РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого судді Цалко А.А.,
при секретарі Сьомченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Ялті
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення несплаченої заробітної
плати, середньої заробітної плати за
затримання розрахунку при звільнені та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
Ялтинського міського суду АР Крим із
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, в якому після уточнення своїх
вимог, просить стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь
суму несплаченої заробітної плати в
розмірі 11 653,00 грн., суму середньої
заробітної плати за затримку
розрахунку під час звільнення в
розмірі 27 840,00 грн.; моральну шкоду в
сумі 50 000,00 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01
червня 2010 року між сторонами було
укладено безстроковий трудовий
договір, зареєстрований у Ялтинському
міському центрі зайнятості 01 червня 2010
року за № 9. За умовами укладеної
трудової угоди відповідач зобов'язався
сплачувати позивачеві заробітну плату,
що дорівнює законодавчо встановленому
мінімальному розміру. Як вказує
позивач, з 01 вересня 2010 року відповідач
припинив сплачувати їй заробітну
плату, у зв'язку з чим 31 серпня 2011 року
трудовий договір було розірвано за
згодою сторін, проте розрахунок з
працівником здійснено так і не було.

Також, обґрунтовуючи свої вимоги щодо
стягнення з відповідача моральної
шкоди в розмірі 50 000,00 грн., ОСОБА_1
посилається на ту обставину, що її
малолітня дитина постійно хворіє, а
позивачка не маючи постійного місця
роботи несе постійні матеріальні
витрати на лікування дитини.

В судовому засіданні позивачка та
її представник уточнені позовні вимоги
підтримали у повному обсязі.

Представник відповідачки з
позовом не погодився, надав суду свої
письмові заперечення та також просив
застосувати строк позовної давності до
спірних правовідносин.

Заслухав сторони, з'ясувавши
письмові докази, які надані сторонами,
встановивши усі необхідні обставини
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав:

Судом встановлено, що 01 червня 2010 року
між сторонами було укладено
безстроковий трудовий договір,
зареєстрований у Ялтинському міському
центрі зайнятості в той же день за №
9. За умовами укладеної трудової
угоди відповідач зобов'язався
сплачувати позивачеві заробітну плату,
що дорівнює законодавчо встановленому
мінімальному розміру. 31 серпня 2011 року
трудовий договір було розірвано за
згодою сторін на підставі ст. 36 ч.1 КЗпП
України та він був знятий з реєстрації
(а.с.37-38).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, - при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
нею суму.

Відповідно до ст. 117 ч.1 КЗпП України, - в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ст. ст.10,11,60 ЦПК України, -
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як стверджує позивачка у позовній
заяві та у судовому засіданні, що вона
перестала отримувати від відповідачки
заробітну плату з 01 вересня 2010 року по
день звільнення та у зв'язку з чим
вимушена буда звільнитись.

Але ж суд вважає, що ці вимоги не
знайшли свого переконливого
підтвердження у судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачка
розірвала трудовий договір за своєю
заявою від 05 серпня 2011 року про надання
їй чергової відпустки з 08 серпня 2011
року з подальшим звільненням (а.с.38).
Інших причин для звільнення у заяві
позивачка не вказувала.

При розірванні договору 31 серпня 2011
року у центрі занятості, вона також не
вказала, що з нею не проведені були
розрахунки.

Крім того, судом встановлено і це не
заперечує позивачка в судовому
засіданні, що вона одразу ж після
звільнення, тобто 01 вересня 2011 року
почала працювати директором в іншому
підприємстві «Агронавт» та працювала
там до 31 травня 2012 року та отримувала
зарплатню.

Позивачка стверджує, що вона
неодноразово зверталась до
відповідача про виплату їй
заборгованості, але ж суду про це не
надано жодного доказу.

Представник відповідача в судовому
засіданні категорично заперечує проти
цього та пояснив, що ніякої
заборгованості по заробітної платі не
було, а тому договір розірвали за
домовленістю сторін.

Тільки 26 листопада 2012 року позивачка
звернулась до Ялтинського міського
Управління ГУ МВС України в Криму з
заявою по факту безпідставної
невиплати їй заробітної плати більш
ніж за один місяць відповідачкою, яка
була внесена до Єдиного реєстру
досудових розслідувань.

15 лютого 2013 року слідчим була винесена
постанова про закриття кримінального
провадження у зв'язку з відсутністю
подій кримінального правопорушення.

06 березня 2013 року прокурором м. Ялти
була скасована ця постанова. 08 квітня
2013 року слідчим знову була винесена
постанова про закриття кримінального
провадження з тих же підстав (а.с.31-34).

ОСОБА_1 оскаржила цю постанову до
Ялтинського суду АРК та ухвалою від 15
квітня 2013 року їй було відмовлено у
задоволенні скарги (а.с.35).

Але ж, 16 серпня 2013 року заступник
прокурора м. Ялти скасував постанову
слідчого від 08 квітня 2013 року у зв'язку
зі скаргою ОСОБА_1 (а.с.121).

