Справа № 344/4618/14-ц
Провадження № 2/344/2637/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретаря Іванова О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача Медицької
С.В., представника третьої особи
ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської
ради, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_7, про визнання недійсним та
скасування п. 53 рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради № 513 від 16.12.2003 року та державний
акт на право власності на земельну
ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до
Івано-Франківської міської ради,
мотивуючи тим, що 21.04.2011 року ним на
підставі договору купівлі-продажу
придбано у приватну власність нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1. Всього у
зазначеному будинку розташовано 4
(чотири) квартири.

В спільному сумісному користуванні
власників квартир, що розташовані у
будинку АДРЕСА_1, перебуває земельна
ділянка, яка призначена для
обслуговування будинку та становить
прибудинкову територію.

На даний час, власник квартири АДРЕСА_3 -
ОСОБА_7, обгородила огорожею більшу
частину земельної ділянки, що
відноситься до прибудинковою
території. Внаслідок вищезазначених
дій позивач разом із іншими власниками
квартир, що розташовані у зазначеному
будинку, не мають можливості в повній
мірі користуватися належним їм майном,
а також ускладнено доступ до зовнішніх
вікон, що виходять із квартир.

ОСОБА_7 стверджує, що зазначену ділянку
вона приватизувала на законних
підставах, огородила її огорожею.
ОСОБА_7 використовує земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,0195 га згідно
державного акту на право власності на
землю, виданого 18.02.2004 року на підставі
рішення Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради № 513
від 16.12.2003 року по АДРЕСА_1.

П. 53 рішення Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради № 513
від 16.12.2003 року «Про матеріали міського
відділу земельних ресурсів» в частині
передачі у приватну власність гр.
ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0195 га
по АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
винесено із грубим порушення норм
земельного законодавства України.

При прийнятті рішення Виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради № 513 від 16.12.2003 року «Про матеріали
міського відділу земельних ресурсів» в
частині передачі гр. ОСОБА_7 у приватну
власність земельної ділянки по
АДРЕСА_1, площею 0,0195 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд,
орган місцевого самоврядування
допустив грубе порушення норм
цивільного та земельного
законодавства України та прийняв
рішення з перевищенням наданих йому
повноважень.

Тому п. 53 рішення Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради № 513
від 16.12.2003 року «Про матеріали міського
відділу земельних ресурсів» в частині
передачі гр. ОСОБА_7 у приватну
власність земельної ділянки по
АДРЕСА_1, площею 0,0195 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд та
виданий на підставі рішення державний
акт на право власності на земельну
ділянку слід визнати недійсними та
скасувати.

Ухвалою суду від 20 травня 2014 року
залучено до участі в справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_7.

В судовому засіданні позивач та його
представники позовні вимоги
підтримали з мотивів викладених в
позовній заяві. Просили позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому
засіданні додатково пояснив, що після
набуття у власність квартири, позивач
вияв порушення законодавства, яке
полягало у незаконній передачі у
власність ОСОБА_7 земельної ділянки,
яка є прибудинковою територією та не
може передаватись у власність фізичним
особам власникам квартир в
багатоквартирному житловому будинку.
Позивач не може в повній мірі
користуватись прибудинковою
територією.

Представник відповідача
Івано-Франківської міської ради в
судовому засіданні вимоги позову
заперечила, просила в задоволенні
позову відмовити, мотивуючи тим, що
міська рада жодних прав позивача не
порушувала, оскільки оскаржуване
рішення не приймала на те видавала
державний акт на право власності на
земельну ділянку. Рішення приймав
виконавчий комітет. Крім того, на
момент передачі у власність ОСОБА_7
частини земельної ділянки коло будинку
по АДРЕСА_1, площею 0,0195 га. Права
позивача не були порушені оскільки він
на той час не був власником квартири
АДРЕСА_1. Власники квартир погодили
ОСОБА_7 межі земельної ділянки та не
заперечували щодо передачі їй частини
земельної ділянки у приватну
власність, що підтверджується актом
узгодження меж. До приватизації,
земельна ділянка перебувала у
користуванні ОСОБА_7 на підставі
договору оренди. Всі технічна
документація була погоджена у
встановленому законом порядку
управлінням земельних ресурсів та
управлінням архітектури, ЖЕО
погоджувало документацію як
балансоутримувач будинку.

Представник третьої особи ОСОБА_7 -
ОСОБА_11 в судовому засіданні суду
пояснила, що вважає вимоги позивача
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки позивачем не доведено
порушення його права, оскільки на час
отримання у власність земельної
ділянки ОСОБА_7, позивач не був
власником квартири АДРЕСА_1 та не мав
права користуватись земельною
ділянкою. Представники безпідставно
стверджують, що земельна ділянка коло
будинку АДРЕСА_1 є прибудинковою
земельною ділянкою, доказів на
підтвердження своїх тверджень не
надали. Власники трьох інших квартир в
будинку мають окремий вхід до будинку,
а у ОСОБА_7 є свій окремий вхід, власники
квартир погодили передачу у власність
ОСОБА_7 частини земельної ділянки, яку
вона орендувала. Будинок АДРЕСА_1 є
спареним житловим будинком, а не
багатоквартирним, як стверджують
представники позивача. З урахуванням
наведеного просила в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази у
справі, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.

Позивачем 21 квітня 2011 року на підставі
договору купівлі-продажу придбано у
приватну власність нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1.

Всього в будинку розташовано чотири
квартири.

Власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_7.

Рішенням виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від
16.12.2003 року № 513 п. 53, затверджено
матеріали земельно-кадастрової
інвентаризації і передано у приватну
власність земельні ділянки громадянам,
в тому числі - ОСОБА_7 земельну ділянку
площею 0,0195 га., яка знаходиться на
АДРЕСА_3 (а.с.28-29).

Рішення було прийнято на підставі
заяви ОСОБА_7 та затвердженої та
погодженої технічної документації
(а.с.30-43).

З 30 жовтня 2003 року ОСОБА_7 користувалась
земельною ділянкою на підставі
договору оренди (а.с.36-37).

Як вбачається із акту встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування, інші співвласники
будинковолодіння погодили ОСОБА_7 межі
земельної ділянки (а.с.35).

Суд не бере до уваги свідчення свідка
ОСОБА_8 щодо підпису ОСОБА_12 на акті
узгодження меж, оскільки такі покази не
є належними доказом справжності
підпису.

На підставі оскаржуваного рішення
ОСОБА_7 отримала державний акт на право
власності на землю (а.с.84).

Позивач вважає, що його права порушено
Івано-Франківською міською радою, хоча
оскаржуване рішення приймав
виконавчий комітет Івано-Франківської
міської ради.

Кожна особа має право на захист свого
порушеного, невизнаного або
оспорюваного права, позивач таким
право на захист скористувався та
звернувся з позовом до суду.

В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Правові засади організації та
діяльності органів місцевого
самоврядування визначені Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Статтею 140 Конституції України
визначено, що місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Майже аналогічне визначення міститься
і в ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Тобто, Конституція України визнає
право за органами місцевого
самоврядування самостійно вирішувати
питання місцевого значення, що цілком
узгоджується з положеннями п. 2 ст. 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, відповідно до змісту
якого місцева влада в межах закону має
повне право вирішувати будь-яке
питання, що не вилучено із сфери її
компетенції і вирішення якого не
доручено жодному іншому органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
органи місцевого самоврядування є
юридичними особами і наділяються цим
та іншими законами власними
повноваженнями, в межах яких діють
самостійно і несуть відповідальність
за свою діяльність відповідно до
закону.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Однак, Івано-Франківська міська рада
рішення не приймала, та порушити таким
чином права позивача не могла.

Крім того, слід зазначити, що приймаючи
рішення виконавчий комітет також не
міг порушити права позивача, оскільки
позивач на час прийняття рішення не був
власником квартири у будинку АДРЕСА_1.

При прийнятті оскаржуваного рішення
виконавчий комітет керувався ст.ст. 81
та 118 Земельного кодексу України (у
редакції чинній на той час).

Позивач, у своїх поясненнях
посилається на лист державної
інспекції сільського господарства №
04-01/1875 від 31.05.2013р. та лист державної
інспекції сільського господарства №
04-01/24 від 09.01.2014р., однак в листах
зазначається, що «Порушення дотримання
вимог земельного законодавства гр.
ОСОБА_7 при приватизації земельної
ділянки встановити не вдалося» (а.с.17-18).

Необгрунтованим є посилання позивача
на Державний класифікатор будівель та
споруд ДК 018-2000. затверджений наказом
Держстандарту України від 17 серпня 2000
року № 507, як на підтвердження того
факту, що будинок АДРЕСА_1 є
багатоквартирним жилим будинком з
двома і більше квартирами, і як
наслідок, що квартира АДРЕСА_3
відноситься до цього будинку. Дане
твердження не відповідає дійсності,
оскільки квартира АДРЕСА_3 власним
входом з вулиці, що й не заперечується
самим і згідно Розділу 2 зазначеного
класифікатора відноситься до класу
«Будинки одноквартирні».

Зокрема у Розділі 2 класифікації
будівель та споруд, код класифікації 112
зазначено, що до будинків з двома і
більше квартирами не відносяться
спарені або зблоковані будинки з
окремими квартирами, що мають свій
власний вхід з вулиці, а відповідно до
коду класифікації 1110 - це є
одноквартирний будинок (спарений
одноквартирний будинок із окремим
входом). Враховуючи, що ОСОБА_7 володіє
своєю квартирою та входом до неї
одноосібно, то відповідно вона й
отримала право на отримання земельної
ділянки для обслуговування свого
будинку, в межах норм безоплатної
приватизації земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, визначених статтею
121 ЗК України.

Неогрунтованим є посилання позивача на
ст. 42 ЗК України. Як уже зазначалося,
квартира АДРЕСА_3 відноситься до класу
будинки одноквартирні, а тому земельна
ділянка, яка надана ОСОБА_7 не може
відноситися до земельних ділянок
багатоквартирних жилих будинків як
частина прибудинкової території.

Також Позивач посилається на ч.2 ст.42 ЗК
України, відповідно до якої у разі
приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників та ч. 3 ст. 42 ЗК
України «Порядок використання
земельних ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками».

На даний час об'єднання співвласників
будинку АДРЕСА_3 не створено та не
зареєстровано відповідно до чинного
законодавства України, таке й не було
створено на момент приватизації
земельної ділянки третьою особою
ОСОБА_7

Позивач також вказує, що на момент
прийняття рішення Виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради № 513 від 16.12.2003 року діяло
«Положення про порядок встановлення та
закріплення меж прибудинкових
територій існуючого житлового фонду та
надання у спільне користування або
спільну сумісну власність земельних
ділянок для споруджених житлових
будинків» затверджене наказом
Держкомзему України,
Держкоммістобудування України
Держжитлокомунгоспу України та Фонду
державного майна України від 05.04.1996р. №
31/30/53/396 (втратило чинність 09.01.2006 року.)
(далі - Положення), яке не було
враховане.

Необхідно зазначити, що у п.2.1.
Положення зазначено, що прибудинкова
територія - це встановлена за проектом
поділу території мікрорайону
(кварталу) та проектом забудови
земельна ділянка багатоквартирної
несадибної житлової забудови, яка
необхідна для розміщення та
обслуговування житлового
будинку(будинків) і пов'язаних з ним
господарських та технічних будівель і
споруд. Однак встановленої території з
визначеними її межами, яка б
відносилася до прибудинкової
території будинку АДРЕСА_3 немає,
позивачем не надано суду документу,
який би підтверджував межі
прибудинкової території будинку, а
тому наявність чи відсутність
порушення прибудинкової території
будинку при виділенні земельної
ділянки ОСОБА_7 виявити неможливо.

Крім того. ОСОБА_7, виділено земельну
ділянку не як частину прибудинкової
території, а як земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної та комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Отже, при прийнятті оскаржуваного
рішення виконавчий комітет діяв
відповідно до вимог чинного
законодавства та в межах наданих йому
повноважень, у спосіб визначений
Конституцією та законодавством
України.

Права позивача оскаржуваним рішенням
не було порушено, а тому вимога про
визнання нечинними та скасування п. 53
рішення Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від
16.12.2003 року не підлягає до задоволення.

Оскільки рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради
відповідає вимогам закону та є чинним
то не підлягає задоволенню вимога
позивача про визнання нечинним та
скасування державного акту на право
власності на землю.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок доказування і
подання доказів. Це положення є одним
із найважливіших наслідків принципу
змагальності. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень і у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України (надалі ЦК України), суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Позивачем не надано суду доказів того,
що рішення прийняте виконавчим
комітетом суперечить актам цивільного
законодавства та порушує права або
інтереси позивача.

Таким чином, виходячи з заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищенаведеного, відповідно
до ст. ст. 19, 140 Конституції України, п.2
ст. 4 Європейської Хартії місцевого
самоврядування від 15.10.1985 року, яка
ратифікована Україною 15.07.1997 року, ст. 21
Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 16, 25
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», ст. 42, 116
Земельного кодексу України, ст. ст. 3, 4,
10, 11, 60, 61 ЦПК України, керуючись ст. ст.
213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Івано-Франківської міської ради, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - ОСОБА_7, про
визнання недійсним та скасування п. 53
рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради № 513
від 16.12.2003 року та державний акт на
право власності на земельну ділянку -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається через Івано-Франківський
міський суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27
листопада 2014 року.

Суддя
О.М. Бабій