Справа № 466/2-3288/11
Головуючий у 1 інстанції: Єзерський
Провадження № 22-ц/783/148/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Шашкіної
С.А.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представників -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника ТзОВ «БП
-14» - Малишак А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельне підприємство -14 » на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 20 червня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14» про
визнання незаконними рішення
загальних зборів учасників Товариства
від 10.05.2011 року в частині відсторонення
його від посади директора ТзОВ «БП-14»
та призначення тимчасово виконуючим
обов'язки директора ТзОВ «БП-14» Васюту
Г.М., наказу ТзОВ «БП-14» від 11.05.2011 року
№4/з, рішення загальних зборів
учасників ТзОВ «БП-14» від 26.06.2011 року в
частині звільнення його з посади
директора ТзОВ «БП-14» та обрання
директором ТзОВ «БП-14» Богдана Ф.О.,
наказу ТзОВ «БП-14» від 27.06.2011 року №6/з,
про поновлення на роботі, стягнення з
ТзОВ «БП-14» невиплаченої заробітної
плати за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди в розмірі 3000 гривень.

Рішенням суду позов задоволено
частково, визнано незаконним рішення
загальних зборів учасників ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14» від 10.05.2011
року в частині відсторонення ОСОБА_2
від виконання обов'язків директора
Товариства та призначення тимчасово
виконуючим обов'язки директора Васюту
Ганну Миронівну; визнано незаконним
наказ ТзОВ «Будівельне підприємство -
14» від 11.05.2011 року №4/з, визнано
незаконним рішення загальних зборів
учасників ТзОВ «Будівельне
підприємство - 14» від 26.06.2011 року в
частині звільнення ОСОБА_2 з посади
директора Товариства та обрання
директором Товариства Богдана Ф.О.,
визнано незаконним наказ ТзОВ «БП-14»
від 27.06.2011 року №6/з, зобов'язано ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14» поновити
ОСОБА_2 на посаді директора Товариства,
стягнуто з ТзОВ «Будівельне
підприємство - 14» на користь ОСОБА_2
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в розмірі 86 722,16 грн. Допущено
негайне виконання рішення суду в
частині поновлення ОСОБА_2 на посаді
директора ТзОВ «Будівельне
підприємство - 14» та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в межах суми стягнення за один
місяць.

Рішення суду оскаржило ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14», вважає,
що рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при неповно з'ясованих
обставинах, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.
Покликається на те, що суд першої
інстанції прийшов до невірного
висновку про те, що ОСОБА_2 було
повідомлено про звільнення лише у
жовтні 2011 року, оскільки в матеріалах
справи містяться докази про те, що
позивача ознайомлено з рішенням зборів
від 10.05.2011 року про його відсторонення
від виконання обов'язків директора
13.05.2011 року, рішення зборів Товариства
від 26.06.2011 року про звільнення з посади
директора позивачу було надіслано
поштою. Відтак, суд повинен був
відмовити у позові на підставі ст. 233 ЗУ
«Про внесення змін і доповнень, що
стосуються розгляду індивідуальних
трудових спорів до КЗпП УРСР та
визнання такими, що втратили чинність,
деяких законодавчих актів» від 18.02.1992
року, якою в такому випадку встановлено
строк позовної давності три місяці.
Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване
рішення суд констатував, що збори
Товариства від 10.05.2011 року відбулись
позачергово, оскільки 26.03.2011 року вже
були проведені збори, однак
неправомірно оцінив надані докази щодо
легітимності зборів учасників
Товариства від 26.03.2011 року та 10.05.2011
року.

Крім того апелянт зазначає, що невірним
є також висновок суду про відсутність
доказів на підтвердження вини ОСОБА_2 в
зловживанні службовим становищем та
розкраданні майна Товариства, оскільки
відповідачем було надано наказ про
створення інвентаризаційної комісії
від 16.05.2011 року та протокол засідання з
доданими до них актами інвентаризації
майна ТзОВ «Будівельне підприємство -
14», де було підтверджено нецільове
використання та привласнення коштів
Товариства ОСОБА_2 та встановлено факт
викрадення фінансово-господарської
документації, трудових книжок
працівників та реквізитів Товариства.
З наведених підстав просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ТзОВ
«Будівельне підприємство -14» МАлиака
А.С., на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
ОСОБА_2, його представників ОСОБА_4,
ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Згідно з ч. 3 ст. 99 ЦК України члени
виконавчого органу товариства можуть
бути у будь-який час усунені від
виконання своїх обов'язків, якщо в
установчих документах не визначені
підстави усунення членів виконавчого
органу від виконання своїх обов'язків.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в
частині визнання незаконним рішення
загальних зборів учасників ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14» від 10.05.2011
року щодо відсторонення ОСОБА_2 від
виконання обов'язків директора
Товариства, суд першої інстанції
виходив із того, що ця позовна вимога
має розглядатися в порядку цивільного
судочинства.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Рішенням Конституційного Суду України
від 12.01.2010 р. №1-рп/2010 у справі за
конституційним зверненням ТзОВ
«Міжнародний фінансово - правовий
консалтинг» про офіційне тлумачення
частини третьої статті 99 Цивільного
кодексу України, роз»яснено, що
реалізація учасниками товариства
корпоративних прав на участь у його
управлінні шляхом прийняття
компетентним органом рішень про
обрання (призначення), усунення,
відсторонення, відкликання членів
виконавчого органу цього об»єднання
стосується також наділення або
позбавлення їх повноважень на
управління товариством. Такі рішення
уповноваженого на це органу мають
розглядатися не в межах трудових, а
корпоративних правовідносин, що
виникають між товариством і особами,
яким довірено повноваження з
управління ним. У зв»язку з цим
"усунення" відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК
України є дією уповноваженого органу
товариства, спрямованою на
унеможливлення здійснювати членом
його виконавчого органу в межах
корпоративних відносин з товариством
повноважень у сфері управлінської
діяльності. Необхідність такої норми
зумовлено специфічним статусом члена
виконавчого органу , який отримав від
уповноваженого органу товариства
право на управління. За природою
корпоративних відносин учасникам
товариства має бути надано можливість
у будь - який час оперативно
відреагувати на дії особи, яка здійснює
представницькі функції зі шкодою для
інтересів товариства, шляхом
позбавлення її відповідних
повноважень.

Зважаючи на це Конституційний Суд
України дійшов правового висновку, що
зміст положень ч.3 ст. 99 ЦК України треба
розуміти як право компетентного
(уповноваженого) органу Товариства
усунути члена виконавчого органу від
виконання обов»язків, які він йому
визначив, у будь - який час, на свій
розсуд, з будь - яких підстав, але за
умови, якщо в установчих документа
товариства не були зазначені підстави
усунення.

В аспекті конституційного звернення
положення ч.3 ст. 99 ЦК України « члени
виконавчого органу можуть бути у будь -
який час усунені від виконання своїх
обов»язків» слід розуміти як право
компетентного (уповноваженого) органу
товариства у будь - який час із будь -
яких підстав усунути особу (осіб) від
виконання обов»язків члена (членів)
виконавчого органу за умови, якщо в
установчих документах товарства не
визначено таких підстав. Усунення
члена виконавчого органу товариства
від виконання своїх обов»язків, яке
передбачене частиною третьою статті 99
Цивільного кодексу України, не є
відстороненням працівника від роботи в
розумінні статті 46 Кодексу законів про
працю України.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 був учасником ТзОВ «Будівельне
підприємство - 14», і як вбачається з
протоколу №1 загальних зборів
акціонерів ЗАТ «БП-14» від 15.03.2002 р.,
загальними зборами його було обрано
директором «ЗАТ « Будівельне
підприємство - 14», а 10.05.2011 року
загальними зборами учасників
Товариства було прийнято рішення про
відсторонення ОСОБА_2 від виконання
обов'язків директора та про
призначення тимчасово виконуючим
обов'язки директора Васюту Г.М.

Зі змісту Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельне підприємство - 14»,
затвердженого зборами засновників
14.02.2003 р. (протокол №1) вбачається, що ним
не передбачено жодних підстав для
усунення директора від виконання
останнім своїх обов»язків. Характер
таких правовідносин за своєю суттю не є
трудовим спором, а випливає з
корпоративних правовідносин.

Оскільки усунення члена виконавчого
органу господарського товариства від
виконання обов`язків за своєю правою
природою і правовими наслідками є
корпоративним, не є трудовим спором,
суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення невірно
посилався на ст. 46 КЗпП України, такий
спір не має розглядатися в порядку
цивільного судочинства, оскільки
підлягає рорзгляду в порядку
господарського судочинства.

Оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК
України суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо справа не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства, оскаржуване рішення суду
в частині визнання незаконним рішення
загальних зборів учасників ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14» від 10.05.2011
року щодо відсторонення ОСОБА_2 від
виконання обов'язків директора
Товариства та призначення тимчасово
виконуючим обов'язки директора Васюту
Ганну Миронівну слід скасувати,
провадження у справі в цій частині -
закрити.

На думку колегії суддів оскаржуване
рішення суду в частині задоволення
решти позовних вимог та відмови у
задоволенні моральної шкоди, слід
залишити без змін з огляду на наступне.

Суд першої інстанції вірно визнав
незаконним наказ директора ТзОВ "БУ-14"
від 11.05.2011 року № 4/з, яким ОСОБА_2
відсторонено від виконання обов»язків
директора Товариства з 11.05.2011року,
оскільки такий видано та підписано
Ф.О.Богданом, який не був учасником ТзОВ
«БУ-14», і як вбачається з рішення зборів
учасників ТзОВ «БП - 14» від 26.06.2011 р. та
наказу №6/з від 27.06.2011 р. був
призначений директором ТОВ «БП-14» лише
з 28.06.2011 р. А відтак оскаржений наказ
ТзОВ "БУ-14" від 11.05.2011 року № 4/з про
відсторонення ОСОБА_2 від виконання
обов»язків директора Товариства
підписано не уповноваженою на це
особою, що є підставою для визнання
його недійсним.

Незаконним є наказ і з тих підстав, що
Васюта Г.М., яку згідно з наказом №4/з
від 11.05.2011 р. було призначено тимчасово
виконуючою обов»язки директора «БП-14»,
звільнена Товариства ще 06.05.2011 р., що
підтверджується наказом про її
звільнення від 06.05.2011 р., а тому не могла
бути призначена на цю посаду 11.05.2011 р.

Вирішуючи спір щодо законності
звільнення ОСОБА_2 з посади директора
ТзОВ «БУ-14», з врахуванням того, що
розірвання трудового договору з
ініціативи власника допускається з
підстав, передбачених статтями 40, 41
КЗпП України і передбачену законом
підставу для звільнення має бути
зазначено в наказі про звільнення
працівника, суд першої інстанції,
перевіривши правильність його
звільнення, вірно встановив, що ні в
оскаржуваному рішенні загальних
зборів учасників ТзОВ «Будівельне
управління - 14» від 26.06.2011 р., ні в наказі
від 27.06.2011 р. №6/з, не зазначено підстави,
передбачені ст. ст. 40, 41 КЗпП України для
звільнення з ініціативи власника, та
прийшов до вірного висновку, що
звільнення проведено з порушенням
вимог закону.

Як вбачається з оскаржуваного наказу
директора ТзОВ «Будівельне управління
-14» від 27.06.2011 року № 6/з, у ньому
відсутнє покликання на передбачену
законом підставу звільнення ОСОБА_2 з
посади директора Товариства з
ініціативи власника, а сам ОСОБА_2 не
ініціював свого звільнення шляхом
написання відповідної заяви. В
оскаржуваному наказі зазначено, що
підставою для звільнення ОСОБА_2 з
посади директора ТзОВ «БУ-14» є рішення
зборів учасників ТзОВ від 26.06.2011 року.

Як вбачається з протоколу загальних
зборів учасників ТзОВ «Будівельне
підприємство - 14» від 26.06.2011 р., на зборах
вирішено звільнити ОСОБА_2 з посади
директора ТзОВ «Будівельне
підприємство -14» у зв»язку з тим, що
його діяльність суперечить статутним
завданням та меті Товариства, однак на
підтвердження таких тверджень не надав
суду належних та допустимих доказів,
такі є голослівними, не підтвердженими,
спростовані позивачем належними та
допустимими доказами.

Судом встановлено, що наказ про
звільнення ОСОБА_2 був виданий в період
його тимчасової непрацездатності, що
підтверджується листком
непрацездатності, виданим 21.06.2011 року №
685224, з якого вбачається, що в період з
21.06.2011 року по 07.07.2011 року ОСОБА_2
перебував на лікуванні, і оскільки
відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності, не допускається, а
тому висновок суду першої інстанції
про незаконність звільнення ОСОБА_2, є
правильним.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про те, що
звільнення ОСОБА_2 з посади директора
ТзОВ «Будівельне управління - 14,
рішення загальних зборів учасників
ТзОВ «Будівельне підприємство - 14» від
26.06.2011 р. щодо звільнення ОСОБА_2 з
посади директора ТзОВ, наказ від 27.06.2011
року № 6/з про його звільнення є
необгрунтованими, суперечать
положенням ст.ст. 40, 41, 43 КЗпП України, а
тому є незаконними, а відтак ОСОБА_2
підлягає поновленню на роботі з часу
звільнення зі стягненням на його
користь відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

В частині задоволення позовних вимог
про стягнення середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу, суд першої
інстанції взяв до уваги розрахунок
позивача, який зроблено, виходячи із
посадового окладу, який встановлено
директору ТзОВ «БУ-14» в розмірі 3500 грн.,
що суперечить Порядку обчислення
заробітної плати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.021995 р. №100 зі змінами та
доповненнями. Розрахунок середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
наданий позивачем, є помилковим,
оскільки він зроблений з порушенням
згаданого Порядку обчислення
заробітної плати.

Відповідно до п.32 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№9 у випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв»язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи - невиконання рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.021995 р. №100 зі
змінами та доповненнями.

Суд першої інстанції під час вирішення
питання про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
дійшов помилкового висновку щодо його
розміру.

Встановлено, що заробітна плата
позивача за квітень і травень
становила 7000 грн. ( 3500 грн. за квітень,
3500 - за травень), кількість робочих днів
за квітень і травень 39 днів( в квітні - 20,
в травні -19 днів), а відтак середній
заробіток позивача становить 179.49 грн. (
7000 : 39).

Розрахунок середнього заробітку за 2011
рік становить 23872.17 грн. : червень - 3 х
179.49=538.47, липень - 21 х179.49=3769.29, серпень-
22х179.49=3948.78, вересень - 22х179.49=3948.78,
жовтень - 21х179.49=3769.29, листопад
-22х179.49=3948.78, грудень - 22х179.49=3948.78

Розрахунок середнього заробітку за 2012
рік становить 45051.99 грн.: 251 роб. дні х 179.49

Розрахунок середнього заробітку за 2013
рік становить 20820.84 грн.: січень -
21х179.49=3769.29, лютий - 20 х179.49=3589.8; березень -
20х179.49=3589.8; квітень - 3769.29; травень -
19х179.49=3410.31; з 01.06.2013 р. до 20.06.2013 р. -
14х179.49=2512.86 грн.

А відтак, загальна сума середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
яка підлягає стягненню з відповідача
на користь ОСОБА_2 становить 89745 грн.

Оскаржуваним рішенням на користь
ОСОБА_2 стягнуто заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі 86722.16 грн.,
що є нижчим від розміру, який підлягає
стягненню. Однак рішення суду першої
інстанції в цій частині не
оскаржується, а тому з врахуванням
положень ст. 303 ЦПК України, судом
апеляційної інстанції не
переглядається, рішення суду в частині
розміру заробітку, який підлягає
стягненню на користь позивача, судом
апеляційної інстанції не змінюється.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апелянта про пропущення
позивачем строку для звернення до суду
з позовом. Частиною 1 статті 233 КЗпП
України для звернення до суду з позовом
про поновлення на роботі встановлено
місячний строк, який обчислюється у
справах про звільнення з дня вручення
копії наказу про звільнення або з дня
видачі трудової книжки.

Обгрунтовуючи свої доводи апелянт
посилається на Акт від 28.06.2011 р. про
ознайомлення ОСОБА_2 з рішенням зборів
ТОВ «БУ-14» від 26.06.2011 р., у якому
зазначено, що 28.06.2011 р. на території ТзОВ
«БУ-14» ОСОБА_2 було вручено копію
рішення зборів товариства від 26.06.2011 р.
там копію наказу від 27.06.2011 р. про його
звільнення з посади директора ТзОВ та
про призначення директором Богдана
Ф.О., від підпису про ознайомлення
ОСОБА_2 відмовився.

На думку колегії суддів зазначений акт
не є належним та допустимим доказом
вручення позивачу копії наказу про
звільнення, оскільки ОСОБА_2 заперечив
своє перебування 28.06.2011 р. на території
ТзОВ «БУ-14», у зв»язку з захворюванням і
перебуванням на листку
непрацездатності. Докази на
підтвердження відправлення ОСОБА_2
копії наказу про звільнення поштою з
повідомленням про вручення, в
матеріалах справи відсутні.

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про те, що позивачем не
пропущено строк для звернення до суду з
позовом за захистом порушеного права, є
вірним.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2
про стягнення моральної шкоди не
оскаржується, а тому його законність та
обґрунтованість в цій частині
апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи, в
частині позовних вимог про визнання
незаконними наказу ТзОВ «БП-14» від
11.05.2011 року №4/з, рішення загальних
зборів учасників ТзОВ «БП-14» від 26.06.2011
року в частині звільнення ОСОБА_2 з
посади директора ТзОВ «БП-14» та обрання
директором ТзОВ «БП-14» Богдана Ф.О.,
наказу ТзОВ «БП-14» від 27.06.2011 року №6/з,
про поновлення ОСОБА_2 на роботі,
стягнення з ТзОВ «БП-14» середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, ч.1 п.1 ст. 205, п.1,4 ч.1 ст.
307, ст.ст. 310, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельне підприємство -14» -
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 20 червня 2013 року в
частині визнання незаконним рішення
загальних зборів учасників ТзОВ
«Будівельне підприємство - 14» від 10.05.2011
року в частині відсторонення ОСОБА_2
від виконання обов'язків директора
Товариства та призначення тимчасово
виконуючим обов'язки директора Васюту
Ганну Миронівну - скасувати,
провадження в цій частині закрити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Шашкіна С.А.