№2-6257/2014
Справа № 754/4414/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2014 року Деснянський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипка
О.І.

при секретарі - Козоріз
І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,
який було уточнено під час розгляду
справи, про стягнення з ОСОБА_2 суми
боргу в розмірі 22860 грн., процентів за
користування позикою в сумі 592 грн. 20
коп., інфляційних витрат в сумі 4023 грн. 36
коп.

При цьому позивач посилається на те, що
19 грудня 2013 року він позичив
відповідачу 22860 грн. Відповідач
зобов'язався повернути гроші не
пізніше 19 січня 2014 року в повному
обсязі. Однак у зазначений термін
ОСОБА_2 грошей не повернув, а тому він
змушений звертатись до суду з вказаним
позовом.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали,
просили відмовити в позові. Так,
відповідач ОСОБА_2, допитаний в якості
свідка, пояснив, що працював директором
ПП «Іс-Сервіс» і як директор, написав на
вимогу позивача розписку від 19.12.2013
року в якості гарантії, що фірма
розрахується з позивачем за виконані
ним для підприємства будівельні
роботи. Відповідач стверджує, що гроші
в борг у позивача не отримував, а
розписку написав під тиском з боку
позивача.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача, представника
відповідача, свідка, дослідивши
письмові матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 грудня 2013 року
ОСОБА_2 отримав у борг за договором
позики від ОСОБА_1 22860 грн., обіцяв їх
повернути не пізніше 19 січня 2014 року в
повному обсязі, одержання ним
зазначеної суми підтверджується
написаною розпискою від 19.12.2013 року
(а.с.13).

Як стверджує позивач, відповідач
ОСОБА_2 борг йому не повернув, тобто не
виконав добровільно прийняті на себе
зобов'язання за договором позики.

Відповідач та його представник вимоги
позивача не визнали, вказуючи на те, що
відповідач гроші за вказаною розпискою
не отримував, а тому вважають, що
договір позики між позивачем та
відповідачем укладений не був.

Суд вважає вимоги позивача
обгрунтованими, в той час, як не приймає
до уваги твердження відповідача та
його представника, з огляду на
наступне.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Тобто, сторони мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов"язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
- ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов"язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов"язання.

Відповідно до вимог ст. 615 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Ст. 639 ЦК України передбачає, що договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 ЦК
України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність грошові
кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики), або таку ж
кількість речей того ж роду та такої
ж якості .

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо
боржник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов»язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК
України, де боржник, який прострочив
виконання грошового зобов»язання, на
вимогу кредитора зобов»язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Вищевказаний договір позики від 19.12.2013
року був укладений сторонами
відповідно до вимог діючого
законодавства, підписаний
відповідачем, не визнаний недійсним і є
чинним на момент розгляду справи.

Посилання відповідача та його
представника в судовому засіданні на
безгрошовість договору позики не може
бути взято до уваги, оскільки таких
доказів суду надано не було.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5,
пояснив, що працював в ПП «Іс-Сервіс»,
знайомий зі сторонами. На момент
написання розписки відповідач був
директором вказаного підприємства, а
позивач виконував будівельні роботи,
за які розрахунок підприємством не
було проведено в повному обсязі. Як
вказав свідок, розписку про отримання
боргу відповідач писав на вимогу
позивача як гарантію оплати за
виконану для підприємства роботу,
передачі коштів від позивача
відповідачу не було.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача та вказані покази свідка,
оскільки з тексту розписки не
вбачається, що вона була написана
відповідачем не як фізичною особою, а
як посадовою особою підприємства з
метою гарантування виплати коштів
позивачу за виконану роботу.

Таким чином, аналізуючи зібрані по
справі докази в світлі наведених
правових норм, суд приходить до
висновку, що згідно зобов»язання
відповідач ОСОБА_2 повинен сплатити
позивачу суму боргу в розмірі 22860 грн. з
урахуванням індексу інфляції в розмірі
4023 грн. 36 коп. та 3 % річних від
простроченої суми за 315 днів у розмірі
592 грн. 20 коп.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягає стягненню на
користь позивача понесені ним витрати
по сплаті судового збору в розмірі 277
грн. 56 коп.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України
«Про судовий збір» судовий збір
повертається позивачу в розмірі
переплаченої суми, тобто в розмірі 03
грн. 19 коп.

На підставі викладеного, та керуючись
ст.ст. 10, 60, 84, 88, 213 - 215 ЦПК України, ст. ст.
526, 530, 615, 629, 639, 1046-1050 ЦК України, Закону
України «Про судовий збір», суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 борг за договором
позики в розмірі 22860 грн., проценти за
користування позикою в сумі 592 грн. 20
коп., інфляційні витрати в сумі 4023 грн. 36
коп., витрати по сплаті судового збору в
розмірі 277 грн. 56 коп.

Зобов"язати відділення Державного
казначейства у Деснянському районі
м.Києва, повернути ОСОБА_1 зайво
сплачений ним згідно квитанції №80 від
05.12.2014 року судовий збір у розмірі 03 грн.
19 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
Деснянський районний суд м.Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Суддя: