Справа № 448/1019/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/708/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Цар М.М.

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 11 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про вселення,
встановлення порядку користування
жилим приміщенням та зобов»язання не
чинити перешкод у користуванні ним,-

встановила:

В липні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся з позовом в суд до
відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4, з
врахуванням заяви про збільшення
позовних вимог від 26.09.2013 року просив
суд вселити його в будинок АДРЕСА_1
встановити порядок користування жилим
приміщенням, виділивши йому кімнату
площею 16,5 кв.м., а коридор, кухню сарай,
стодолу, підвал залишити в загальному
користуванні, зобов"язати ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у
користування жилим і нежилим
приміщенням, надати йому ключі від цих
приміщень (а.с. 1, 55).

В обґрунтування зазначеної вимоги
покликається на те, що він є власником
19/42 частин будинковолодіння АДРЕСА_1.
Відповідачу ОСОБА_6 належить 13/42 частин,
а відповідачу ОСОБА_7 - 10/42 частин
будинковолодіння відповідно.
Відповідачі чинять йому перешкоди у
користуванні спірним приміщенням,
приховують ключі від вхідних дверей
будинку, не бажають добровільно
виділити йому кімнату. Враховуючи те,
що будинок складається з трьох
ізольованих між собою кімнат, загальна
жила площа якого 38,1 кв.м., кухні та
коридору, просив виділити йому жилу
кімнату площею 16,5 кв.м., інші кімнати
залишити відповідачам, коридор та
кухню у загальному користуванні, що
буде найзручнішим порядком
користування для сторін з урахуванням
розташування кімнат у спірній
квартирі.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Вирішено вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
до житлового будинку АДРЕСА_1

Встановлене порядок користування
житловим будинком АДРЕСА_1 виділено
ОСОБА_2 житлову кімнату площею 16,5 кв.м.,
а коридор, сарай, стодолу та підвал -
залишено у спільному користуванні.

Зобов»язано ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не чинити
ОСОБА_2 перешкоди у користуванні
житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом
надання йому ключів до житлових та
нежитлових приміщень даного будинку.

Стягнуто в рівних частках по 57 грн. 35
коп. з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 судовий збір у
дохід держави, в загальній сумі 114 грн. 70
коп.

Рішення суду оскаржила відповідач
ОСОБА_4

Вважає оскаржуване рішення незаконним,
необґрунтованим та таким, що підлягає
скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що
задовольняючи позов суд проігнорував
обставини, вказані у поданих
запереченнях та відхилив докази на які
посилались відповідачі, як на підставу
своїх заперечень, що призвело до
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права.

У позивача через похилий вік тимчасові
психічні розлади, через що
неодноразово конфліктував з ОСОБА_6,
відтак пред'явлення даного позову є
спричинене черговим його неадекватним
сприйняттям подій, що відбуваються та
спробою спровокувати конфліктну
ситуацію.

ОСОБА_2 відповідачі не чинять жодних
перешкод у користуванні належним йому
на праві спільної часткової власності
будинком, він зареєстрований за
вказаною адресою та проживає у кімнаті
цього будинку площею 16,5 кв.м.

Позивач у встановленому законом
порядку не довів факту його звертання
до відповідачів з пропозицією
домовитись про порядок користування
спірним будинковолодінням та те, що він
не проживає у належній йому частині
будинку, не доведено і те, що
відповідачі чинять перешкоди позивачу
у користуванні спірним
будинковолодінням.

Звертає увагу на те, що у рішенні
Мостиського районного суду Львівської
області від 26.12.2012 року, яким визнано
право власності на спірний будинок,
вказано, що позивач стверджував факт
безперешкодного користування
зазначеним вище будинковолодінням.
Позивач також намагався приховати факт
наявності інших спадкоємців, що
підтверджує неприязне ставлення до
відповідачів.

Крім цього, відповідно до акту від
06.09.2013 року складеного за підписом
голови та депутата Чернівської
сільської ради, а також дільничного
інспектора міліції, ОСОБА_6 та члени її
родини не чинили перешкод позивачу у
користуванні будинковолодінням,
стосовно якого виник спір.

Вважає, що позивач не довів, а
відповідачі спростували твердження
позивача стосовно порушення права на
проживання та користування спірним
будинковолодінням, а також стосовно
відсутності ключів до вказаних у
позові приміщень.

Просить скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове, яким в позові
відмовити повністю. Судові витрати
покласти на позивача.

Апелянт ОСОБА_4 в судовому засіданні
апеляційну скаргу підтримала, в
обґрунтування навела доводи,
аналогічні викладеним у скарзі.

Позивач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну
скаргу за перечили, в обґрунтування
навели доводи, викладені у письмовому
запереченні. Додатково позивач ОСОБА_2
повідомив, що і надалі не може
вселитися у спірне будинковолодіння,
оскільки йому не передали ключів, без
яких він не може увійти у будинок. На
даний час проживає в с. Старява у своєї
сестри.

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну
скаргу підтримав, просить
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників розгляду справи, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні, виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач є
співвласником, із часткою 19/42 частини,
спірного будинковолодіння, однак не
може у повній мірі реалізувати своє
право власності та користуватися
належною йому частиною будинку, у
зв'язку з чим відновив порушені права
останнього.

Колегія суддів погоджується із
зазначеними висновками суду першої
інстанції.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Із змісту ст. 317 ЦК України вбачається,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім»ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
беззаперечно встановлено судом, згідно
із рішенням Мостиського районного суду
Львівської області від 26.12.2012 року
житловий будинок АДРЕСА_1 належить на
праві спільної часткової власності
позивачу ОСОБА_2 у частці - 19/42, та
відповідачам ОСОБА_6 у частці 13/42 і
ОСОБА_4 у частці 10/42 частин відповідно,
що підтверджується копією свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
та копіями витягів з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.
36-40).

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно,
яке є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю за ст. 356 ЦК України.

Статтею 361 ЦК України визначено, що
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

ОСОБА_2 зареєстрований, проте, з його
пояснень, не може проживати у спірному
будинковолодінні, оскільки у нього
немає ключів, а на його вимогу,
відповідачі не пускають у будинок.

Відповідач ОСОБА_4. фактично проживає
за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_6 проживає у спірному
будинковолодінні без реєстрації.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження в
апеляційній інстанції, що відповідачі
чинять перешкоди позивачеві у
користуванні спірним будинком, шляхом
заміни замків у дверях до усіх житлових
та нежитлових приміщень, відповідно,
позивач не може реалізувати своє право
на володіння та користування житлом.

Зазначеного відповідачі не
спростували, при цьому покликання
відповідача ОСОБА_4 на акт комісії від
06.09.2013 року не підтверджує доводи
апеляційної скарги, оскільки в самому
акті окрім покликання на те, що ОСОБА_6
та членами її сім"ї не чиняться
перешкоди позивачу ОСОБА_2 в
користуванні будинком, є ще і
підтвердження факту відсутності у
позивача ключів до дверей будинку.

З наведених підстав порушене право
позивача підлягає судовому захисту.

Згідно із ст. 358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно із п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» № 20
від 22.12.1995 року, у судовому порядку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, якщо про це заявлено позов.

Оскільки сторони у добровільному
порядку не можуть дійти згоди з приводу
спільного користування майном, що є у
їх спільній частковій власності, тому
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про необхідність
встановлення порядку користування
будинком.

Визначений порядок користування, який
запропонований позивачем є можливим та
доцільним, що підтверджується
матеріалами справи (а.с. 8,9).

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
районний суд у відповідності до вимог
ст. 214 ЦПК України правильно застосував
правові норми та ухвалив правильне по
суті і справедливе рішення, дійшовши
його на основі повно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому підстав для
її задоволення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 11 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин