Єдиний унікальний номер 250/1940/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1350/2014
Головуючий в 1 інстанції Заріцька О.О.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді Зінов'євої А.Г.,

суддів: Азевича В.Б., Ларіної Н.О.,

при секретарі Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - служба у справах дітей
виконавчого комітету Авдієвської
міської ради про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною та визначення
порядку зустрічей та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
служба у справах дітей виконавчого
комітету Авдієвської міської ради про
позбавлення батьківських прав, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ясинуватського міськрайонного суду
Донецької області від 18 грудня 2013 року,-

В С Т
А Н О В И В:

Рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 18 грудня 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 не
чинити перешкоди ОСОБА_1 в спілкуванні
з сином ОСОБА_3 та участі в його
вихованні. Встановлено наступний
порядок зустрічей ОСОБА_1 з ОСОБА_3:
кожного вівторка та четверга з 17 год. 00
хв. до 19 год. 00 хв. та кожної суботи з
залишенням дитини на ніч по місцю
проживання позивача, а також у літній
період протягом двох тижнів з метою
сумісного відпочинку та оздоровлення
дитини з виїздом на місце відпочинку.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що суд першої
інстанції не прийняв до уваги думку
представника служби у справах дітей
виконавчого комітету Авдіївської
міської ради, який клопотав про
задоволення його зустрічного позову, а
також показання свідків ОСОБА_4, його
дружини, висновок психолога школи, які
були надані в судовому засіданні
Авдіївського міського суду Донецької
області. Клопотання про їх допит в
Ясинуватському міськрайонному суді
Донецької області також було
відхилено.

Крім того, зазначає, що ним
неодноразово заявлялось клопотання в
суді про допит малолітнього сина
ОСОБА_3, оскільки після цього стало б
відомо, чи бажає дитина зустрічатись зі
своєю біологічною матір'ю ОСОБА_1

ОСОБА_2 та представник служби у справах
дітей виконавчого комітету
Авдіївської міської ради підтримали
доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1, повідомлена про час та місце
розгляду справи телефонограмою,
подала заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони,
перевіривши матеріали цивільної
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів суд
вважає, що її слід відхилити.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
правильно посилався на закон та
визначив правовідносини, які склалися
між сторонами і надав їм відповідну
оцінку.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про народження
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_1 від 19
липня 2011 року, що видане відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Авдіївського МУЮ в Донецькій
області, актовий запис № 240, сторони є
батьками дитини. (т. 1, а. с. 6)

Згідно довідки №584 від 26 вересня 2011
року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою
ОСОБА_1: АДРЕСА_1. (т. 1, а. с. 7)

Зі свідоцтва про право власності на
житло від 15 березня 2006 року вбачається,
що квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності рівних частках ОСОБА_1,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 (т. 1, а. с.
8)

18 жовтня 2005 року ОСОБА_1 звернулась до
нотаріальної контори із заявою, в якій
надавала згоду на встановлення опіки
над малолітньою дитиною - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та призначити опікуном
ОСОБА_8 - дружину ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 22)

Відповідно до висновку № 01-15/1424 від 16
грудня 2013 року Авдіївська міська рада
вважає доцільним позбавити
батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні
ОСОБА_3 та надати громадянам ОСОБА_2 і
ОСОБА_9 вирішити подальшу долю дитини,
які виховують, утримують та займаються
навчанням дитини. (т. 2, а. с. 15)

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої
інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2
чинить перешкоди ОСОБА_1 в спілкуванні
з дитиною, забороняє дитині
спілкуватися з матір'ю, ухиляється від
вирішення питання про встановлення
порядку зустрічей матері з дитиною.
Також суд виходив з того, що ОСОБА_1, як
рідна мати малолітньої дитини, має
право на спілкування з дитиною та
приймати участь у її вихованні.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2, то суд
першої інстанції вважав за необхідне
відмовити в його задоволенні, оскільки
ОСОБА_2 не надано достовірних доказів,
які свідчили би про ухилення ОСОБА_1 від
виконання своїх обов'язків щодо
виховання дитини, чи винної її
поведінки у свідомому нехтуванні
своїми обов'язками.

Колегія суддів вважає за можливе
погодитися з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про
права дитини» від 20 листопада 1989 року
(ратифікована постановою Верховної
Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ) та ч. 7
та ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо
дітей та регулювання сімейних відносин
має здійснюватися з максимально
можливим урахуванням інтересів дитини.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції та не заперечується
сторонами, дитина з народження і по
теперішній час постійно проживає разом
з ОСОБА_2

Та обставина, що дитина не проживає
разом зі своєю біологічною матір'ю не
може бути підставою для позбавлення її
батьківських прав.

Як передбачено статтею 155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини. Відмова батьків від
дитини є неправозгідною, суперечить
моральним засадам суспільства.
Ухилення батьків від виконання
батьківських обов'язків є підставою
для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

Відповідно до ст. 164 СК України
підставами для позбавлення
батьківських прав батьків є: якщо мати,
батько не забрали дитину з полового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування;
ухиляються від виконання своїх
обов'язків з виховання дитини; жорстоко
поводяться з дитиною; є хронічними
алкоголіками або наркоманами; вдаються
до будь-яких видів експлуатації дитини;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

ОСОБА_2 свої вимоги про позбавлення
батьківських прав мотивував тим, що
ОСОБА_1 після народження дитини подала
заяву про відмову від дитини на його
користь, після чого не займалася його
вихованням та участі в житті дитини не
приймала.

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007
р. № 3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснив, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно їх утримують та
інше), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1
зазначала, що ОСОБА_2 перешкоджає їй
спілкуватися з сином.

Окрім сина ОСОБА_3, вона має ще двох
синів, які проживають разом з нею та
вона займається їх вихованням та
матеріально забезпечує.

ОСОБА_1 має постійну роботу, за місцем
проживання та за місцем роботи
характеризується позитивно.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, конкретні
обставини справи та надані докази, суд
першої інстанції дійшов до правильного
висновку, що поведінку ОСОБА_1 не можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини та як свідоме нехтування своїми
батьківськими обов'язками.

У зв'язку з чим, суд не прийняв до уваги
висновок органу опіки та піклування
від 16.12.2013 року № 01-15/1424 про доцільність
позбавлення її батьківських прав. (а. с.
63 т. 2)

Як передбачено частинами 4, 5, та 6 статті
19 СК України, при розгляді судом спорів
щодо участі одного з батьків у
вихованні дитини, місця проживання
дитини, позбавлення та поновлення
батьківських прав, побачення з дитиною
матері, батька, які позбавлені
батьківських прав, відібрання дитини
від особи, яка тримає її у себе не на
підставі закону або рішення суду,
управління батьками майном дитини,
скасування усиновлення та визнання
його недійсним обов'язковою є участь
органу опіки та піклування. Орган опіки
та піклування подає суду письмовий
висновок щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
дитини, батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи. Суд
може не погодитися з висновком органу
опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
позбавлення батьківських прав та
ухвалив рішення про відмову у позові з
врахуванням інтересів дитини.

При встановленні зазначених фактів та
ухваленні рішення судом першої
інстанції не порушено норм
процесуального права та правильно
застосовано норми матеріального права,
тому підстави для скасування рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги відсутні.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314
ч.1 п.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ясинуватського міськрайонного
суду Донецької області від 18 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: