АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/504/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Василенко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Ювшин В. І. РІШЕННЯ
10 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Ювшин В. І. суддів
Вишня Н. В. , Пономаренко В. В. при
секретарі Посипайко А.І. прокурор
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси апеляційну
скаргу прокурора Черкаського району на
рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 17 жовтня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
третя особа Білозірська сільська рада
Черкаського району Черкаської області
про визнання договору інвестування
таким, що відбувся та визнання права
власності,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_7, третя особа
Білозірська сільська рада Черкаського
району Черкаської області про визнання
договору інвестування таким, що
відбувся та визнання права власності,
мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_7 є
власником кафе-магазину з надвірними
спорудами за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку
з скрутним фінансовим становищем
відповідачка для того щоб повністю
завершити будівництво вище вказаного
кафе - магазину підписала договір
інвестування з позивачкою.

Згідно умов даного договору
інвестування, по закінченню
будівництва до ОСОБА_6 мало перейти
право власності на частину кафе -
магазину, розмір частки, який
визначався пропорційно розміру
вкладень її інвестицій у об'єкт
будівництва. Відповідачка
відмовляється визнавати те, що
позивачка також має право на володіння
частиною кафе - магазину. Загальна
вартість будівництва складає 250 000 грн.,
з яких 125 000 грн. вкладено позивачкою.

ОСОБА_6 просила суд визнати
договір інвестування кафе-магазину, що
по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 таким, що відбувся. Визнати за
ОСОБА_6 з урахуванням розміру вкладень
інвестицій у будівництво та оздоблення
кафе - магазину право власності на ?
частин з надвірними спорудами, що по
АДРЕСА_1.

Рішенням Черкаського районного
суду Черкаської області від 17 жовтня
2013 р в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя
особа Білозірська сільська рада
Черкаського району Черкаської області
про визнання договору інвестування
таким, що відбувся задоволено. Визнано
інвестиційний договір №1 від 15.08.2012 р.
про будівництво об'єкту нерухомості по
АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6
таким, що відбувся. Визнано за ОСОБА_7
право власності на ? частину кафе -
магазину. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на ? частину кафе - магазину.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням прокурор Черкаського району
подав апеляційну скаргу, вважаючи, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з порушенням норм матеріального права
та просить скасувати рішення
Черкаського районного суду Черкаської
області від 17 жовтня 2013 року і ухвалити
нове рішення, яким ОСОБА_6 повністю
відмовити в задоволені позову.

Вислухавши прокурора, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про
судове рішення у цивільній справі",
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не
повністю відповідає зазначеним
вимогам, оскільки ґрунтується не на
повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи
в сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа
Білозірська сільська рада Черкаського
району Черкаської області про визнання
договору інвестування таким, що
відбувся, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що позивачка належним
чином виконала взяті на себе
зобов'язання та оплатила частину робіт
по будівництву приміщення кафе-бар, але
відповідачка не виконувала взяті на
себе зобов'язання та не оформляє на неї
частину приміщення кафе-бар, чим
порушила умови інвестиційного
договору.

Встановлено, що 15.08.2012 р. між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений
інвестиційний договір №1 про
будівництво об'єкту нерухомості по
АДРЕСА_1. Згідно умов даного договору
позивач та відповідач домовилися
здійснити інвестиційний проект по
фінансуванню будівництва та
оздоблення кафе-магазину з надвірними
спорудами.

На підставі наданих сторонами доказів
по справі судом першої інстанції
встановлено, що споруда, що будувалась
на виконання умов договору, у
встановленому законом порядку в
експлуатацію здана не була.

Вирішуючи спір по суті судом першої
інстанції встановлено, що заочним
рішенням Черкаського районного суду
від 04 березня 2013 року за ОСОБА_7 було
визнано право власності на самочинне
будівництво - будівлю кафе-бар літ «А-2»,
прибудову літ. «а», сарай літ. «Б» та
сарай-гараж літ. «В», розташованих по
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 13 Конституції України
та ст. 386 Цивільного кодексу України
держава забезпечує рівний захист усіх
суб'єктів права власності. Статтею 41
Конституції України регламентовано, що
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, і ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. При цьому, колегія суддів
апеляційного суду бере до уваги, що
правові підстави набуття права
власності визначено у гл. 24 Цивільного
кодексу України.

Так, згідно ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. За змістом ст. 331
Цивільного кодексу України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі. При цьому, встановлено, що право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації. Державна реєстрація прав
на нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Відмова у
державній реєстрації права на
нерухомість або правочинів щодо
нерухомості, ухилення від реєстрації,
відмова від надання інформації про
реєстрацію можуть бути оскаржені до
суду. Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Право власності на об'єкти нерухомості
(житлові будинки, квартири, будівлі,
споруди, приміщення - частини
внутрішнього об'єму житлових будинків,
будівель, квартир, обмежені
будівельними елементами), у тому числі
право спільної власності, підлягають
державній реєстрації, яка як на дату
укладення спірного договору іпотеки,
так і на даний час здійснюється
державними реєстраторами (ст. 182 ЦК
України, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України від 1
липня 2004 року N 1952-IV "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" (далі - Закон), та
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою КМ України
від 22 червня 2011 N 703.

Державна реєстрація прав - це офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, а також
права власності на об'єкти
незавершеного будівництва шляхом
внесення відповідного запису до
Реєстру прав власності на нерухоме
майно (ч. 1 ст. 2 Закону).

Порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно в Україні визначено в
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою КМ України
від 22 червня 2011 N 703. Відповідно до п. 4
цього Порядку реєстрації підлягають
права власності тільки на об'єкти
нерухомого майна, будівництво яких
закінчено та які прийняті в
експлуатацію у встановленому порядку.

Отже, з урахуванням наведених правових
норм а також обставин, встановлених
судом першої інстанції та судом
апеляційної інстанції, колегія суддів
судової палати вважає неправильним
висновок суду першої інстанції про те,
що у ОСОБА_6 виникли правові підстави
для визнання за нею права власності на
частину спірного об'єкту, кафе-бар, який
в установленому законом порядку в
експлуатацію не здано та, відповідно,
не здійснено його державної
реєстрації, і отже відповідач ОСОБА_7 не
набула на нього права власності як на
об'єкт завершеного будівництва.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що ОСОБА_7 здійснила державну
реєстрацію права та набула право
власності на будівлю кафе-бар літ «А-2»,
прибудову літ. «а», сарай літ. «Б» та
сарай-гараж літ. «В», розташованих по
АДРЕСА_1 за заочним рішенням
Черкаського районного суду від 04
березня 2013 року.

Позивачкою не надано жодного доказу
про вкладення нею коштів в об'єкт
інвестування, а визнання відповідачкою
позовних вимог ОСОБА_6 спростовує
відсутність спору між сторонами та не
позбавляє їх права визнати за
позивачкою права власності на частину
будівельних матеріалів в об'єкті
самочинного будівництва, оформивши
відповідний правочин в нотаріуса. Крім
того, згідно заочного рішення
Черкаського районного суду від 04
березня 2013 року станом на 22 березня 2012
року будівництво кафе-бар вже було
завершеним.

Так як судом першої інстанції було
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, що призвело до
неправильного застосування норм
матеріального права, то рішення суду
першої інстанції підлягає до
скасування з ухваленням нового
рішення, яким апеляційна скарга
прокурора підлягає до задоволення, а в
задоволенні позовних вимог позивачки
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів судової палати,
-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора
Черкаського району на рішення
Черкаського районного суду Черкаської
області від 17 жовтня 2013 року
задоволити.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 17 жовтня 2013 року
скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, третя особа: Білозірська
сільська рада Черкаського району
Черкаської області про визнання
договору інвестування таким, що
відбувся та визнання права власності, -
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно після його
проголошення, але може бути оскаржено
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів, починаючи з дня
його проголошення.

Головуючий :

Судді :