10 вересня 2013 року слідчим знову закрито
кримінальне провадження, після чого
заступник прокурора м. Ялти 26 вересня
2013 року знову скасувала цю постанову та
кримінальне провадження направила до
Лівадійського відділу міліції. На день
розгляду цивільної справи, матеріали
кримінального провадження знаходяться
на судово-бухгалтерської експертизі,
яка ще триває (а.с.122).

Однак, суд вважає, що відсутність
заборгованості відповідача
підтверджується даними податного та
пенсійного обліку, що встановлено за
результатами перевірки проведеної
Державною податковою інспекцією у м.
Ялта АР Крим.

Згідно вказаного акту про результати
документальної позапланової перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за №
604/17.2/НОМЕР_1/112 від 25 квітня 2013 pоку,
державною податковою інспекцією у м.
Ялта АР Крим встановлено, що згідно
представлених документів (дублікатів
відомостей на виплату заробітної
плати, даних карток облікового рахунку
за 2010-2011 pp.), податок з доходів у вигляді
заробітної плати найманому працівнику
ОСОБА_1 у період з 01 червня 2010 р. по 31
серпня 2011 року нараховувався,
утримувався та перераховувався до
бюджету відповідного до вимог діючого
законодавства (а.с.25-30).

Відповідач до своїх заперечень надав
суду дублікати платіжних документів,
які були у приватного підприємця про
сплату заробітної плати, які він
надавав міліції (а.с.40-88) та пояснив, що
не має можливості надати суду, як доказ
оригінали цих документів з підписами
позивачки, як доказ, оскільки вони були
наряду з іншими документами вкрадені у
відповідача.

Дійсно, судом встановлено з постанови
про порушення кримінальної справи від
14 квітня 2012 року, що 13 квітня 2012 року
ОСОБА_4 (чоловік відповідачки, який
разом з нею займається підприємницькою
діяльністю) віз на перевірку усі
відомості по нарахуванню та виплатах
заробітної плати СПД «ОСОБА_2» та інші
документи, які були викрадені з його
автомобілю на Автовокзалі м. Ялти
(а.с.36).

Суд, проаналізувавши цю обставину та
те, що крадіжка була скоєна, ще задовго
до того, як позивачка звернулась до
міліції з заявою та ще на той час
працювала директором, приходить до
висновку, що відповідачка об'єктивно
позбавлена можливості надати суду
головний доказ отримання позивачкою
заробітної плати - це платіжні
відомості з її підписом.

Тому суд, оцінивши усі надані сторонами
письмові докази на цей час та усі
вказані обставини у їх сукупності,
приходить до висновку, що позивачка не
доказала своїх вимог стосовно
заборгованості з боку відповідача по
заробітній платі.

Суд критично відноситься до пояснень
позивачки про те, що вона не зверталась
такий довгий час до суду з позовом тому
що чекала обіцянки відповідачки та по
той же причині звернулась до органів
міліції тільки у листопаді 2012 року.

При таких обставинах суд вважає, що у
задоволенні в цій частині позову
необхідно відмовити, оскільки вимоги
позивач не доказала.

Що стосується позовних вимог про
стягнення моральної шкоди з
відповідачки, то і в цій частині позов
також не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Відповідно до п. 7 Постанови пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 р. № 4, - заподіяна моральна
(немайнова) шкода відшкодовується тій
фізичній чи юридичній особі, права якої
були безпосередньо порушені
протиправними діями (бездіяльністю)
інших осіб.

Проте, у справі про стягнення
невиплаченої заробітної плати позивач
обґрунтовує необхідність
відшкодування моральної шкоди
хворобою іншої особи, зокрема, його
малолітньої дитини.

Також, згідно п. 3 Постанови пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 р. № 4, - під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Проте, позивач обґрунтовує
необхідність відшкодування моральної
шкоди необхідністю здійснення
матеріальних витрат, а не витрат
немайнового характеру.

Крім того, згідно п. 5 цієї ж Постанови,-
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Суд вважає, що позивач не довів, яким
чином недоведена обставина, а саме
невиплата заробітної плати вплинула на
хворобу дитини.

Крім того, суд враховує, що розірвання
трудового договору було здійснено за
згодою сторін, позивач одразу ж отримав
трудову книжку, а відповідач не чинив
перешкод останньому для знаходження
нового місця роботи.

Таким чином, суд вважає, що законних
підстав для відшкодування моральної
шкоди позивачки відсутні.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 116 , ст.
117 ч.1 КЗпП України, п. п. 3, 5, 7 Постанови
пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 про стягнення з
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 несплаченої заробітної
плати у розмірі 11653 (одинадцять тисяч
шістсот п'ятдесят три) гривні 00 копійок;

про стягнення з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
середньої заробітної плати за
затримання розрахунку при звільнені у
розмірі 27840 (двадцять сім тисяч
вісімсот сорок) гривень 00 копійок;

про стягнення з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
моральної шкоди у розмірі 50000 (п'ятдесят
тисяч) гривень 00 копійок - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційному
суду АРК через Ялтинський міський суд в
порядки та строки, передбачені ст. ст.
294-296 ЦПК України.

СУДДЯ: