Справа № 369/4265/14 Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/5838/14 Доповідач у 2 інстанції
ІвановаКатегорія 9 04.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Сліпченка О.І.

при секретарі - Ромашина І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 12 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з даним позовом
мотивуючи тим, що з 10 серпня 2010 року по 04
квітня 2014 року він перебував в
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою,
однак і до моменту реєстрації шлюбу, а
саме з жовтня 2003 року він проживав
разом з ОСОБА_2 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, спочатку в квартирі
по АДРЕСА_2, а після продажу кватири по
АДРЕСА_3 вони переїхали в м.Вишневе.
Кошти від продажу вони за обопільною
згодою вклали в будівництво нового
житла: квартири в м. Вишневе. Після
закінчення будівництва вони зробили
ремонт в квартирі і у березні 2007 року
вселились в дану квартиру, обживали
нове помешкання та поступово
готувались до весілля, яке відбулось 10
серпня 2010 року.

Далі позивач зазначив, що оскільки вони
тривалий час до реєстрації шлюбу
проживали разом, вели спільне
господарство, мали спільні права та
обов'язки, тобто були однією сім'єю як
чоловік та жінка, проте після
розірвання шлюбу домовленості щодо
поділу спільно набутого майна вони не
досягли у зв'язку з чим у суді
розглядається його позов про поділ
майна, тому він вимушений звернутись до
суду с позовом про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю до
офіційної реєстрації шлюбних відносин.
Просив суд встановити факт проживання
сторонами однією сім'єю, як чоловіка та
дружини без реєстрації шлюбу у період з
03 липня 2004 року по 09 серпня 2010 року
включно.

Відповідачка проти позову
заперечувала, вважала позовні вимоги
надуманими, просила відмовити в
задоволенні позову.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
серпня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду з
підстав невідповідності висновків
суду обставина справи, грубого
порушення та неправильного
застосування норм матеріального і
процесуального права, позивач подав
апеляційну скаргу, просить рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення його позову.

Посилається, що відповідачка фактично
під час розгляду справи визнала позов й
з урахуванням наявних у справі доказів
у суду були всі правові підстави для
задоволення позову, проте суд відмовив
у задоволенні позову виходячи з того,
що такий спір повинен розглядатись
лише з одночасним вирішенням майнових
справ, що на думку апелянта є грубим
порушенням норм матеріального права.

У своїх запереченнях на скаргу
відповідачка вважає доводи апелянта
надуманими та не відповідаючими
дійсності, просить скаргу відхилити.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення учасників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції не виконані.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з положень ст.74 СК
України та посилаючись, що за вказаною
нормою підлягає одночасному вирішенню
спір щодо майна та питання про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, а позивач
не ставив вимоги про поділ майна, тому
такий спір про встановлення факту
повинен розглядатися судом одночасно з
вирішенням майнових прав.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони не відповідають вимогам
закону.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, заява позивача про
встановлення факту, що має юридичне
значення пред'явлена у порядку
позовного провадження й суд виходячи з
того, що даний спір повинен
розглядатися судом одночасно з
вирішенням майнових прав, не врахував,
що відповідно до ст.20 ЦК України право
на захист особа здійснює на свій
розсуд.

Отже, судова колегія погоджується з
доводами апеляційної скарги, що у
даному випадку, як вбачається зі
змісту вказаної норми права спільний
розгляд такої справи разом із
вирішенням майнового спору не
вимагається.

Судом першої інстанції встановлено, що
10 серпня 2005 року між КП
«Білоцерківський домобудівний
комбінат» та ОСОБА_2 був укладений
договір №541 на придбання загальної
площі житла в порядку дольової участі.
У п. 1 договору вказано, що будівельник
приймає дольовика у дольове
будівництво 115-ти квартирного
житлового будинку в АДРЕСА_4 9 поверх, 3
під'їзд, загальною площею 55,77 кв.м,
житлова площа 29,30 кв.м. (а.с.42).

15 серпня 2005 року відповідачка сплатила
вартість квартири за договором у сумі
262119 грн. (а.с.43).

27 листопада 2006 року на підставі рішення
Вишневої міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області від 29.08.2006 року відповідачка
отримала свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.44).

10 серпня 2010 року був зареєстрований
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Чернігівського управління юстиції. За
рішенням суду від 04.04.2014 року шлюб між
сторонами розірваний.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи та не заперечуються
сторонами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.3 Сімейного
кодексу України, сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

У п. 20 постанови пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
роз'яснено: під час застосування ст.74 СК
України, яка регулює поділ майна осіб,
що проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно врахувати,
що правило зазначеної норми
поширюється на випадки, коли чоловік та
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі й між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, взаємні
права та обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України
доказами вважаються будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказі, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, позивач для встановлення
факту проживання однією сім'єю, як
чоловіка та дружини до реєстрації
шлюбу між сторонами, мав надати суду
належні та допустимі докази ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат, придбання у вказаний
період майна в інтересах сім'ї за
спільні кошти.

Однак таких доказів матеріали справи
не містіть.

Натомість, заперечуючи проти позову,
відповідачка зазначала про
відсутність із позивачем сімейних
відносин у розумінні положень
Сімейного Кодексу України, пояснивши,
що був період коли вони мешкали разом з
ним та його братом на зйомній квартирі,
проте ніколи не вели спільного
господарства, не мали спільного
бюджету, кожен витрачав на себе свої
кошти.

Додані до позову позивачем товарні
чеки на придбання ним у 2010 році вікон на
ім'я відповідачки не свідчить про
наявність у сторін прав і обов'язків
подружжя.

Інші рахунки на придбання тумби, кухні
та телевізору у даному випадку також не
є належними, оскільки не містять
достатньої інформації щодо предмета
доказування (а.с.26-28).

Крім того, позивач не заперечував той
факт, що у спірний період відповідачка
придбала квартиру у м.Вишневе за
особисті кошти, отримані від продажу
частини спадкової квартири у м.Києві,
при цьому він також визначив своєю
особистою приватною власністю
телевізор, чек на купівлю якого надав
до матеріалів справи (а.с.26)

Таким чином, колегія суддів вважає
безпідставними твердження позивача
про набуття в спірний період майна в
спільну власність, виходячи із
встановлених у справі даних про те, що
сторони не були пов`язані спільним
побутом, не мали взаємних обов`язків та
прав, окремо вирішували питання
утримання, а також кожна із сторін
окремо набувала право власності на
майно, відповідно визначаючи його
особистою приватною власністю.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
розпорядженням Шевченківської
районної у м.Києві державної
адміністрації від 21.05.2003 року №788
піклувальником неповнолітньої
відповідачки призначено ОСОБА_3 (а.с.36).

Відповідно до ощадної книжки
відповідачки, остання кожен місяць з 2005
року по 2009 рік отримувала на свій
рахунок пенсійні виплати, які
витрачала на своє утримання (37-38).

Згідно з відомостями трудової книжки,
відповідачка у 2007 році була прийнята на
роботу та працювала на різних посадах
по теперішній час, отримувала
заробітну плату (а.с.39-41).

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи відповідачки про те, що вона
мала власний достатній дохід, особисто
себе забезпечувала, сама несла витрати
на свої поїздки і відпустки, сторони не
мали спільного бюджету і будь-яких
спільних прав та обов'язків з
відповідачем не спростовані
матеріалами справи, ніяких доказів
щодо існування у сторін в спірний
період прав і обов'язків подружжя
позивачем не надано. Тому у даному
випадку відсутні підстави для
задоволення позову, оскільки позивач
не довів свого позову, що є його
обов'язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.10 ЦПК
України. При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апеляційної скарги що
відповідачка фактично визнала спірний
факту проживання однією сім'єю,
оскільки її пояснення у справі про
розірвання шлюбу щодо предмету спору у
даній справі не були предметом
дослідження в суді, тому не звільняють
позивача від доказування у даній
справі. При цьому посилання позивача у
скарзі на показання свідків та
пояснення відповідачки, колегія суддів
не може визнати обґрунтованим,
оскільки свідки і відповідачка лише
зазначили про мешкання сторін разом, що
не є доказом наявності у сторін прав та
обов'язків подружжя.

Таким чином, судова колегія вважає, що
судом першої інстанції неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, висновки суду не
в повній мірі відповідають обставинам
справи та вимогам закону, що призвело
до неправильного вирішення спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Отже, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
серпня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :