АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9276/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Городецький Д. І. Доповідач -
Єлізаренко І.А. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Гайдук В.І.,
Калиновського А.Б.

за участі секретаря - Сінченко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 29 серпня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» про
захист прав споживача, визнання
кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
захист прав споживача, визнання
кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог,
які в ході судового розгляду справи
уточнювалися,

позивач посилалася на те, що 13 травня
2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено кредитний договір № 226869,
відповідно до якого, банк надав їй
кредит на споживчі цілі в сумі 20 000 грн.
Перед укладенням кредитного договору
банком не було надано їй інформації, що
стосується банківських послуг, що
позбавило її можливості оцінити всі
переваги та недоліки наданих їй послуг.
Внаслідок її юридичної необізнаності
вона не розуміла обсяг своїх прав по
співвідношенню до встановлених
жорстких обов'язків. Спочатку вона
належно виконувала умови договору та
сплачувала кредит, але у 2008 році, в
зв'язку з кризою світової фінансової
системи, зростанням курсу іноземної
валюти, істотно зменшилися доходи
населення, що призвело до неможливості
виконання кредитного договору. Тільки
після цього їй стало зрозуміло, що за
кредитним договором вона не має ніяких
прав, а має лише одні обов'язки. Так, п.2.3,
п.2.3.7., п. 2.3.8. кредитного договору, банк
на свій розсуд в односторонньому
порядку може вносити зміни до умов
договору та в односторонньому порядку
вимагати дострокового повернення
кредиту та проценти за користування
кредитом, збільшувати розмір
процентної ставки (п.2.3.5.), що суперечить
нормам права, принципам розумності,
справедливості, добросовісності. При
достроковому погашенні нею
заборгованості за її ініціативою
(п.2.4.1.) банк передбачив перелік явно
невигідних для неї умов, а саме,
винагорода банку, проценти за
користування, неустойку. Згідно до
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів» договір може бути визнаний
недійсним через визнання умов договору
несправедливими через істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача. Вважає,
що помилково уклала кредитний договір
та на вкрай невигідних умовах, під
впливом тяжкої обставини, банк
навмисно ввів її в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, тому
просила суд визнати кредитний договір
№ 226869 укладений 13 травня 2008 року між
нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» - недійсним.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 серпня 2014 року в
задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи
13 травня 2008 року між позивачем та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладений кредитний
договір № 226869 cred, відповідно до якого,
банк надав ОСОБА_3 кредит на споживчі
цілі в сумі 20 000 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 30% річних на суму залишку
заборгованості за кредитним договором,
з кінцевим терміном повернення 13
серпня 2009 року (а.с.7, 8).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач оформила заявку на отримання
кредиту, була ознайомлена з умовами
кредитного договору, Додатком № 1 до
кредитного договору (Графіком
погашення кредиту та процентів), також
була ознайомлена з Довідкою про умови
кредитування «ПриватБанку» та
орієнтовну сукупну вартість
«Експресс» кредиту (а.с.9, 32-34).

На момент укладення договору
позивач працювала на посаді збірником
металопластикових конструкцій ПП
ОСОБА_4 (а.с.11-12).

Звернувшись до суду зі вказаними
позовними вимогами позивач посилалася
на те, що кредитний договір є
недійсним, з огляду на те, що вона
помилково уклала вищевказаний
кредитний договір, на невигідних
умовах, під впливом тяжкої обставини,
та банк ввів її в оману щодо обставин
договору, які мають істотне значення
(а.с.16-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою
та шостою статті 203 ЦК України
встановлено, що 1. Зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. 5.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. 6. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Статтею 229 ЦК України передбачено,
що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

В п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року N9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз»яснено, що відповідно до статей 229 -
233 ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Несприятливе матеріальне,
соціальне чи інше становище не може
бути підставою для визнання правочинів
недійсними з підстав, передбачених ст.
233 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене суд правильно відмовив
ОСОБА_3 в задоволені її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо
того, що позивач була вимушена укласти
з банком кредитний договір для
забезпечення належного медичного
догляду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до тлумачення діючого
законодавства, незгоди з рішенням суду,
переоцінки висновків рішення суду та
не спростовують правильність рішення
суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що
спростовують правильність рішення
суду апелянтом не наведено, тому
рішення суду підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді