Справа № 355/2309/13-ц Головуючий у І
інстанції Литвиненко О.Л.Провадження №
22-ц/780/1772/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька
К.П.,

за участі секретаря Черепинець
А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Баришівського районного суду
Київської області від 13 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Баришівського районного сектору
Управління державної міграційної
служби України в Київській області про
позбавлення права користуванням
житловим приміщенням.

встановила:

У листопаді 2013 року позивач пред»явила
в суді названий позов посилаючись на
те, що вона є власницею житлового
будинку з господарським будівлями та
спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 на
підставі рішення Баришівського
районного суду Київської області від
26.10.2011 року.

03.02.2012 року Баришівської селищною радою
Київської області було прийнято
рішення № 233.6 про впорядкування
нумерації житлового будинку,
відповідно до якого номер будинку по
АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1.

На даний час в будинку, окрім позивача
зареєстровані : ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, а також 19.02.2011 року
зареєструвався ОСОБА_1

З моменту реєстрації та по даний час
відповідач в будинку не проживає та не
проживав, так як забезпечений житлом в
с. Усівка Згурівського району
Київської області, комунальні послуги
не сплачує, допомоги по утриманню
будинку та проведення ремонту не надає,
податки за користування землею не
сплачує. ОСОБА_1 добровільно знятися
з реєстраційного обліку не бажає.
Вважає, що дії відповідача порушують її
права власника.

Просила суд позбавити ОСОБА_1 права
користування житловим будинком, що
знаходиться по АДРЕСА_1 та зобов'язати
Баришівський районний сектор УДМС
України в Київській області зняти
ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в цьому
будинку.

Рішенням Баришівського районного суду
Київської області від 13 січня 2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає,
що суд не встановив обставини, що мають
значення для справи. Зокрема не
погоджується із тим, що суд встановив,
що позивач сплатила йому компенсацію
за належну йому частку у будинку.
Вважає, що отримав компенсацію лише за
будинок, і не отримав компенсацію за
надвірні будівлі, а отже він є
власником надвірних будівель. Виходячи
із наведеного вважає, що має право бути
зареєстрованим у будинку.

Крім того не погоджується із тим, що у
нього є у власності інше житло.
Наголошує на тому, що житло, в якому він
проживає є неблагоустроєним.

Також вважає, що суд залишив поза своєю
увагою ту обставину, що позивач не
допускає його до будинку, змінила замки
на вхідних дверях.

Враховуючи викладене в апеляційній
скарзі, просив скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено,
що згідно рішення Баришівського
районного суду Київської області від
26.10.2011 року припинено право власності
ОСОБА_1 на 1/4 частину житлового будинку
АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/4 частини
спірного будинку в сумі 45786 гривень 50
копійок, визнано право власності за
ОСОБА_2 на спірний житловий будинок.

На підставі даного рішення
ОСОБА_2 16.05.2012 року зареєструвала
своє право власності на вказаний
житловий будинок.

В будинку зареєстровані : ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також
19.02.2011 року зареєстрований ОСОБА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1
підтвердив, що комунальні послуги, які
на нього нараховуються не сплачує та
постійно проживає по АДРЕСА_2. З моменту
реєстрації та по даний час відповідач в
будинку не проживає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 без
поважних причин понад один рік не
проживає в будинку та інша ніяка
домовленість між ним та позивачкою не
встановлено.

Проте суд першої інстанції прийшов до
таких висновків з порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Порушення норм процесуального права
виявилось в тому, що суд не визначив
правові підстави позову, внаслідок
чого неправильно застосував норми
матеріального права.

Позивач у своєму позові зазначила, що
вона є власником будинку, а відповідач
колишнім співвласником цього будинку.
Право власності відповідача на частину
будинку було припинено, отже вона, як
власник просила захистити її право
власності на будинок від порушень, не
позбавлених із позбавленням володіння
і усунути перешкоди у здійсненні нею
права користування будинку шляхом
позбавлення відповідача права
користування будинком та зняття його з
реєстраційного обліку в цьому будинку.

При цьому позивач також у позовній
заяві зазначила не тільки статті
Цивільного кодексу України, які
регулюють захист права власності, а
також і ті, які регулюють право на
користування чужим майном членів сім»ї
власника , також норми Житлового
кодексу УРСР.

Оскільки підставою позову є не норма
права, на яку посилається позивач, а ті
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої позовні вимоги, суду першої
інстанції необхідно було визначитись з
яких підстав заявлений позов, після
цього визначити правовідносини, які
склались між сторонами і після цього
застосувати норми матеріального права,
які ці правовідносини регулюють.

Суд першої інстанції помилково
послався на норми, які регулюють
правомірність користування житлом
членами сім»ї власника, хоча
відповідач не є членом сім»ї власника,
а є бувшим співвласником житлового
будинку, тому до виниклих
правовідносин необхідно застосовувати
норми права, які регулюють захист права
власності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належить права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 €ДК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивач є власником житлового будинку
АДРЕСА_1.

Відповідач зареєстрований в цьому
будинку в той час, коли він був
співвласником будинку. Тобто він
вселявся в будинок не як член сім»ї
власника, а як співвласник, а тому до
нього не може бути застосована стаття
405 ЦК України, яка рулює позбавлення
права користування будинком члена
сім»ї власника цього будинку.

Після припинення права власності
відповідача на частку у будинку,
позивач стала єдиним власником
будинку, а тому має право ставити
питання про усунення перешкод у
користуванні власністю в обраний нею
спосіб, а саме шляхом припинення права
користування будинком та зняття з
реєстрації колишнього співвласника
будинку.

В подальшому суд першої інстанції
правильно застосував ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», відповідно до якої зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 судом
позбавлений» права користування
житловим будинком, що знаходиться по
АДРЕСА_1., суд прийшов до правильного
висновку про те, що позов в частині
зобов'язання Баришівського районного
сектору УДМС України в Київській
області зняти з реєстраційного обліку
ОСОБА_1 також підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що. відповідач не отримав
компенсації вартості надвірних
будівель не можуть бути підставою для
відмови у задоволенні позову,
обставини набуття позивачем права
власності на будинок знаходились поза
межами позовних вимог, не були
предметом дослідження судом першої
інстанції, а тому суд не давав цим
обставинам правової оцінки.

У суду були достатні докази того, що
позивач є власником будинку і може
ставити питання про захист свого права
власності.

Всі інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позову, а тому апеляційна
скарга підлягає лише частковому
задоволенню, рішення суду першої
інстанції зміні в частині підстав для
задоволення позову із зазначенням, що
позов задовольняється на підставі ст.
391 ЦК України.

В іншій частині рішення суду
залишається без змін.

На підставі ст.391 ЦК України, керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Баришівського районного суду
Київської області від 13 січня 2014 року
змінити в частині підстав для
задоволення позову, зазначивши, що
позов задоволений на підставі ст.391 ЦПК
України.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: