Провадження №: 2/752/1637/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Пасинок В.С., при
секретарях Тасенко О.О., Мушта І.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства АТП 13058 до
ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної
шкоди, завданої під час виконання
трудових обов'язків, -

в с т а н о в и в:

у грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовною заявою до відповідача
про відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов'язків, мотивуючи свої вимоги тим,
що відповідач 12 серпня 2013 року був
прийнятий на роботу до ПАТ АТП 13058
водієм-експедитором, через що і з ним
того ж дня був укладений договір про
повну матеріальну відповідальність.

15 серпня 2013 року ОСОБА_1 було відряджено
для перевезення вантажу згідно із
транспортними замовленням № 2 та № 24
ТОВ «Ромакс і Партнери» на автомобілі
Reno державний номерний знак НОМЕР_1 з
напівпричепом НОМЕР_2 по маршруту Київ -
Калинівка (Житомирська область) -
Дніпропетровськ - Чернівці - Кременчуг -
Черкаси - Саморідня - Обухів - Жданівка
(Вінницька область) - Широка Гребля -
Кіровоград - Кременчуг - Золотоноша -
Чернівці тривалістю з 15 серпня 2013 року
по 13 вересня 2013 року строком на 30
календарних днів.

При виїзді відповідач пройшов
необхідний медичний контроль, отримав
транспортний засіб у належному стані, а
також на період відрядження - паливну
картку.

Однак, відповідач, порушуючи свої
трудові посадові обов'язки, автомобіль
та напівпричіп вчасно до ПАТ АТП 13058 не
повернув, не прозвітував про
використання коштів та палива, виданих
йому на відрядження, внаслідок чого
завдав підприємству значної шкоди,
розмір якої загалом становить 33 981,46
грн.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 16, 22,
1166 ЦК України, статей 130, 134, 135, 136 КЗпПУ,
просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ
АТП 13058 суму завданих збитків у розмірі
33 981,46 грн. та судові витрати у справі.

В судовому засіданні представник
відповідача позов підтримала, просила
суд його задовольнити, виходячи з
обставин, викладених у позовній заяві
та посилаючись на існування договору
про повну матеріальну
відповідальність. Крім того, в ході
судового розгляду справи звернула
увагу суду на наявність судимості у
відповідача за вчинення корисливого
злочину проти власності.

Відповідач в ході розгляду справи
проти пред'явлених до нього вимог
заперечив, посилаючись на їх
безпідставність та недоведеність.
Просив суд відмовити у задоволені
позову.

В судове засідання, призначене на 04
березня 2014 року, відповідач, будучи
повідомленим в установленому законом
порядку, не з'явився, про причини неявки
суд не повідомив.

Заслухавши представника позивача, яка
не заперечували проти продовження
розгляду справи за відсутності
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку про
те, що позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується.

Держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб.

Працівники реалізують право на працю
шляхом укладення трудового договору
про роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою, отже
трудовий договір є основною, базовою
формою виникнення трудових
правовідносин.

Кодексом законів про працю України
дано визначення трудового договору.

Так, трудовий договір - це угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Сторонами трудового договору є
працівник та власник підприємства,
установи організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа.

Трудовий договір укладається як в
усній, так і письмовій формі.

Укладення трудового договору в
будь-якій формі оформляється наказом
чи розпорядженням власником або
уповноваженим ним органом про
зарахування працівника на роботу.

Частиною 3 ст. 24 КЗпП передбачено, що
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи. Але при цьому
необхідно враховувати, що трудовий
договір вважається укладеним за умови,
що виконання роботи без видання наказу
чи розпорядження доручено службовою
особою, яка має право приймати на
роботу або коли робота виконувалася з
її відома.

З наказом про прийняття на роботу
працівник має бути ознайомлений під
розписку із зазначенням дати такого
ознайомлення.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_1 наказом № 152
від 12 серпня 2013 року прийнятий до ПАТ
АТП 13058 на посаду водія з 12 серпня 2013
року з окладом згідно штатного
розкладу (а.с. 42).

Зі змісту вказаного наказу вбачається,
що ОСОБА_1 ознайомлений з ним, проте,
підпис останнього з даного приводу
відсутній.

12 серпня 2013 року між ПАТ АТП 13058 та
ОСОБА_1 укладено договір про повну
матеріальну відповідальність, згідно
якого ОСОБА_1 прийнятий на посаду
водія-експедитора для виконання
роботи, безпосередньо пов'язану із
перевезенням вантажів, через що
приймає на себе повну матеріальну
відповідальність за забезпечення
схоронності ввірених йому коштів,
вантажів та інших матеріальних
цінностей (а.с. 38).

Саме наявність вказаного договору й
послугувала підставою для звернення
ПАТ АТП 13058 до суду про стягнення з
працівника ОСОБА_1 всіх понесених
збитків підприємством, завданих
останнім.

Проте, на думку суду, посилання
позивача на договір з ОСОБА_1 про повну
матеріальну відповідальність не
заслуговують на увагу з підстав
неправильного застосування позивачем
норм матеріального права, які не
відповідають обставинам справи.

До такого висновку суд приходить,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпПУ
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, у випадку, коли між
працівником і підприємством
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпПУ затверджений
спеціальний перелік посад та робіт, що
заміщуються або виконуються
працівниками, з якими підприємством
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за забезпечення
збереження цінностей, переданих їм для
зберігання, обробки, продажу (відпуску),
перевезення або застосування в процесі
виробництва. Цей перелік не підлягає
розширюваному тлумаченню.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за забезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 135-1
КЗпП може бути укладено такий договір
та чи був він укладений.

За даними Класифікатора професій ДК
003:2010 посада водія-експедитора
відсутня, в той час як наявні дві окремі
посади: водій автотранспортного засобу
(код КП 8322) та експедитор (код КП 3422).

Поставою Верховної Ради України «Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545
визначено, що на територій Украйни
діють законодавчі акти СРСР, якщо вони
не суперечать законодавству України.

Згідно до Переліку посад і робіт, які
заміщаються або виконуються
працівниками, з якими підприємство,
установа, організація можуть укладати
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей,
переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або
застосування у процесі виробництва,
затвердженого постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня
1977 року № 447/24, посада водій не належить
до категорії працівників (за займаною
посадою і виконаною роботою), з якими
підприємство повинно укладати
письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність, в той
час як експедитор входить до
зазначеного переліку.

Договори про повну матеріальну
відповідальність з працівниками, чиї
посади (виконувана робота) в
зазначеному переліку не вказані,
юридичної сили не мають.

Тому, оскільки відповідач був
прийнятий на роботу до ПАТ АТТП 13058 на
посаду водія, а з боку позивача, як того
вимагає ст. 60 ЦПК України, в
розпорядження суду не надано доказів в
розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України
щодо, по-перше, наявності у штатному
розписі підприємства посади
водій-експедитор, а, по-друге, наказу
про суміщення посад водія та
експедитора, з яким би працівник був
ознайомлений у встановленому
законодавством порядку, а також згоди
працівника на запровадження суміщення,
суд приходить до висновку про те, що
письмовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12 серпня 2013 року,
укладений між ПАТ АТП 13058 та ОСОБА_1, є
таким, що не відповідає вимогам закону,
тобто, не має юридичної сили, а, отже, і
тягне за собою будь-яких юридичних
наслідків.

Тому, на думку суду, відповідальність
ОСОБА_1 за шкоду, завдану підприємству,
можлива на підставі загальних підстав
і умов матеріальної відповідальності
працівників, передбачених чинним
КЗпПУ.

Так, зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 130
КЗпПУ при покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Згідно ст. 138 КЗпПУ для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
ст. 130 цього Кодексу.

Отже, роботодавець вправі притягнути
працівника до матеріальної
відповідальності, коли є юридичні
умови, вичерпний перелік яких містить
ст. 130 КЗпПУ: порушення працівником
трудових обов'язків; наявність прямої
дійсної шкоди; причино-наслідковий
зв'язок між порушенням і шкодою; вина
працівника.

Якщо бракує хоча б однієї з переліченої
умови, це унеможливлює притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Разом з тим, виходячи й зазначених
загальних підстав і умов матеріальної
відповідальності працівників, суд не
вбачає можливості задоволення вимог
позивача з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 29 КЗпПУ до початку роботи
за укладеним трудовим договором
роботодавець зобов'язаний: роз'яснити
працівникові його права і обов'язки та
проінформувати під розписку про умови
праці, наявність на робочому місці, де
він буде працювати, небезпечних і
шкідливих виробничих факторів, які ще
не усунуто, та можливі наслідки їх
впливу на здоров'я, його права на пільги
і компенсації за роботу в таких умовах
відповідно до чинного законодавства і
колективного договору (зазвичай, ці
роз'яснення надає працівникові його
безпосередній керівник); ознайомити
працівника з правилами внутрішнього
трудового розпорядку та колективним
договором (а це, як правило, входить до
обов'язків працівника відділу кадрів);
проінструктувати працівника з техніки
безпеки, виробничої санітарії, гігієни
праці і протипожежної охорони
(зрозуміло, що проведення такого
інструктажу - прямий обов'язок
начальника відділу чи інженера з
охорони праці).

Так, в ході розгляду справи в
розпорядження суду з боку позивача не
було надано доказів відповідно до
положень ст. ст. 57-59 ЦПК України про
дотримання ним положень ст. 29 КЗпПУ,
зокрема, що стосується роз'яснення
трудових прав та обов'язків
відповідачу.

Надана позивачем при зверненні до суду
посадова інструкція водія-експедитора
судом до уваги не приймається з огляду
на те, що відповідач, по-перше, був
прийнятий на посаду лише водія, а,
по-друге, підпис ОСОБА_1 про
ознайомлення і з вказаною інструкцією
відсутній (а.с. 43-44).

Тому, суд позбавлений можливості
достовірно встановити факт порушення
ОСОБА_1 трудових обов'язків.

Згідно ч. 2 п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року
під прямою дійсною шкодою, зокрема,
слід розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Так, позивачем пред'явлено вимогу щодо
стягнення з ОСОБА_1 3 359,64 грн. за
пошкодження вантажу в розмірі тієї
суми, на яку зменшилась його вартість,
за претензіями ТОВ «Ромакс і Партнери»
(а.с. 51, 54).

Однак, вказана вимога не підлягає
задоволенню з огляду на те, що
відповідач, перебуваючи з ПАТ АТП 13058 у
трудових відносинах, не виконував
обов'язків з постачання товарів.
Постачальником товарів є сторона
договору постачання, яка зобов'язана
забезпечити поставку визначеного
товару покупцю.

Як вбачається зі змісту вказаних
претензій, ОСОБА_1 не є стороною
договорів постачання на відміну від
ПАТ АТП 13058, не є особою, яка несе повну
матеріальну відповідальність, не
отримував на зберігання товарів під
звіт за разовою довіреністю або за
іншими разовими документами, отже, і не
може відповідати за збитки перед
третіми особами, через що вказана вище
сума не підлягає стягненню з нього.

Також, однією із заявлених ПАТ АТП 13058
до ОСОБА_1 вимог є стягнення з
останнього 9 485,41 грн. як суми
матеріального збитку, завданого
пошкодженням автомобіля Reno державний
номерний знак НОМЕР_1, 10 933,91 грн. як суми
матеріального збитку, завданого
пошкодженням причепу Titan державний
номерний знак НОМЕР_2, а також 750,00 грн.,
сплачених ПАТ АТП 13058 за проведення
оцінки вказаних транспортних засобів.

Разом з тим, вказана вимога ПАТ АТП 13058
також не підлягає, на думку суду,
задоволенню.

Так, 15 серпня 2013 року ОСОБА_1 згідно
наказу № 51 відряджено на автомобілі Reno
державний номерний знак НОМЕР_1 з
напівпричепом НОМЕР_2 для перевезення
вантажу по маршруту м. Київ - м.
Калинівка (Житомирська область) - м.
Дніпропетровськ - м. Чернівці - м.
Кременчуг - м. Черкаси - м. Саморідня - м.
Обухів - м. Жданівка (Вінницька область)
- м. Широка Гребля - м. Кіровоград - м.
Кременчуг - м. Золотоноша - м. Чернівці
терміном з 15 серпня 2013 року по 13 вересня
2013 року на 30 (тридцять) календарних днів
згідно з транспортним замовленням № 2
та № 24 ТОВ «Ромакс і Партнери» (а.с. 41).

Згідно звіту № 3525/09/13 про оцінку
автомобіля Renault Premium 22 AVA 3RH держномер
НОМЕР_1, складеного 14 жовтня 2013 року ТОВ
«Сател Груп», матеріальний збиток,
завданий власникові автомобіля в
результаті його пошкодження, складає 9
485,41 грн. (а.с. 88-113).

Згідно звіту № 3526/09/13 про оцінку
причепа Titan CC3MRP держномер НОМЕР_2,
складеного 14 жовтня 2013 року ТОВ «Сател
Груп», матеріальний збиток, завданий
власникові причепа в результаті його
пошкодження, складає 10 933,91 грн. (а.с. 66-87).

Разом з тим, згідно подорожнього листа
№ 046015 від 15 серпня 2013 року, про який
зазначили сторони в ході розгляду
справи, вбачається, що відповідач
ОСОБА_1 був направлений у відрядження
на автомобілі Renault - 22 держномер НОМЕР_1
з причепом Samro 971 держномер НОМЕР_2 (а.с.
143).

Згідно наданого в обґрунтування своїх
вимог позивачем акту від 12 вересня 2013
року, складеного комісією у складі:
заступника голови правління з
технічних питань ОСОБА_3, водіїв ОСОБА_4
й ОСОБА_5 та слюсаря ОСОБА_6, вбачається,
що останніми був проведений огляд
технічного стану автомобіля Reno
держномер НОМЕР_1 та напівпричепу Wielton
держномер НОМЕР_2 (а.с. 62-63).

Відповідно до акту № 15 про проведення
службового розслідування щодо
механічного пошкодження та нестачі
дизельного пального, вбачається, що
останній складеного щодо автомобіля Reno
держномер НОМЕР_1 та напівпричепу Titan
держномер НОМЕР_2 (а.с. 123-128).

Вказані суперечності суд був
позбавлений можливості самостійно
усунути в ході розгляду справи, а
сторона позивача не скористалася
наданим їй часом для уточнення
пред'явлених до ОСОБА_1 вимог з даного
приводу

Крім того, актами від 13 вересня 2013 року,
складеними механіком ВТК ОСОБА_7,
водієм ОСОБА_4 та охоронцем ОСОБА_2, були
визначені пошкодження автомобіля Рено
держномер НОМЕР_1 та причепу НОМЕР_2 (а.с.
64, 65).

Однак, вказані акти та викладені в них
акти суд оцінює критично, через що не
приймає до уваги в розрізі положень ст.
ст. 57-59 ЦПК України, оскільки, по-перше, в
матеріалах справи, що подані позивачем
при зверненні до суду, відсутні
будь-які дані про осіб, якими складені
вище вказані акти, їх статус на
підприємстві позивача та характер
відносин, що існує між ними та ПАТ АТП
13058, тому суд позбавлений можливості
визначити компетентність та
об'єктивність зазначених ними даних.
Клопотань з боку сторони позивача в
порядку ст. ст. 133-137 ЦПК України як
наслідок реалізації нею своїх прав,
визначених ст. 27 ЦПК України та
роз'яснених судом, в ході розгляду
справи не надходило. По-друге, в
матеріалах справи відсутні та не
надані в розпорядження суду з боку
сторони позивача будь-які докази, як
того вимагає ст. 60 ЦПК України, щодо
передачі ОСОБА_1 під звіт за разовим
документом (актом прийму-передачі,
накладною на отримання матеріальних
цінностей, видатковим касовим ордером
тощо) автомобіля та причепа до нього на
час відрядження з чітким визначенням
технічного стану останніх та
зазначенням їх оснащення й наявності
чи відсутності на них дефектів. Крім
того, з матеріалів справи не
вбачається, що за ОСОБА_1 був
закріплений автомобіль Renault Premium 22 AVA 3RH
держномер НОМЕР_1 та причіп Titan CC3MRP
держномер НОМЕР_2 і останній під підпис
був з цим ознайомлений.

Крім того, в розпорядження суду не
надано доказів щодо проведення
дорейсового огляду вказаних вище
транспортних засобів. З подорожнього
листа № 046015 від 15 серпня 2013 року
вбачається, що перед рейсом механік ПАТ
АТП 13058 дозволив виїзд автомобіля Renault -
22 держномер НОМЕР_1 з причепом Samro 971
держномер НОМЕР_2, однак, на думку суду,
це не є свідченням відсутності
зовнішніх пошкоджень зазначених
засобів. До того ж, як вбачається з
вказаного подорожного листа, водієм
ОСОБА_1 автомобіль Renault - 22 держномер
НОМЕР_1 з причепом Samro 971 держномер
НОМЕР_2 прийняті не були (а.с. 143).

Отже, на думку суду, оскільки відсутні
дані щодо конкретного визначення
транспортних засобів, на яких
відповідача ОСОБА_1 15 серпня 2013 року
було направлено у відрядження, так і
дорейсового технічного стану останніх,
вимоги позивача в цій частині є
недоведеними.

З приводу заявлених позивачем вимог до
відповідача щодо відшкодування шкоди
внаслідок здійсненої останнім
перевитрати палива на 995 л, а також
невиконанням ним вимог п. 17 Інструкції
про службові відрядження в межах
України та за кордон № 59 від 13 березня
1998 року та порушення п. 2 Порядку
складання Звіту про використання
коштів, виданих на відрядження або під
звіт,№ 1276 від 05 грудня 2012 року то суд не
знаходить підстав і для задоволення
вказаної вимоги.

З даного приводу суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

До моменту внесення змін наказом
Міністерства фінансів України від 17
березня 2011 р. № 362 до Інструкції про
службові відрядження в межах України
та за кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 р. № 59, усі основні питання,
пов'язані з оформленням працівників у
відрядження, були висвітлені саме в
Інструкції № 59.

Проте, згідно з положеннями Інструкції
№ 59, а також роз'ясненнями, наданими
Міністерством фінансів України у листі
від 04 травня 2011 р. № 31-07230-16-25/11433 та листі
від 03 червня 2011 р. № 31-07230-16-25/13720,
Інструкція № 59 регулює питання
направлення у відрядження лише
працівників органів державної влади,
підприємств, установ та організацій, що
повністю або частково утримуються
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів, а також державних службовців.

На сьогодні питання відряджень для
госпрозрахункових підприємств та
організацій регулюються положеннями
Кодексу законів про працю України та
Податкового кодексу України.

Кожне відрядження має оформлюватися
наказом (розпорядженням) керівника
підприємства або його, належним чином
уповноваженого, заступника, із
зазначенням пункту (пунктів)
призначення, найменування організації,
куди працівник відряджається, строку і
мети відрядження, сум добових витрат,
якщо такі чітко не визначені
внутрішнім положенням підприємства
про відрядження.

Так, судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, 15 серпня 2013 року
ОСОБА_1 згідно наказу № 51 відряджено на
автомобілі Reno державний номерний знак
НОМЕР_1 з напівпричепом НОМЕР_2 для
перевезення вантажу по маршруту м. Київ
- м. Калинівка (Житомирська область) - м.
Дніпропетровськ - м. Чернівці - м.
Кременчуг - м. Черкаси - м. Саморідня - м.
Обухів - м. Жданівка (Вінницька область)
- м. Широка Гребля - м. Кіровоград - м.
Кременчуг - м. Золотоноша - м. Чернівці
терміном з 15 серпня 2013 року по 13 вересня
2013 року на 30 (тридцять) календарних днів
згідно з транспортним замовленням № 2
та № 24 ТОВ «Ромакс і Партнери» (а.с. 41).

Зі змісту вказаного наказу вбачається,
що за час відрядження ОСОБА_1 має
проїхати через 13 міст в межах України з
кінцем маршруту у м.Чернівці.

Підпис ОСОБА_1 та дата про його
ознайомлення з даним наказом відсутні.
Відомості з даного приводу в
розпорядження суду також не надані.

Згідно ст. 48 Закону України «Про
автомобільний транспорт» в редакції
від 11 серпня 2013 року автомобільні
перевізники, водії повинні мати і
пред'являти особам, які уповноважені
здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на
підставі яких виконують вантажні
перевезення. Документами для
здійснення внутрішніх перевезень
вантажів є: для автомобільного
перевізника - документ, що засвідчує
використання транспортного засобу на
законних підставах, інші документи,
передбачені законодавством; для водія -
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб,
товарно-транспортна накладна або інший
визначений законодавством документ на
вантаж, інші документи, передбачені
законодавством.

Такого поняття як подорожній лист
вказана норма закону не містить.

Згідно листа Державної служби
статистики України від 09 квітня 2013 року
№ 18.1-25/Т-26-13/26 відповідно до Закону
України від 05 липня 2011 pоку №3565-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо усунення надмірного
державного регулювання у сфері
автомобільних перевезень» у текстах
законів України «Про автомобільний
транспорт», «Про дорожній рух», «Про
міліцію» та Кодексу України про
адміністративні правопорушення,
вилучено посилання на слова «дорожній
лист» в усіх відмінках. Працівники
міліції згідно з цим Законом мають
право вимагати від водія лише
посвідчення водія та реєстраційний
документ на транспортний засіб.

Таким чином, підприємства, які
експлуатують автотранспортні засоби,
мають право не виписувати водіям
подорожні листи. У разі потреби
підприємства самостійно приймають
рішення щодо використання подорожніх
листів у своїй господарській
діяльності.

Як встановлено в ході розгляду справи
ПАТ АТП 13058 у своїй господарській
діяльності використовує подорожні
листи, що не заперечувалось сторонами.

Зі змісту подорожнього листа № 046015 від
15 серпня 2013 року вбачається, що
завданням водієві ОСОБА_1 є вибуття в
розпорядження ТОВ «Ремакс і Партнери»
по маршруту Київ - Калинівка -
Дніпропетровськ (а.с. 143). Отже, маршрут
ОСОБА_1 в межах України мав становити
три міста.

Оскільки ПАТ АТП 13058 використовується
форма подорожнього листа вантажних
автомобілів затверджена спільним
наказом Міністерства транспорту
України, Міністерства статистики
України від 29 грудня 1995 року № 488/346 «Про
затвердження типових форм первинного
обліку роботи вантажного автомобіля,
то суд вважає за необхідне зазначити,
що подорожній лист вантажного
автомобіля типової форми № 2 видається:
тільки на один робочий день (зміну). На
більший строк подорожні листи типової
форми № 2 видаються у випадках, коли
водій виконує перевезення вантажів у
міжміському сполученні понад одну
добу; тільки за умови повернення водієм
подорожнього листа за минулий день
роботи.

Зі змісту вказаного подорожного листа
вбачається, що залишок пального при
виїзді становив 98 л.

Разом з тим, розділи «Паливо», де
необхідно зазначити кількість палива
та мастила (дизельне, бензин, мастило)
для виконання завдання по перевезенню,
що переносяться до відповідної графи
рядка «Залишок при виїзді», та графі
«Показання спідометра», де необхідно
зафіксувати показання спідометра при
виїзді автотранспорту із гаража, в
даному подорожньому листі не
заповнені, що позбавляє суд визначити
правильність розрахунку перевитрат
пального ОСОБА_1 на 995 л.

При здійсненні вказаного розрахунку
позивач як при зверненні до суду, так і
в ході розгляду справи, посилається на
дані акту від 12 вересня 2013 року (а.с. 61),
наявність у водія ОСОБА_1 картки на
пальне (а.с. 53), даних акту № 15 від 22
жовтня 2013 року (а.с. 123-128) та розрахунку
використання та залишку пального
станом на 12 вересня 2013 року (а.с. 129).

Проте, вказані твердження позивача суд
не може прийняти до уваги, оскільки, як
зазначалось вище відсутні будь-які
дані про осіб, якими складені вище
вказані акти, їх статус на підприємстві
позивача та характер відносин, що існує
між ними та ПАТ АТП 13058, тому суд
позбавлений можливості визначити
компетентність та об'єктивність
зазначених ними даних. Клопотань з боку
сторони позивача в порядку ст. ст. 133-137
ЦПК України як наслідок реалізації нею
своїх прав, визначених ст. 27 ЦПК України
та роз'яснених судом, в ході розгляду
справи не надходило.

До того ж, вказаний вище розрахунок
здійснено на автомобіль Renault Premium 22 AVA 3RH
держномер НОМЕР_1 та причіп Titan CC3MRP
держномер НОМЕР_2, в той час як в ході
розгляду справи встановлено
суперечливі дані щодо транспортного
засобу, який був прикріплений до
автомобіля Renault Hremium 22 AVA 3RH держномер
НОМЕР_1. Крім того, в зазначеному
розрахунку не наведено маршрут
слідування, відстань, яка пройдена та
яку мав пройти ОСОБА_1 за час
відрядження, норми витрачання палива,
кількість отриманого палива та
кількість витраченого. Отже, на думку
суду, доказів з боку позивача в розрізі
вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України в
розпорядження суду не надано. Як
наслідок, суд позбавлений можливості
самостійно перевірити правильність
проведеного ПАТ АТП 13058 розрахунку, а
позивачем не було використано його
право, передбачене ст. 142 ЦПК України,
щодо призначення експертизи для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла і т.д. з приводу
обґрунтування своєї позиції з даного
приводу.

Крім того, як зазначалось вище,
відповідач ОСОБА_1 був направлений у
відрядження 15 серпня 2013 року згідно із
транспортними замовленнями ТОВ
«Ромакс і Партнери» № 2 та № 24 (а.с. 41).

Разом з тим, з наявні в матеріалах
справи договори - заявки № 2 та № 24 (а.с.
50, 52) про надання транспортних послуг не
можуть прийняті судом до уваги,
оскільки останні не містять всіх
необхідних умов, які зазвичай
ставляться до договорів цивільним
законодавством України. Зокрема, не
містять найменування сторін та
відсутні підписи останніх. Позивачем
надані завірені ПАТ АТП 13058 копії
зазначених договорів - заявок, однак, з
останніх вбачається, що відсутні
печатки однієї із сторін.

Зважаючи на те, що з фактом підписання
правочину ЦК України пов'язує його
дійсність (ст. ст. 207, 215 ЦК України), то,
на думку суду, наявність підпису органу
юридичної особи чи уповноваженої нею
фізичної особи є домінуючою умовою при
констатації волевиявлення сторони
щодо визначеного договором кола
істотних умов, а печатка лише слугує
доказом дійсності підпису, проте, не
волевиявленням. Однак, печатка є
атрибутом кожного окремого
підприємства, містить
ідентифікаційний код підприємства і
для неї встановлений особливий порядок
її одержання та ліквідації. З огляду на
викладене суд приходить до висновку
про те, що за наявності печатки умови
договору вважаються схваленими.
Натомість, відсутність скріплення умов
договору печаткою має своїм наслідком
протилежне - відсутність схвалення
останніх.

Крім того, як вбачається з договору -
заявки № 24, останній датований лише 06
вересня 2013 року, в той час як ОСОБА_1 був
направлений у відрядження згідно із
транспортними замовленнями ТОВ
«Ромакс і Партнери» № 24 ще 15 серпня 2013
року. До того ж, за даними вказаного
договору - заявки датою завантаження
товару є дата його укладення, а саме: 06
вересня 2013 року, в той час, як датою
розвантаження є 09 серпня 2013 року.

Наведене, на думку суду, свідчить про
недоведеність вимог позивача в межах
даної справи.

За аналогією з щойно викладеним, не
приймаються до уваги й договори заявки
№ 23 від 06 вересня 2013 року, № 22 від 04
вересня 2013 року, № 19 від 02 вересня 2013
року, № 14, № 4 (а.с. 45-49).

Зважаючи на зазначене, оскільки
позивачем не надано доказів про розмір
прямої дійсної шкоди, винне порушення
працівником обов'язків за трудовим
договором і наявність причинного
зв'язку між його протиправною
поведінкою і шкодою, яка наступила,
його вини, суд, виходячи із принципу
диспозитивності цивільного
судочинства. закріпленого в с. 11 ЦПК
України, положень ст. ст. 10, 57-60 ЦПК
України, приходить до висновку про те,
що позовні вимоги є необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 130, 132, 134, 135-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 10,
11, 12, 57, 58, 59, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 154, 209, 212, 213, 215,
223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов публічного акціонерного
товариства АТП 13058 до ОСОБА_1 про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої під час виконання трудових
обов'язків - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В.С. Пасинок