Головуючий суду 1 інстанції - Акулов
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 414/1828/13-ц
Провадження № 22ц/782/5608/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою Комунального
підприємства Кремінське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства на рішення Кремінського
районного суду Луганської області від
27 листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом Комунального підприємства
Кремінське виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства до ОСОБА_3 про визнання
правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач КП
«Кремінського виробничого управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
правочину недійсним, в обгрунтування
якого вказало, що між позивачем, як
роботодавцем та позивачем, як найманим
працівником було укладено трудовий
договір від 01.09.2011 року. Просить визнати
зазначений договір недійсним,
посилаючись на положення ЦК України
щодо недійсності правочину.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 27 листопада 2013
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач
Кремінське виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове рішення, яким задовольнити позов у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що судом
встановлені трудові відносини сторін,
які регулюються виключно приписами
трудового законодавства, а саме КЗпП
України та іншими законами, прийнятими
відповідно до нього, а тому підстав для
визнання трудового договору,
укладеного між сторонами недійсним з
підстав норм матеріального права, які
регулюють цивільні правовідносини
немає.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо відмови в задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України 1.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.. 203 ЦК України 1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що між позивачем, як
роботодавцем та позивачем, як найманим
працівником було укладено трудовий
договір від 01.09.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організації
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.
Законодавство про працю складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

У розумінні статті 202 ЦК України така
трудова угода не є тим правочином, на
який поширюються передбачені статтею
203 ЦК України вимоги чинності правочину
та який може бути визнаний недійсним із
передбачених ЦК України підстав.

Тобто, вимоги про визнання трудового
договору недійсним, як спосіб судового
захисту, до даних правовідносин не
застосовується.

В ст. 232 КЗпП України міститься перелік
трудових спорів, що підлягають
розгляду в судах і серед даного
переліку немає спору про визнання
трудової угоди (договору) недійсною.

КЗпП України визначає правові підстави
припинення трудового договору, разом
із тим нормами чинного трудового
законодавства не передбачена
можливість визнання трудового угоди
недійсною з підстав, визначених
статтями 203, 215 ЦК України.

Чинним КЗпП України передбачений
єдиний випадок недійсності умов
трудового договору, а саме згідно ст. 9
КЗпП України умови договорів про працю,
які погіршують становище працівників
порівняно з законодавством України про
працю, є недійсними.

Однак дана норма лише дає право
виключно працівникові ставити питання
про недійсність умов трудового
договору, які погіршують його
становище порівняно з законодавством
України про працю.

Доказів того, що між сторонами існували
інші договірні відносини, які не
підпадають під дію норм трудового
законодавства, суду не надано.

З вищезазначеного випливає, що чинним
трудовим законодавством взагалі не
передбачена можливість визнання
недійсною трудової угоди (договору) за
позовом власника чи роботодавця, а
тому даний позов задоволенню не
підлягає.

З врахуванням вищевикладеного колегія
суддів апеляційного суду вважає, що суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду. Ніяких нових доказів чи обставин,
які не були предметом розгляду суду
першої інстанції та могли б вплинути на
рішення, не надано і апеляційному суду.

З врахуванням
встановлених обставин та
вищезазначених норм матеріального
права, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо відмови у
задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, судове рішення у
повній мірі відповідає вимогам діючого
законодавства, суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив усі
обставини справи, надані суду докази,
надав їм належну правову оцінку, а тому
підстави для скасування рішення суду
відсутні.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Колегія суддів, керуючись ст.ст.
303,307,313,314,315 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства Кремінське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства - відхилити.

Рішення Кремінського районного
суду Луганської області від 27
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом Комунального підприємства
Кремінське виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства до ОСОБА_3 про визнання
правочину недійсним - залишити без
змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: