Головуючий суду 1 інстанції - Олійник
Доповідач - Максюта І.О.
Справа № 428/3133/13-ц
Провадження № 22ц/782/411/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Максюти І.О.

суддів: Авалян Н.М., Туренка С.І.

при секретарі Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 18 грудня
2013 року з цивільної справи за позовом
Комунального підприємства
«Житлосервіс «Світанок» та
Сєвєродонецької міської ради до
ОСОБА_2, про виселення особи з житлового
приміщення без надання іншого житла

в с т а н о в и л а:

12.04.2012 року позивачі звернулись до
Сєвєродонецького міського суду з
позовом до ОСОБА_2 про виселення особи з
житлового приміщення без надання
іншого житла, в якому посилалися на те,
що на підставі рішення Сєвєродонецької
міської ради від 26.08.2011 року № 795 з
державної власності у комунальну
власність територіальної громади
м.Сєвєродонецька Луганської області
було прийнято гуртожиток за адресою:
АДРЕСА_2. Згідно п.6 акту прийому -
передачі від 28.12.2011 року зазначений
гуртожиток, який розташований за
адресою: АДРЕСА_2 було передано на
баланс комунального підприємства
«Житлосервіс «Світанок». Таким чином,
починаючи з 28.11.2012 року і по теперішній
час гуртожиток знаходиться в повному
господарському ведені позивача КП
«Житлосервіс «Світанок», який здійснює
управління ним, наділений правами та
обов'язками щодо вказаного гуртожитку.
28.12.2011 року між балансоутримувачем
гуртожитку КП «Житлосервіс «Світанок»
та відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір найму житлового приміщення, а
саме, кімнати АДРЕСА_2 загальною площею
44.91 метрів квадратних. Починаючи з
моменту укладання договору і по
теперішній час відповідач проживає у
вказаній кімнаті. Згідно п. 1.4.
зазначеного договору сторони
домовились, що строк найму житлового
приміщення встановлюється з 28.12.2011 року
по 29.03.2012 року, його автоматична
пролонгація договором не передбачена.
КП «Житлосервіс «Світанок»
попереджало відповідача про
необхідність звільнення житлового
приміщення, але відповідачем не
вчинено жодних дій щодо виселення з
кімнати АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_2.
Позивачі вважають, що така
бездіяльність відповідача порушує
права та інтереси КП «Житлосервіс
«Світанок», з приводу чого ОСОБА_2
підлягає виселенню без надання іншого
житла. Згідно п.2.2.9 договору найма
житлового приміщення від 28.12.2011 року
наймач зобов'язаний звільнити житлове
приміщення після закінчення строку дії
договору. Після закінчення договору
найма житлового приміщення від 28.12.2011
року відповідачу ОСОБА_2 ордер на право
проживання в гуртожитку не надавався, у
зв'язку з чим вважають, що у відповідача
відсутні передбачені законом підстави
для проживання у спірній кімнаті
АДРЕСА_2. Це спонукало звернення з
даним позовом. Просили виселити ОСОБА_2
з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого
житла.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 18 грудня
2013 року позов задоволено. Виселено
ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_2 без надання
іншого житла. Стягнуто з відповідача на
користь Комунального підприємства
«Житлосервіс «Світанок» сплачений при
зверненні до суду судовий збір у
розмірі 107,30 грн. та на користь
Сєвєродонецької міської ради
сплачений при зверненні до суду
судовий збір у розмірі 107,30 грн .

Не погодившись з рішенням суду,
посилаючись на те, що судом неповно
з»ясовані обставини, що мають значення
для справи та висновки суду не
відповідають обставинам справи,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
скасувати рішення і ухвалити нове.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, вислухавши пояснення
прокурора, який приймав участь у справі
в інтересах відповідача, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції у відповідності
до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були
повно і всебічно дослідженні обставини
справи та дана належна оцінка доказам,
на які сторони посилалися в суді першої
інстанції.

Судом встановлено, що між регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Луганській області та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інститут підвищення
кваліфікації, перепідготовки і
підготовки кадрів» був укладений
договір оренди державного майна №
001438/09 від 30.09.2002 року, у яке ввійшов
гуртожиток. Відповідно до п.6.3 договору,
орендар мав право за згодою
орендодавця продавати, обмінювати,
позичати, іншим чином розпоряджатися
матеріальними цінностями, які входять
до складу орендованого майна, здавати
їх в суборенду. Відповідно до п.п.11.1
договір укладено на 10 років, і він діяв
з 30.09.2002 року до 30.09.2012 року (а.с.146-150).

Відповідно до заяви від 09.07.2008 року
ОСОБА_3 (дочка відповідача) просила
орендаря (Інститут підвищення
кваліфікації) заселити її до
гуртожитку. Порядок та своєчасні
оплату гарантувала. Заява містить
помітку «дозволено (тимчасово) до
закінчення строку оренди» (а.с.137, 145).

Із анкети-заяви особи, що тимчасово
вселяється до гуртожитку, в кімнату
АДРЕСА_2, від 30.09.2008р ОСОБА_3 просить
поселити до гуртожитку для тимчасового
проживання її та її сім'ю в складі 3
осіб, в тому числі і відповідача ОСОБА_2,
який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1
(а.с.136,144).

Отже, як вбачається із матеріалів
справи, відповдач вселився у спірне
приміщення у якості члена сім»ї ОСОБА_3
на тих же умовах, що і вона, тобто до
закінчення договору оренди гуртожитку.

Відповідно до рішення Сєвєродонецької
міської ради від 26.08.2011 року № 795 з
державної власності у комунальну
власність територіальної громади
м.Сєвєродонецька Луганської області
було прийнято гуртожиток за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с.9).

Із п.6 акту прийому - передачі від 28.12.2011
року гуртожиток, який розташований за
адресою: АДРЕСА_2 було передано на
баланс комунального підприємства
«Житлосервіс «Світанок» (а.с.10-13), що
свідчить про зміну власника цього
гуртожитку.

Із пояснень, наданих сторонами у
судовому засіданні, що зафіксовано на
носії технічними засобами, за станом на
момент передачі гуртожитку у
комунальну власність лише відповідач
ОСОБА_2 займав кімнату АДРЕСА_2 і не
звільнив її на час розгляду справи у
суді. ОСОБА_3 звільнила на той час
кімнату.

Відповідно до рішень Сєвєродонецької
міської ради № 27 від 11.01.2012 року та від
24.01.2012 року КП «Житлосервіс «Світанок»
в строк до 20.01.2012 року зобов'язано було
укласти тимчасові договори оренди
строком до 29.03.2012 року з мешканцями
кімнат у гуртожитку, з громадянами, які
проживають у вказаних блоках
гуртожитку без реєстрації і законних
підстав, та попередити їх про
необхідність звільнення займаної
жилої площі по закінченню терміну дії
зазначених договорів оренди, у тому
числі і мешканцями кімнати АДРЕСА_2
(а.с.7-8).

28.12.2011 року між балансоутримувачем
гуртожитку КП «Житлосервіс «Світанок»
та відповідачем ОСОБА_2, було укладено
договір найму житлового приміщення, а
саме, кімнати АДРЕСА_2 загальною площею
44,91 метрів квадратних, житловою площею
29,8 метрів квадратних (а.с.6).

Відповідно до п.1.4. вказаного договору
сторони домовились, що строк найму
житлового приміщення встановлюється з
28.12.2011 року по 29.03.2012 року, його лонгація
договором не передбачена.

Із п.2.2.9 договору найма житлового
приміщення від 28.12.2011р. виходить, що
наймач зобов'язаний звільнити житлове
приміщення після закінчення строку дії
договору.

Із заяви відповідача ОСОБА_2 від 14.03.2013
року адресованої прокурору Луганської
області, вбачається, що при заселенні
йому спеціальний ордер не видавався, у
трудових відносинах з підприємством,
яке на той час було розпорядником
нерухомого майна - гуртожитку, не
перебував.

Задовольняючи позов, суд виходив з
положення ст. 109, 128, 129 Житлового кодексу
України, 810, 811, 821 Цивільного кодексу
України , встановивши, що відповідач
проживав у житловому приміщенні на
підставі договору найму від 28.11.2011 року,
дія якого закінчилася 29.03.2012 року, ордер
на спірну кімнату ОСОБА_2 не видавався,
на спірній житловій площі його не
зареєстровано, він не перебуває в
трудових відносинах із позивачами і не
відноситься до тих осіб, яких згідно з
діючим законодавством може бути
виселено лише з наданням іншого
житлового приміщення.

З такими висновками суду погоджується
колегія суддів.

В силу ст. 810 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
житла одна сторона - власник житла
(наймодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(наймачеві) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату.
Підстави, умови, порядок укладення та
припинення договору найму житла, що є
об'єктом права державної або
комунальної власності, встановлюються
законом. До договору найму житла, крім
найму житла, що є об'єктом права
державної або комунальної власності,
застосовуються положення цього
Кодексу, якщо інше не встановлено
законом.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач вселився у кімнату АДРЕСА_2
гуртожитку 30.09.2008р. у якості члена сім»ї
ОСОБА_2, між якою та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Інститут
підвищення кваліфікації,
перепідготовки і підготовки кадрів»
виникли договірні відносини з приводу
тимчасового найму житла, про що
свідчить її заява від 09.07.2008р. та
анкета-заява від 30.09.2008р. Із помітки на
заяві виходить, що строк дії договору
найму житла обмежується строком
припинення договору оренди гуртожитку,
який був укладений між Фондом
державного майна України по Луганській
області та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інститут підвищення
кваліфікації, перепідготовки і
підготовки кадрів».

Зазначені платні послуги надавалися
Інститутом підвищення кваліфікації,
перепідготовки і підготовки кадрів на
підставі Постанов Кабінету Мінстрів
України від 20 січня 1997р. № 38 «Про
затвердження переліку платних послуг,
які можуть надаватися державними
навчальними закладами», відповідно до
п.п.4 п. 8 якої, у тому числі, у сфері
житлово-комунальних послуг -
проживання у гуртожитках навчальних
закладів, та від 27 серпня 2010 року № 796
«Про затвердження переліку платних
послуг, які можуть надаватися
навчальними закладами, іншими
установами та закладами системи
освіти, що належать до державної і
комунальної форми власності», а у п. 7
Постанови перелічені житлові об»єкти,
які можуть надаватися у користування
та категорії осіб, яким можуть
надаватися такі послуги: 1) надання
спеціально облаштованих будинків і
приміщень, що перебувають на балансі
навчальних закладів, для тимчасового
проживання; 2) надання під час канікул
вільних спеціально облаштованих
приміщень гуртожитків для тимчасового
проживання; 3) надання спеціально
облаштованих приміщень гуртожитків
навчальних закладів для проживання:
осіб, які навчаються або працюють у
відповідному навчальному закладі;
абітурієнтів відповідного навчального
закладу під час вступних іспитів; осіб,
які направлені у відрядження до таких
навчальних закладів.

Вказані Постанови Кабінету Міністрів
України надавали лише право навчальним
закладам надавати послуги проживання у
гуртожитках і ніяким чином не
врегульовували відносини між цими
навчальними закладами та громадянами,
яким надавалися ці послуги.

До правових відносин між навчальними
закладами, іншими установами та
закладами системи освіти, що належать
до державної і комунальної форми
власності та мешканцями гуртожитків, у
тому числі осіб, які поселилися у
гуртожитки, отримуючи послугу, надану
на підставі вказаних Постанов, слід
застосовувати норми Житлового
законодавства.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР,
п. 2 Постанови Ради Міністрів
Української РСР від 3 червня 1986 року №
208 «Про затвердження примірного
положення про гуртожитки» гуртожитки
призначаються лише для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання.

Це не суперечить і п. 7 Постанови
Кабінету Міністрів України від 27
серпня 2010 року № 796 «Про затвердження
переліку платних послуг, які можуть
надаватися навчальними закладами,
іншими установами та закладами системи
освіти, що належать до державної і
комунальної форми власності», який
містить перелік осіб, яким може бути
надана послуга щодо проживання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» указав, що, вирішуючи спори
про виселення з гуртожитків, судам слід
з'ясовувати, крім інших питань, і
питання щодо видачі відповідно до
Примірного положення ордера на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української
РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення
передбачено, що вселення громадянами,
які проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, інших членів сім'ї, крім
своїх неповнолітніх дітей, в указані
приміщення допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом з
ним.

Право користування жилим приміщенням у
гуртожитку такого члена сім'ї (або
колишнього члена сім'ї) є похідним від
права особи, якій у встановленому
законом порядку виданий спеціальний
ордер для проживання на період її
роботи.

Крім того, згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК
Української РСР працівників
підприємств, установ, організацій, які
поселилися в гуртожитку в зв'язку з
роботою, може бути виселено без надання
іншого жилого приміщення в разі
звільнення за власним бажанням без
поважних причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину. Осіб,
які припинили роботу з інших підстав,
ніж ті, що зазначені в частині другій
цієї статті, а також осіб, перелічених у
ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено
лише з наданням їм іншого жилого
приміщення.

Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41
Примірного положення визначено, що без
надання іншого жилого приміщення у
випадках, зазначених у ст. 124 цього
Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і
службовці припинили трудові відносини
з підприємством, установою,
організацією за власним бажанням, не
може бути виселено певне коло осіб, у
тому числі пенсіонерів по старості.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3
ст. 132 ЖК Української РСР
застосовуються до житлових
правовідносин, одним із суб'єктів яких
є особа, яка перебувала з
підприємством, установою чи
організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3
ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не
можуть бути застосовані при вирішенні
спору про виселення з гуртожитку
громадян, які не перебували чи не
перебувають з організацією у трудових
відносинах.

Зазначена позиція висловлена у
Постанові Верховного Суду України від
19 грудня 2011 року у справі № 6-71цс11 про
перегляд рішень судів за виключними
обставинами, що, в силу ст. 360-7 ЦПК
України, є обов»язковим для
застосування судами.

Оскільки матеріали справи не містять
доказів того, що відповідач перебував з
Інститутом підвищення кваліфікації у
трудових відносинах, йому не видавався
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу, такий ордер і не видавався
ОСОБА_3, яка була вселена у гуртожиток
тимчасово і членом сім»ї якої на момент
вселення був відповідач, останній
зберігає за собою інше місце
проживання, про що свідчать відомості
про його реєстрацію у іншому місці,
тому колегія суддів дійшла висновку, що
до 28.12.2011 року відповідач був у
гуртожитку тимчасовим мешканцем і
право на проживання у гуртожитку до
28.12.2011р. було похідним від права ОСОБА_3
та припинилося у зв»язку з вибуттям її
з цього приміщення.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що, починаючи з 28.11.2012 року
гуртожиток знаходиться у комунальній
власності, а балансоутримувачем його є
позивач КП «Житлосервіс «Світанок»,
який здійснює управління ним,
наділений правами та обов'язками щодо
вказаного гуртожитку.

З 28.12.2011р. по 29.03.2012р. відповідач набув
самостійного права тимчасового
проживання у гуртожитку на підставі
рішення власника та договору найму
житлового приміщення від 28.12.2011 року,
укладеного між ним та
балансоутримувачем КП «Житлосервіас
«Світанок», знову ж таки, зберігаючи за
собою право проживання у іншому місці.
Зазначений договір у встановленому
законом порядку не оспорений.

Оскільки строк договору
закінчився 29.03.2012 року, відповідач не
звільнив займане житлове приміщення,
тому суд дійшов по суті правильного
висновку про задоволення позову.

Апелянтом не надано жодних доказів
того, що саме між відповідачем ОСОБА_2,
Фондом державного майна та Інститутом
підвищення кваліфакації укладався
договір оренди житла, про що зазначено
у апеляційній скарзі. Визнання цього
факту начальником відділу з обліку та
розподілу житлової площі
Сєвєродонецької міської ради без
надання самого договору не має
юридичного значення, оскільки ця
обставина відповідно до ст. 58 ЦПК
України, повинна бути підтверджена
належним доказом, який у даному випадку
має бути письмовим, що відсутнє у
справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що
була порушена процедура передачі
гуртожитку з державної у комунальну
власність не заслуговують на увагу,
оскільки рішення Сєвєродонецької
міської ради від 26.08.2011 року № 795 ніким
не оспорене.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду,
підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні, а тому відхиляє апеляційну
скаргу і залишає судове рішення без
змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, судова
колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 18 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: