного позову то
вважає його не обґрунтованим. Ще до
реєстрації шлюбу з позивачем у 1986 році
вона стала членом ЖБК «Мотозаводець 6»
і внесла першу частину пайового внеску
за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 4 000 крб., а
тому її частина у спірній квартирі
складає 37,5 сотих, що належить їй на
праві особистої приватної власності,
інша частина у розмірі 62,5 сотих частин
належать на праві власності їй та
позивачу, як подружжю, тобто на кожного
з них припадає по 31,25 сотих частин в
квартирі. Не заперечувала проти
визнання за кожним з них по ? частині в
квартирі АДРЕСА_2. Також просила суд про
стягнення з позивача на її користь
компенсації за реалізовані ним
транспортні засоби в розмірі 103 483,5 грн.,
оскільки останні ним були продані у 2010
році, а кошти виручені з продажу були
ним витрачені на особисті потреби.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні в повному обсязі
підтримав зустрічні позовні вимоги та
просив суд про їх задоволення. Щодо
основного позову, то підтримав в
повному обсязі заперечення на нього
його довірительки.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні було встановлено,
що сторони по справі перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 25.05.1988 року (а.с.
5).

Судом також було встановлено та не
оспорювалося сторонами по справі, що
під час знаходження їх в
зареєстрованому шлюбі ними було
придбано наступне майно: квартира
АДРЕСА_2, яка відповідно до договору
купівлі - продажу квартири від 06.08.1999
року належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с.
75), квартира АДРЕСА_1, що відповідно до
свідоцтва про право власності від
10.02.2005 року на праві приватної
власності належить ОСОБА_2 (а.с.74),
транспортні засоби: автомобіль «Вольво
С40», д/н НОМЕР_1, автомобіль «ГАЗ 3302» д/н
НОМЕР_2, автомобіль «ГАЗ 3302», д/н НОМЕР_3
(а.с. 117).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна.

Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України
(введеного в дію з 1 січня 2004 року і
діючого на час вирішення справи судом),
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважних причин (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Частиною 2 ст. 60 СК України
встановлено презумпцію спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд
вважає, що реєстрація права на майно,
придбане під час шлюбу, лише на ім'я
одного з подружжя не спростовує
презумпції належності його до спільної
сумісної власності подружжя.

Як було встановлено судом при
розгляді справи, відповідач ОСОБА_2
являється членом ЖБК «Мотозаводець-6».
В лютому 1986 року, до реєстрації шлюбу з
позивачем нею особисто було внесено
першу частину пайового внеску у
розмірі 4 000 крб. за квартиру АДРЕСА_1.
Станом на 25.12.1995 року залишок пайового
внеску у розмірі 6 667 крб. 17 коп. сплачено
повністю позивачем та відповідачем,
які на цей момент вже перебували у
зареєстрованому шлюбі. (а.с.72).

Відповідно до п. 1 ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 57
СК України, особистою приватною
власністю дружини,чоловіка є майно
набуте ним, нею до шлюбу. Якщо у
придбання майна вкладені крім спільних
коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 18.09.1987
року «Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи», при розгляді спорів про
поділ квартири між подружжям, потрібно
враховувати те, що внесений одним з
подружжя до вступу в шлюб пай є його
особистим майном. Якщо
паєнагромадження згодом збільшилися
за рахунок коштів, одержаних одним з
подружжя у дар або в порядку
спадкування чи за рахунок дошлюбного
майна, то ці кошти також є особистою
власністю того з подружжя, який їх
одержав. При поділі квартири на цю суму
може бути збільшена його частка в
паєнагромадженні. До повної сплати
пайового внеску за квартиру суд
вирішує питання про право власності на
частку в паєнагромадженні, а після
завершення сплати - про право на частку
в праві власності на квартиру залежно
від належної особі частки у
паєнагромадженні.

В судовому засіданні було
встановлено та не оспорювалося
сторонами по справі те, що ще до
реєстрації шлюбу з позивачем у 1986 році
відповідач вступила до членів ЖБК
«Мотозаводець 6» і внесла першу частину
пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 у
розмірі 4 000 крб. У 1988 році вже
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі,
вони з позивачем сплатили решту
паєнагромадження за вказану квартиру в
розмірі 6 667,17 крб. Повна вартість
паєнагромадження вказаної квартири
становила 10667,17 крб.(а.с.71).

Таким чином, 4 000 крб. х 100: 10667,17 = 37,5
сотих частин, що належать відповідачу
на праві особистої приватної
власності. Іншу частину коштів у
розмірі 6 667.17 крб., яку вони з чоловіком
сплатили у 1995 році під час, коли
знаходилися у зареєстрованому шлюбі
повинна бути розподілена між ними
наступним чином: 6667,17 крб. х 100: 10667,17 = 62,5
сотих частин квартири, що належать на
праві спільної сумісної власності
подружжя, тобто на кожного з них
припадає по 31,25 сотих частин квартири.
Таким чином позивачу в спірній
квартирі належить 31,25 сотих частин
жилої площі, а відповідачці 68,75 сотих її
частини.

Квартира АДРЕСА_2 була придбана
сторонами по справі за спільні кошти
під час перебування в зареєстрованому
шлюбі.

Зважаючи на те, що вищевказане
майно було придбано сторонами по
справі під час знаходження в
зареєстрованому шлюбі, то воно
підлягає поділу між ними в рівних
частках.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі, при цьому
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя.

В своїх зустрічних позовних вимогах
ОСОБА_2 посилалася на те, що під час
знаходження в зареєстрованому шлюбі,
ними було придбано транспортні засоби
«Вольво С40», д/н НОМЕР_1, автомобіль «ГАЗ
3302» д/н НОМЕР_2, автомобіль «ГАЗ 3302», д/н
НОМЕР_3, які чоловік реалізував у 2009-2010
роках, а кошти які отримав за їх продаж
витратив на свої потреби.

Позивач в судовому засіданні
заперечував проти того, що кошти були
витрачені ним на особисті потреби,
посилаючись на те, що до 2011 року вони
проживали однією сім»єю, вказані вище
транспортні засоби були зняті з обліку
в органах ДАІ у 2009-2010 роках та
реалізовані, кошти виручені за них були
витрачені на сімейні потреби та на
дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути

підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на

вона посилається як на обґрунтування
своїх вимог та заперечень.

За відсутності будь-яких письмових
доказів, зазначені докази у
відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України є
недопустимими.

Оскільки відповідачем в судовому
засіданні не було наведено суду
доказів того, що спірне майно у вигляді
транспортних засобів які є предметом
позовних вимог було реалізовано
позивачем і виручені кошти витрачено
на власний розсуд, а не на потреби
сім»ї, тому суд приходить до висновку
про те, що такі вимоги зустрічного
позову не можуть бути задоволені судом.

З урахуванням викладеного, позовні
вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_2, - підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України, судові витрати по справі по
основному та зустрічному позовах
підлягають стягненню із відповідача на
користь позивача, пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 88, 179, 209, 212, 213 ЦПК України, ст.
355 ЦК України, ст.ст. 57, 60,68, 70, 112 СК
України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України №9 від 18.09.1987
року «Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи», Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
31,25 сотих частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
68,75 сотих частини квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні іншої частини зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
відшкодування судових витрат 3 654,00 грн.
судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у
відшкодування судових витрат 3 654,00 грн.
судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення шляхом подачі апеляційної
скарги.

Суддя: