Справа № 161/1027/14-ц
Провадження № 2/161/1023/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

24 лютого 2014 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі: головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свій позов мотивує тим, що 02 вересня 2006
року він надав в борг ОСОБА_2 грошові
кошти в сумі 3000 доларів США строком на
шість місяців, в подальшому термін дії
позики був продовжений до 01 липня 2009
року. Для підтвердження факту передачі
коштів, відповідачем було написано
розписку.

Також 02 березня 2010 року відповідач
отримала в борг від ОСОБА_1 500 доларів
США терміном на три місяці, про що
власноручно написала відповідну
розписку.

Зі спливом зазначених в розписці
термінів, ОСОБА_2 частково повернула
кошти в сумі 970 доларів США, однак
ухиляється від повернення іншої суми
коштів.

Просить стягнути з відповідача в його
користь 21421 гривню 24 копійки боргу, 590
гривень 19 копійок відсотків за
договором позики та 1511 гривень 60
копійок пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань, а також понесені судові
витрати.

В судовому засіданні позивач та його
представник в судове засідання не
з'явились, подали суду заяви про
розгляд справи у їх відсутності

Відповідач в судове засідання не
з'явилась, подала суду заяву про
розгляд справи у її відсутності, не
заперечує щодо задоволення позову.

Дослідивши письмові докази у справі,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу
України, договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не
менш як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Судом встановлено, що 02 вересня 2006 року
позивач надав в борг ОСОБА_2 грошові
кошти в сумі 3000 доларів США строком на
шість місяців, в подальшому термін дії
позики був продовжений до 01 липня 2009
року. Для підтвердження факту передачі
коштів, відповідачем було написано
розписку (а.с. 7).

Крім того, 02 березня 2010 року відповідач
отримала в борг від ОСОБА_1 500 доларів
США терміном на три місяці, про що
власноручно написала відповідну
розписку (а.с. 8).

Також встановлено, що до дня звернення
позивача в суд, відповідач повернула
позивачу борг в сумі 970 доларів США.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Аналіз встановлених судом обставин та
наведених положень законодавства дає
підстави зробити висновок, що між
сторонами виникли договірні
зобов'язання, які випливають із
договору позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

У постанові Верховного Суду України
від 30 травня 2012 року за наслідками
перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 січня 2012 року у справі за
позовом про стягнення боргу за
договором позики містяться правові
позиції, про те, що договір позики як
загальна договірна конструкція є
підставою для виникнення
правовідносин, учасниками яких є
будь-які фізичні або юридичні особи,
оскільки ЦК України не містить жодного
виключення як щодо суб'єктного складу,
так і щодо права на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок їх
одержання встановлюється договором (ч.
1 ст. 1048 ЦК України).

Як передбачено письмовою домовленістю
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09 лютого 2013
року, позичальник зобов'язується
виплачувати позичальнику 50 доларів США
кожного четвертого місяця за
користування позикою (а.с. 9).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи вищенаведену норму закону,
вимога позивача про стягнення суми
боргу за договором позики з
врахуванням пені від простроченої суми
за час прострочення підлягає до
задоволення.

Проаналізувавши зібрані та
дослідженні по справі докази, суд
прийшов до висновку, що з ОСОБА_2 слід
стягнути в користь ОСОБА_1 21421 гривню 24
копійки боргу, 590 гривень 19 копійок
відсотків за договором позики та 1511
гривень 60 копійок пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань, а всього 23523
гривні 03 копійки.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, а тому з
відповідача в користь позивача слід
стягнути сплачений судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215,
218 ЦПК України, ст.ст..526, 527, 533, 1046, 1047 ЦК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_1 21421 гривню 24 копійки боргу, 590
гривень 19 копійок відсотків за
договором позики та 1511 гривень 60
копійок пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань, а всього 23523 (двадцять три
тисячі п'ятсот двадцять три) гривні 03
копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1
судові витрати по справі, а саме 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок
судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги на рішення суду. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Філюк Т.М.