Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Ступіна Я.Ю.
Справа № 412/8465/13-ц
Провадження № 22ц/782/55/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого Ступіної Я. Ю.,

суддів Коновалової В. А., Темнікової В.
І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
спільну апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 10 грудня 2013 р. у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 та Управління державної
міграційної служби України в
Луганській області про усунення
перешкод в праві користування житловим
приміщенням та зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 р. позивачки звернулися в
суд із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилалися на такі
обставини. Вони є власниками в рівних
частках квартири АДРЕСА_1. З 06.09.2003 р. по
29.07.2013 р. позивач ОСОБА_2 з відповідачем
перебували в зареєстрованому шлюбі,
від якого мають двох малолітніх дітей:
дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають
разом з позивачкою. З 28.03.2008 р. по 01.03.2013
р. відповідач проживав у квартирі
позивачів та є зареєстрованим в ній.
Відповідач після розірвання шлюбу
виїхав із квартири, фактично проживає
за місяцем мешкання своїх батьків,
перестав бути членом сім'ї позивачки, а
членом сім'ї позивачки ОСОБА_3 взагалі
не був. Тому позивачі просили суд
усунути перешкоди в користуванні та
розпорядженні належною їм на праві
власності квартирою шляхом зняття
відповідача з реєстрації за зазначеною
адресою та зобов'язати УДМС України в
Луганській області зняти відповідача з
реєстрації за зазначеною адресою.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 10.12.2013 р. в задоволенні
позову відмовлено за
необґрунтованістю.

В спільній апеляційній скарзі
позивачі, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просили
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

В судовому засіданні позивачі
підтримали апеляційну скаргу, просили
її задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_7
заперечували проти доводів
апеляційної скарги, просили її
відхилити, а рішення суду - залишити без
змін.

Представник УДМС України в Луганській
області в судове засідання не з'явився,
що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи,
оскільки про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом і як вбачається з
матеріалів справи, кожна позивачка є
власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, в
якій зареєстровані: позивачка ОСОБА_2,
відповідач ОСОБА_4 та їх малолітні діти:
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивачка ОСОБА_3 в
квартирі не зареєстрована та не мешкає.

У період з 06.09.2003 р. по 29.07.2013 р. позивач
ОСОБА_2 та відповідач перебували в
зареєстрованому шлюбі та мешкали разом
в зазначеній квартирі. Отже, відповідач
набув права користування жилим
приміщенням в цій квартирі як член
сім'ї власника квартири.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

З 01.03.2013 р. відповідач в цій квартирі не
мешкає добровільно; особистих речей в
ній не залишив, крім срібного ланцюжка,
обручки, музичної апаратури та
свідоцтво про народження. Проте
добровільно знятися з реєстраційного
обліку за цією адресою відмовився.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
виходив з того, що відповідач вселився
до спірної квартири в установленому
законом порядку та набув прав та
обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК
України, захист прав позивачів в
обраний ними спосіб шляхом подання
негаторного позову, заявленого на
підставі ст.391 ЦК України, не можна
визнати обґрунтованим, оскільки
підстави виселення членів сім'ї
власника житлового будинку (квартири),
передбачені нормою ст. 157 ЖК України та
полягають у порушенні такими особами
умов для проживання і користування
жилим приміщенням, що належить
власнику. Оскільки позивачами не
надані підтвердження щодо порушення
відповідачем правил співжиття та
застосування до відповідача заходів
громадського впливу, враховуючи
пояснення позивача ОСОБА_2 надані в
судовому засіданні щодо перешкоджання
нею відповідачу в доступі в квартиру,
наявність в спірній квартирі речей
відповідача, суд дійшов до висновку про
необґрунтованість заявлених
позивачами вимог.

З такими висновками суду повністю
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог частини першої
статті 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Частиною другою статті 214 ЦПК України
встановлено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Так, в постанові ВСУ від 16.01.2012 р. у
справі № 6-57цс11 у подібних спірних
правовідносинах зазначено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» з няття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

Оскільки позивачі у цій справі просили
вирішити питання про усунення перешкод
у користуванні власністю шляхом зняття
відповідача з реєстраційного обліку,
при цьому, не просили вирішити питання
про позбавлення відповідача права
користування житловим приміщенням
відповідно до ст. 405 ЦК України (не
заявляли відповідних позовних вимог),
то у суду відсутні правові підстави для
задоволення такого позову без
вирішення питання про позбавлення
відповідача права користування
житловим приміщенням.

Оскільки суд дійшов правильного
висновку про відмову в задоволені
позову, але - з порушенням норм
матеріального і процесуального права:
помилково зазначив, що ст. 391 ЦК не
регулює спірні відносини; на порушення
вимог ч.1 ст. 11 ЦПК вийшов за межі
позовних вимог - помилково зазначив, що
відсутні підстави для виселення
відповідача, передбачені ст.ст.157, 116 ЖК,
бо позивачі таких вимог не заявляли, то
на підставі ч.4 ст. 309 ЦПК таке порушення
є підставою для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволені позову з інших
підстав.

Ha підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319, 325 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Спільну апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 10 грудня 2013 р. скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 та Управління державної
міграційної служби України в
Луганській області про усунення
перешкод в праві користування житловим
приміщенням та зняття з реєстрації
відмовити за необгрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
з дня його проголошення безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий:

Cудді: