Головуючий суду 1 інстанції - Суський
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 433/1409/13-ц
Провадження № 22ц/782/264/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Троїцького районного суду
Луганської області від 30 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у здійсненні
права розпорядження майном,
позбавлення права користування
житловим приміщенням та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року позивачка
звернулася до суду з даним позовом і
просила зобов'язати ОСОБА_2 усунути
перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1,
позбавивши його права користування
зазначеною квартирою та виселивши його
з даної квартири без надання іншого
жилого приміщення, а також на підставі
ст.217 ЦПК України встановити порядок
виконання рішення суду, вказавши
реєстраційному органу на те, що дане
рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 з
реєстрації за місцем мешкання.

Рішення Троїцького районного
суду Луганської області від 30 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 було
задоволено в повному обсязі. Суд усунув
ОСОБА_3 перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1
шляхом позбавлення права користування
та виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.
На підставі ст. 217 ЦПК України суд
встановив порядок виконання рішення
суду, вказавши реєстраційному органу,
що дане рішення є підставою для зняття
ОСОБА_2 з реєстрації за місцем мешкання
за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з даним рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
рішення суду скасувати та постановити
нове про відмову у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач
підтримав доводи апеляційної скарги,
просив її задовольнити, надавши
пояснення, аналогічні змісту
апеляційної скарги.

Позивачка не визнала доводи
апеляційної скарги, просила її
відхилити, а рішення суду залишити без
змін, вважаючи його законним та
обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Крім того згідно
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на основу своїх вимог
або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи,
судом під час розгляду цієї справи були
створені такі умови. Судом були
досліджені і оцінені в їх сукупності
всі докази, надані сторонами,
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.
Виходячи з наданих сторонами доказів,
суд першої інстанції правильно дійшов
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог позивачки.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, що спірна квартира, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
належала на праві власності сестрі
позивачки - ОСОБА_4, яку остання згідно
заповіту від 10 серпня 2011 року заповіла
позивачці. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4
померла. Після її смерті позивачка в
установлений законом строк прийняла
спадщину та отримала свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від 08
листопада 2013 року, після чого згідно
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності провела державну
реєстрацію зазначеного нерухомого
майна. Однак, згідно домової книги в
зазначеній квартирі по теперішній час
залишається зареєстрованим чоловік
померлої ОСОБА_4, який вселився туди зі
згоди попереднього власника в якості
члена її сім,ї.

Також суд посилався на те, що права
власника житлового будинку, квартири
визначені статтями 317, 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у права
власника можливе лише напідставах,
передбачених законом. На зміст права
власності не впливають місце
проживання власника та місце
знаходження майна. Чинним
законодавством України не передбачено
перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом особами, які
вселилися до нього зі згоди колишнього
власника, у випадку зміни власника.
Виникнення права осіб на користування
житлом та обсяг цих прав залежить від
наявності у особи, зі згоди якої вони
вселилися, права власності на це житло,
а отже припинення права власності цієї
особи на житло припиняє право осіб, які
з її згоди були вселені, на
користування житлом.

Таким чином, право відповідача, який не
є власником спірної квартири, на
користування нею було похідним від
права колишнього власника цієї
квартири ОСОБА_4 , а з припиненням її
права власності, припиняється й право
користування житлом відповідача.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

З огляду на наведене та встановивши, що
відповідач вселився та проживає у
спірній квартирі зі згоди колишнього
власниці ОСОБА_4, право власності якої
на квартиру припинилось у зв'язку з її
смертю, а з припиненням права власності
ОСОБА_4 припиняється й право
користування житлом відповідача та
враховуючи, що відповідач не набув
самостійного права на спірну квартиру
або її частку з підстав, передбачених
законом, суд дійшов висновку, що право
позивачки, як нової власниці
зазначеної квартири, порушено, що
відповідно до правил ст. 391 ЦК України є
підставою для усунення порушень прав
власника, усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном за обраним
позивачкою способом захисту
порушеного права. Оскільки відповідач
зареєстрований у спірній квартирі та
мешкає у ній, у зв'язку з чим позивачка
не має можливості здійснювати своє
право власності на квартиру, а також не
має можливості належним чином
користуватися та розпоряджатися своїм
майном, суд вважав за необхідне
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Крім того, суд вважав за необхідне на
підставі ст. 217 ЦПК України встановити
порядок виконання рішення суду,
вказавши реєстраційному органу, що
дане рішення є підставою для зняття
ОСОБА_2 І реєстрації за місцем мешкання
за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані обставини та висновки суду
підтверджуються матеріалами справи та
відповідають вимогам закону,
зазначеному в тексті рішення. В зв'язку
з викладеним не заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги про те, що
апелянт не втратив правові підстави
для проживання в квартирі, а також про
те, що судом не було враховано те, що він
13 років безперервно проживав у спірній
квартирі зі згоди його дружини
(попереднього власника).

