Справа № 275/659/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2014 року

Брусилівський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Грищенка М.В.,

при секретарі -
Довгаленко О.І.,

з участю: позивача -
ОСОБА_1, представника позивача -
ОСОБА_2,

відповідача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Брусилів Житомирської
області цивільну справу за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
працівником під час виконання трудових
обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернувся до
Брусилівського районного суду
Житомирської області з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
працівником під час виконання трудових
обов'язків, в сумі 51946,35 гривень.

В обгрунтування позовних вимог
зазначив, що орендує приміщення під
продовольчий магазин, що розташований
в АДРЕСА_1, де здійснює свою
підприємницьку діяльність у вигляді
торгівлі продовольчими та
непродовольчими товарами, має найманих
працівників.11 січня 2013 року між
позивачем та ОСОБА_4 був укладений
безстроковий трудовий договір.
Відповідно до п.2 Договору відповідач
взяла на себе обов'язки виконувати
роботу, пов'язану з реалізацією
продовольчих та непродовольчих
товарів, з повною матеріальною
відповідальністю. Того ж дня договір
був зареєстрований Брусилівським
районним центром зайнятості. 11 лютого
2013 року між позивачем та ОСОБА_3 був
укладений безстроковий трудовий
договір. Відповідно до п.2 Договору
відповідач взяла на себе обов'язки
виконувати роботу, пов'язану з
реалізацією продовольчих та
непродовольчих товарів, з повною
матеріальною відповідальністю. Того ж
дня договір був зареєстрований
Брусилівським районним центром
зайнятості. В кінці грудня 2013 року
позивач за власним спостереженням
виявив в магазині значну недостачу
товарно-матеріальних цінностей, в
зв'язку з чим 04 січня 2014 року звернувся
із заявою про вчинення кримінального
правопорушення до Брусилівського РВ
УМВС України в Житомирській області.
Того ж дня, вищевказана заява була
внесена до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000007 за
ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191
КК України.

В ході досудового розслідування
постановою слідчого СВ Брусилівського
РВ УМВС України в Житомирській області
від 15 січня 2014 року було призначено
перевірку товарно-матеріальних
цінностей суб'єкта господарювання ФОП
«ОСОБА_1», відповідно до якої за період
з 15 січня 2013 року по 17 грудня 2013 року
було виявлено недостачу
товарно-матеріальних цінностей без
заборгованості покупців на суму в
розмірі 51946,35 гривень. Дану перевірку
було здійснено головним бухгалтером
Брусилівського районного споживчого
товариства ОСОБА_5

Проте, 08 травня 2014 року постановою
слідчого СВ Брусилівського РВ УМВС
України в Житомирській області
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000007 за
ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191
КК України, закрито у зв'язку з
невстановленням достатніх доказів для
доведення винуватості осіб в суді і
вичерпані можливості їх отримати.

Позивач зазначив, що неодноразово
звертався до відповідачів добровільно
відшкодувати завдану шкоду, проте
ОСОБА_4 хоч і частково визнала свою
вину, відмовляється відшкодувати
завдану шкоду, а ОСОБА_3 свою вину у
завданій шкоді не визнає,
відшкодовувати завдані збитки
відмовляється, причину такої недостачі
пояснити не може.

З огляду на викладене, керуючись
ст.ст.3, 15, 60, 88 188-120 ЦПК України, на
підставі ст.ст.130,134, 135-1 КЗпП України,
Постанови Пленуму ВСУ №14 від 29.12.1992
року «Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» просив ухвалити
рішення, яким стягнути солідарно з
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 суму в розмірі
51946,35грн. завданої матеріальної шкоди
під час виконання трудових обов'язків
та судовий збір.

В судовому засіданні позивач та
його представник підтримали позовні
вимоги в повному обсязі з підстав,
зазначених в позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала
повністю, в поданих до суду письмових
запереченнях на позов зазначила, що до
дня розірвання трудового договору
17.01.2014 року належним чином та сумлінно
виконувала всі умови договору, ніякої
шкоди ФОП ОСОБА_1 не заподіювала. В
позовній заяві позивача не зазначено
обставин, при яких йому було заподіяно
матеріальну шкоду, якими діями вона
могла її заподіяти. Згідно акту
перевірки наявності та руху ТМЦ по
магазину ПП «ОСОБА_1» зазначено, що
перевірка проводилася за період з
15.01.2013 року по 17.12.2013 року. Згідно
договору вона приступила до роботи
11.02.2013 року, а тому за період з 15.01.2013
року по 11.02.2013 року шкода з її вини
виникнути не могла. В постанові про
закриття кримінальної справи
наголошується на тому, що встановити по
чиїй вині виникла нестача
товарно-матеріальних цінностей немає
можливості. Позивачем не надані та не
наведені в позовній заяві будь-які
докази того, що нею були допущені
порушення законодавства або договору
під час виконання роботи, які б
призвели до заподіяння йому
матеріальної шкоди.

Відповідач ОСОБА_4, яка отримала
копію позовної заяви з додатками, копію
ухвали про відкриття провадження в
справі, судову повістку 21 серпня 2014
року ( а.с.22), в судове засідання 02
вересня 2014 року не з'явилася, не
повідомила про причини неявки, від неї
не надходило заяв про відкладення
розгляду справи, можливість розгляду
справи за її відсутності, визнання
позову, заперечень на позов. В наступне
судове засідання 17 вересня 2014 року
відповідач ОСОБА_4, яка була належним
чином повідомлена (а.с.31), не з'явилася
повторно, не повідомила про причини
неявки, від неї не надходило заяв про
відкладення розгляду справи,
можливість розгляду справи за її
відсутності, визнання позову,
заперечень на позов, а тому суд ухвалив
про можливість розпочати розгляд
справи за відсутності відповідача
ОСОБА_4 В наступні судові засідання
відповідач ОСОБА_4, якій відповідно до
ч.5 ст.74 ЦПК України судовий виклик
вважався врученим належним чином, не
з'являлася.

Вислухавши пояснення позивача та
його представника, відповідача ОСОБА_3,
допитавши свідків дослідивши та
оцінивши докази в їх сукупності, суд
вважає, що позов не підлягає до
задоволення повністю, виходячи з
наступного.

Загальні підстави і умови
матеріальної відповідальності
працівника за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
передбачені главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює,
що письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з
працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо
зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем (відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт, а також
типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджується в
порядку, який визначається Кабінентом
Міністрів України.

Статтею 135-2 КЗпП України
передбачено, що при спільному
виконанні працівниками окремих видів
видів робіт, зв'язаних із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі вирообництва переданих їм
цінностей, коли неможливо розмежувати
матеріальну відповідальність кожного
працівника і укласти з ним договір про
повну матеріальну відповідальність,
може запроваджуватися колективна
(бригадна) матеріальна
відповідальність.

Письмовий договір про колективну
(бригадну) матеріальну
відповідальність укладається між
підприємством, установою, організацією
і всіма членами колективу (бригади).

Пленум Верховного Суду України в
п.8 постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Відповідно до ст.135-3 КЗпП України
розмір заподіяної підприємству шкоди
визначається за фактичними втратами,
на підставі даних бухгалтерського
обліку, виходячи з балансової вартості
(собівартості) матеріальних цінностей
за вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Судом встановлено, що між
позивачем та відповідачами типовий
договір про повну матеріальну
відповідальність не укладався, а
зазначення в п.2 трудового договору,
який був укладений окремо з кожним з
відповідачів, що працівник
зобов'язаний виконувати роботу,
пов'язану з реалізацією продовольчих
та непродовольчих товарів, з
дотриманням норм чинного
законодавства України, з повною
матеріальною відповідальністю та
дотриманням правил з охорони праці, не
можна вважати договором про повну
матеріальну відповідальність.

Суд вважає, що зазначені в п.2
трудового договору, укладеного
сторонами, зобов'язання працівника, не
можуть вважатися достатньою підставою
для застосування п.1 ч.1 ст.134 КЗпП
України так як зі змісту ст.ст.135-1, 135-2
КЗпП України вбачається, що це повинен
бути окремий договір, який повинен
відповідати типовому договору про
повну матеріальну відповідальність, де
були б детально розписані як права і
обов'язки працівника, так і права і
обов'язки роботодавця.

З огляду на викладене, на
відповідачів може бути покладено лише
обмежену матеріальну відповідальність
за доведеності умов і підстав такої
відповідальності.

Статтею 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

За правилом ст.138 КЗпП України, для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Отже, відсутність підстави чи
недоведення хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість покладення на
працівника матеріальної
відповідальності за шкоду.

Частиною 2 п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» від 29.12.1992 року № 14
роз'яснено, що виходячи з вимог
цивільного процесуального
законодавства, суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
яка підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б охоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у вказаній Постанові
Пленуму Верховного Суду України, під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою,
що зумовлює перевірку умов можливості
настання матеріальної
відповідальності працівника. За
наявності шкоди для настання
матеріальної відповідальності
необхідні ще три умови: протиправна
поведінка працівника, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
працівника і результатом у вигляді
шкоди, що настала, і вина працівника.

Суду не надані достатні докази, які б
вказували на порушення відповідачами
ОСОБА_4, ОСОБА_3 покладених на них
трудових обов'язків, та заподіяння
внаслідок цього матеріальної шкоди
позивачеві.

За змістом наданої позивачем копії
постанови про закриття кримінального
провадження, внесеного до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
№0000007 від 04.01.2014 року за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.191 КК України,
позивач звернувся до Брусилівського РВ
УМВС України в Житомирській області із
заявою про те, що в період з 11.02.2013 року
по 17.12.2013 року продавці магазину, який
знаходиться в АДРЕСА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3
вчинили розтрату матеріальних
цінностей на загальну суму 41281 гривень.
Проведеною під час досудового слідства
перевіркою наявності та руху
товарно-матеріальних цінностей по
магазину ПП ОСОБА_1 встановлено, що
недостача товарно-матеріальних
цінностей без заборгованості покупців
за період з 15.01.2013 року по 17.12.2013 року
складає 51946,35 гривень. При цьому
перевіркою встановлено, що накладні на
оприбуткування товарів в магазині
оформлено з порушенням стандартів
бухгалтерського обліку, а саме, не
вказано прізвище особи, яка відпустила
товар, прізвище
матеріально-відповідальної особи, яка
його прийняла, не підтверджено дану
операцію особистими підписами,
Аналогічне порушення і в веденні руху
готівки та проведенні інвентаризації
товарно-матеріальних цінностей.
Передача товарно-матеріальних
цінностей між
матеріально-відповідальними особами
не проводилась, тому встановити якою
конкретно матеріально-відповідальною
особою допущено недостачу неможливо.
Слідчим кроимінальне провадження
закрите на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК
України у зв'язку з не встановленням
достатніх доказів для доведення
винуватості осіб в суді і вичерпані
можливості їх отримати.

Вказана постанова про закриття
кримінального провадження позивачем
не оскаржувалася.

Суд критично оцінює наданий
позивачем акт перевірки наявності та
руху товарно-матеріальних цінностей
по магазину ПП «ОСОБА_1», яка
проводилася головним бухгалтером
Брусилівського РайСТ ОСОБА_5 під час
проведення досудового слідства, як
доказ нестачі товарно-матеріальних
цінностей в сумі 51946,35 гривень по
магазину ПП «ОСОБА_1» за період роботи
продавцями відповідачів, оскільки як
вбачається зі змісту акта, показань
допитаної як свідок ОСОБА_5 під час
перевірки були використані документи
про рух товарів та готівки, які не
містили прізвищ та підписів осіб, які
відпускали товар та приймали товар, які
здавали та приймали виручені від
продажу товарів готівкові кошти.
Взагалі відсутні документи про
повернення недоброякісних товарів або
їх списання.

Суд вважає, що за наявності таких
суттєвих недоліків у веденні одліку
руху товарно-матеріальних цінностей
взагалі неможливий достовірний
висновок про розмір нестачі
товарно-матеріальних цінностей.

За таких обставин достовірність
відображених у вказаному акті даних
про рух товарів та готівкових коштів
викликає обгрунтований сумнів, а тому
суд не сприймає такий акт як доказ на
підтвердження розміру завданої
відповідачами прямої шкоди.

Таким чином, позивачем не доведені
передбачені КЗпП України підстави та
умови, за яких можливе покладення на
працівників ОСОБА_4, ОСОБА_3 солідарної
матеріальної відповідальності за
шкоду, заподіяну працівником під час
виконання трудових обов'язків, а тому
в позові слід відмовити за
необгрунтованністю позовних вимог.

Відповідачами документально не
підтверджені понесені судові витрати,
відшкодування яких у відповідності до
ст. 88 ЦПК України може бути покладено
на позивача.

.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.130, 134, 135-1, 135-2, 135-3, 138 КЗпП України,
ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

В позові фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної працівником під час
виконання трудових обов'язків,
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Житомирської області через
Брусилівський районний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя М. В. Грищенко