Справа № 2/201/638/2014
Провадження № 201/783/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2014 року

м.Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська у складі
головуючого судді Трещова В.В. при
секретарі Горбатенко Д.К., за участю
позивача ОСОБА_1 розглянувши у
відкритому судовому засіданні у
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
орган опіки та піклування - виконавчий
комітет Бабушкінської районної у
м.Дніпропетровську ради, про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди одного з батьків,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року позивач звернулася до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просила в порядку ст.4 Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" надати
дозвіл на виїзд за кордон без згоди
відповідача їх малолітньої дитини
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення
дитиною повноліття.

В обгрунтування заявлених вимог
зазначила, що до 27.02.2007 р. перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
від якого вони мають одну дитину - сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню та утриманню
сина. Дитина, з моменту розлучення,
мешкає з позивачкою, яка матеріально
утримує та належним чином піклується
про здоров'я дитини, дбає про її
фізичний, духовний та моральний
розвиток. Відповідач, після розлучення,
ухиляється від сплати аліментів, рідко
відвідує дитину, рідко телефонує, не
відвідує школу і не цікавиться
успішністю сина. Позивачкою не
створено прешкод у спілкуванні дитини
з відповідачем та участі батька в
вихованні дитини, вищезазначені
обставини свідчать про його не бажання
виконувати відносно дитини
батьківських обов'язків, покладених на
нього законом. Раніше відповідач
надавав згоду на виїзд дитини за
кордон, але в цей час відмовляється це
робити без будь-яких об'єктивних
причин.

Позивачем було надано заяву про
розгляд справи без її участі.

Відповідач до суду не з'явився, надав
суду заяву про визнання позову.

Треті особи явку своїх представників
для участі у справі не забезпечили, про
час і місце її розгляду були
повідомлені належним чином (а.с.17,26).

Вислухавши пояснення осіб, що приймали
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач перебували в
зареєстрованому шлюбі, що був
розірваний 27.02.2007 р. (а.с.10). Від цього
шлюбу мають одну малолітню дитину -
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Як вбачається з пояснень позивачки та
не спростовується матеріалами справи,
відповідач проживає окремо від
позивача та сина, належної уваги дитині
не приділяє, у наданні дозволу на виїзд
дитини за кордон безпідставно
відмовляє. Аналізуючи спірні
правовідносини, суд доходить висновку
про те, що вони врегульовані нормами
Сімейного кодексу України, Цивільного
кодексу України, Конституцією України,
ЗУ "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України",
"Правилами оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення", затверджених Постановою
КМУ від 31.03.1995 р. № 231, Декларацією прав
дитини від 20 листопада 1959 року,
Конвенцією про права дитини від 20
листопада 1989 року.

Частинами 7,8 ст.7 СК України
передбачено, що дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, установлених Конституцією
України, Конвенцією про права дитини,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Частиною 2 ст.150 СК України передбачено,
що батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Частиною 2 ст.155 СК України передбачено,
що батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Нормами Принципу 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року
встановлено, що дитині законом, або
іншими засобами повинен бути
забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які дозволили б їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному відношенні здоровим і
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності. При виданні з цією метою
законів головним міркуванням має бути
найкраще забезпечення інтересів
дитини.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
визначено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Відповідно до ст.33 Конституції України
передбачено що кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Частинами 1-4 ст.313 ЦК України
передбачено, що фізична особа має право
на свободу пересування. Фізична особа,
яка досягла чотирнадцяти років, має
право на вільне самостійне пересування
по території України і на вибір місця
перебування. Фізична особа, яка не
досягла чотирнадцяти років, має право
пересуватися по території України
лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів та в їхньому
супроводі або в супроводі осіб, які
уповноважені ними. Фізична особа, яка є
громадянином України, має право на
безперешкодне повернення в Україну.
Фізична особа, яка досягла
шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі
осіб, які уповноважені ними. Фізична
особа може бути обмежена у здійсненні
права на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Вирішуючи по суті позовні вимоги суд
приходить до висновку про те, що виїзд
дитини за межі України відповідає її
інтересам та є доцільним з точки зору
її виховання та розвитку, а також
приймаючи до уваги, що немотивована
відмова батька у наданні необхідної
для цього згоди створює перешкоди в
оформленні належних документів для
виїзду дитини за кордон, в зв'язку з чим
суд вважає позовні вимоги
обгрунтованими, заснованими на законі
і такими, що підлягають задоволенню
частково , а саме в частині надання
відшукуємого дозволу на період до
досягнення дитиною 16 років, оскільки
після цього віку дитина, має право
самостійно, без згоди батьків
перетинати кордон країни. При цьому,
суд враховує, також, надану суду заяву
відповідача про визнання позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові
витрати у справі підлягають
відшкодуванню позивачці за рахунок
відповідача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 212-215, 224-227 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов - задовольнити частково.

Надати Царенко Вікторії Василівні
дозвіл на виїзд її малолітньої дитини
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України
без письмової згоди батька дитини
ОСОБА_2 до досягнення дитиною 16 річного
віку.

В порядку розподілу судових витрат
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243
гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська .

Суддя
В.В. Трещов