Не відповідають в зв'язку з викладеним
положенням закону також доводи
апеляційної скарги про те, що в разі
припинення сімейних відносин із
власником будинку колишні члени його
сім'ї не втрачають право користування
займаним ними жилим приміщенням, що не
є підставою для виселення членів сім'ї
власника будинку, в тому числі й
колишніх, факт переходу власності на
будинок до іншої особи, оскільки їхнє
право врегульоване житловим
законодавством, та Конституцією
України, за яким згідно до ст. 9
Житлового кодексу УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у
користуванні ним інакше як з підстав і
в порядку, передбаченим законом, а
відповідно до частини третьої статті 47
Конституції України позбавити
громадянина житла можна лише на
підставі закону за рішенням суду, так
як дані доводи апеляційної скарги
фактично є суб'єктивним тлумаченням
апелянта діючого законодавства та
матеріалів справи. Положення
законодавства, на які посилається
апелянт, не регулюють ті
правовідносини, які виникли між
сторонами по даній справі, оскільки
відповідач не є колишнім членом сім'ї
позивачки. Судом встановлено, що
сторони ніколи однією сім'єю не
проживали в спірній квартирі,
позивачка з моменту переходу права
власності на квартиру до неї не
надавала своєї згоди на проживання в
ній відповідача, навпаки, з моменту
придбання у власність спірної квартири
позивачкою на підставі свідоцтва про
право власності в порядку спадкування
за заповітом, відповідач, який
залишився проживати в квартирі як
колишній член сім'ї колишнього
власника квартири, не пускає позивачку
до квартири взагалі, чим чинить їй
перешкоди у користуванні своєю
власністю. Положення закону про те, що
факт переходу власності на будинок до
іншої особи не є підставою для
виселення осіб, які проживають в ньому,
оскільки їхнє право врегульоване
житловим законодавством, відноситься
не до членів сім'ї колишнього власника,
а до осіб, які проживають в квартирі в
порядку найму. Що стосується членів
сім'ї колишнього власника, то з втратою
права користування будинком чи
квартирою її власника, члени його сім'ї
також втрачають право користування
ними з підстав, які уже зазначені вище.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не врахував того, що відповідач
робив свій внесок в ремонт квартири та
підтримував житлові умови, не
заслуговують на увагу, як на підставу
для скасування рішення по даній справі,
так як не мають правового значення для
вирішення спору в межах заявлених
позовних вимог, а вимог про
відшкодування витрат на проведення
ремонтних робіт у встановленому
законом порядку відповідачем по даній
справі заявлено не було.

Не заслуговують на увагу також доводи
апеляційної скарги про те, що судом
першої інстанції не було застосовано
закон, який підлягав застосуванню, а
саме ст.109 ЖК УРСР, якою встановлено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом, що суд першої
інстанції необґрунтовано посилався на
ст. 391 Цивільного кодексу України як на
підставу виселення, хоча дана норма
виселення не передбачає, що суд не
врахував того, що підстави виселення
передбачені ЖК УРСР, але жодна з них не
може бути застосована до даних
правовідносин, що суд фактично без
достатніх правових підстав застосував
ст. 116 ЖК УРСР хоча й не посилався на неї,
виходячи з наступного.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь - яких порушень його
права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК
України. Об'єктом власності особи може
бути зокрема і житло - житловий будинок,
квартира, садиба. Права власника
житлового будинку чи квартири
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом. Відповідно до
положень ч.1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку чи
квартирі, що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Аналіз змісту
вказаних правових норм свідчить про те,
що право члена сім'ї власника будинку
(квартири) користуватися цим житлом
існує лише за наявності у власника
права власності на це майно. Із
зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком. Таким
чином, є вірним висновок суду про те, що
права членів сім'ї власника будинку на
об'єкт власності є похідними від прав
самого власника. Передбачаючи право
власника житлового будинку (квартири)
на відчуження цих об'єктів, закон не
передбачив при цьому перехід прав і
обов'язків попереднього власника до
нового власника в частині збереження
права користування житлом (житлового
сервітуту) членів сім'ї колишнього
власника у випадку зміни власника
будинку (квартири) (на відміну від
договору найму (оренди) житла - ст. ст.
810,814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК
України передбачає збереження такого
права користування житлом лише для
членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на
будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна. Зазначені
висновки не суперечать нормам ст.. 47
Конституції України, ст.. 9 ЖК України,
ст.. 311 ЦК України, враховуючи, що право
на житло (користування ним, усунення
перешкод у користуванні ним) підлягає
захисту лише у випадку порушення прав
особи. Враховуючи, що відповідач не
набув самостійного права на житло з
підстав, передбачених законом (найм,
оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо), висновок суду
про те, що його право на проживання в
спірній квартирі не підлягає захисту,
так як з припиненням права власності
колишнього власника квартири,
відповідач як член його сім'ї також
втратив право користування цим
приміщенням і підлягає виселенню за
позовом нового власника, є
обґрунтованим.

Саме з таких позицій виходив Верховний
Суд України в ухвалі від 6 листопада 2002
року та від 4 жовтня 2006 року, визнавши,
що з припиненням права власності особи
на жиле приміщення члени його сім'ї
також втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню за
позовом нового власника. При прийнятті
рішення по даній справі апеляційним
судом також приймається до уваги
правова позиція, висловлена Верховним
Судом України в постанові від 18
вересня 2008 року у справі за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, оскільки згідно
ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Таким чином, переглядаючи рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
підстави для скасування чи зміни
рішення в межах доводів апеляційної
скарги відсутні, а самі доводи
апеляційної скарги фактично містять в
собі суб'єктивне тлумачення
відповідача норм матеріального та
процесуального права і направлені на
переоцінку доказів, які судом першої
інстанції були належним чином
досліджені та оцінені.

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі у їх сукупності, та
керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Троїцького районного
суду Луганської області від 30 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді