У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Олійник А.С.,
Кузнєцова В.О.,
Наумчука М.І.,

провівши попередній розгляд цивільної
справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю, визнання права на частку у
спільному майні подружжя, стягнення
грошової компенсації вартості частки
рухомого майна, за позовом третьої
особи з самостійними вимогами ОСОБА_6
до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на
частку у квартирі, визнання права
власності на рухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 25 листопада 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, просила
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною її та ОСОБА_5 власністю,
визнати за нею право власності на Ѕ
частку зазначеної квартири та стягнути
з ОСОБА_5 на її користь грошову
компенсацію за рухоме майно, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
у розмірі 20 700 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14
червня 2008 року між нею та відповідачем
було зареєстровано шлюб. Перед
одруженням вони почали шукати квартиру
в новобудові для їх спільного
проживання та проживання матері
відповідача - ОСОБА_6 Сторони
домовились продати належну ОСОБА_5 та
його матері на праві спільної сумісної
власності квартиру АДРЕСА_2 та отримані
кошти сплатити кредит за нову квартиру,
а батьки позивача повинні були зробити
ремонт у новій квартирі за власні
кошти.

28 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та дочірнім
підприємством «Інтергал-Буд»
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Інтергал»
було укладено договір комісії, за
умовами якого, забудовник
зобов'язувався побудувати нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною
площею 78 кв. м, житловою - 46,2 кв. м.
Розрахункова вартість зазначеної
квартири складає 486 466 грн 50 коп.

26 серпня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було
укладено договір купівлі-продажу
належної їм квартири вартістю 582 209 грн.

Спірна квартира була придбана у шлюбі
та зареєстрована за її чоловіком, є
спільною сумісною власністю подружжя.
Її частка у спільному майні
збільшилася внаслідок здійснення
ремонту квартири з переплануванням її
батьками, оскільки загальна площа за
рахунок технічного поверху була
збільшена до 160 кв. м, а ринкова вартість
квартири збільшилась з 486 466 грн 50 коп.
до 1 419 908 грн, що є додатковою підставою
для визнання за нею права власності на
Ѕ частку квартири.

У листопаді 2010 року третя особа з
самостійними вимогами ОСОБА_6
звернулась до суду з указаним позовом,
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
їй та її сину ОСОБА_5 на праві спільної
сумісної власності належала квартира
АДРЕСА_2, яку вони продали для купівлі
спірної квартири. Крім того, у неї були
особисті заощадження, які вона
витратила на ремонт нової квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 16 квітня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково. Поділено спільне
майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
виділивши ОСОБА_5 у власність
37-дюймовий плазмовий телевізор
«Електрон», 21-дюймовий плазмовий
телевізор «Електрон», DVD плеєр,
автомагнітолу «SONY», мобільний телефон
«Sony Ericson» та годинник «Swatch». Стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6 350 грн
грошової компенсації вартості частки
спільного рухомого майна. В іншій
частині позову відмовлено за
безпідставністю.

Позов третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_6 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частку квартири АДРЕСА_1, що
складається з двох жилих кімнат та
кухні, загальною площею 79,2 кв. м.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на
холодильник «Bosch», газову поверхню
«Ariston», електричну духовку «Ariston» та два
електричні конвектори «Вета». В іншій
частині позову відмовлено за
безпідставністю. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
рухоме майно, придбане у шлюбі,
підлягає поділу між позивачем та
відповідачем із стягненням із ОСОБА_5
на користь ОСОБА_4 грошової
компенсації. Суди першої та
апеляційної інстанції дійшли також
висновку, що загальну площу спірної
квартири було збільшено без належного
дозволу, тобто це переобладнання є
самочинним, тому позов про визнання на
цій підставі за позивачем права
власності на Ѕ частину спірної
квартири є необґрунтованим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом. Якщо розмір
часток у праві спільної часткової
власності не визначений за
домовленістю співвласників чи законом,
то він визначається з урахуванням
вкладу кожного зі співвласників у
придбання майна. Співвласник має право
на збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності, якщо
поліпшення спільного майна, які не
можна відокремити, зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвічує його право
власності.

Задовольняючи частково позов третьої
особи з самостійними вимогами ОСОБА_6,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
установлених обставин справи, а саме:
ОСОБА_5 до укладення шлюбу із ОСОБА_4
вніс особисті кошти на придбання
квартири; кредит на придбання спірної
квартири був погашений за рахунок
спільних коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які
вони отримали від продажу належної їм
на праві спільної сумісної власності
квартири, а квартира АДРЕСА_1 була
придбана ними з метою створення
спільної сумісної власності. За таких
обставин суди дійшли висновку, що
відсутні правові підстави для визнання
квартири спільною сумісною власністю
подружжя.

Такі висновки судів є обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права , встановленим
обставинам справи, доводи касаційної
скарги висновки судів не спростовують
і не дають підстав для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвали апеляційного суду.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду першої інстанції та ухвали
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 16 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
А.С.
Олійник

В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук