Справа № 539/4317/13-ц
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року
Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Гудкова
С. В.

при секретарі - Яценко Л.І.

з участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_6

представника відповідача -
ОСОБА_4

представника третьої особи -
Башлій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Лубни
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_6, третя особа Служба у справах
дітей Виконавчого комітету Лубенської
міської ради про визнання права на
проживання, вселення, відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_6 про визнання права на
проживання, вселення, відшкодування
моральної шкоди.

Свій позов мотивував тим, що 09.08.2011 року
він зареєстрував шлюб з відповідачкою
ОСОБА_6 і з того часу почав проживати
разом з нею у її приватизованій
квартирі в АДРЕСА_1, спільних дітей вони
не мають.

Разом з ними проживає також донька
відповідачки від першого шлюбу ОСОБА_7,
якій виповнило 14 років.

За час сумісного проживання, він за
свої власні кошти придбав побутову
техніку та провів ремонт квартири.
Відповідачка на той час не працювала,
перебуваючи на його утриманні.
Проживали вони дружно, конфліктів між
ними не було, до доньки відповідачки
він відносився добре, як до своєї,
зокрема, за спільні кошти придбали їй
ноутбук за 4000 гривень.

Також, як інваліду війни 2 групи, йому
було надано пільги на сплату
комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1.

В даний час його дружина працює
вахтовим методом в м.Києві, і з її
донькою ОСОБА_7 у нього почали виникати
конфлікти, оскільки остання, являючись
підлітком 14-ти років, приводить додому
дорослого хлопця та залишає його у себе
ночувати. Крім цього, ОСОБА_7 зовсім не
бажає допомагати по господарству та
хатніх справах. На його зауваження
відповідає погрозами викликати
міліцію.

За допомогою працівників міліції його
було видворено з квартири та до цього
часу відповідачка не дозволяє йому
проживати в квартирі, дозволивши лише в
присутності працівника міліції
забрати свої особисті речі. Він
вимушений тимчасово проживати у
квартирі своєї колишньої дружини по
АДРЕСА_3.

Він намагався вселитися у квартиру
відповідачки, звідки його виселили, та
вирішити питання про розподіл спільно
нажитого майна і компенсації за
проведений ремонт, але відповідачка,
вчинивши сварку, до квартири його не
впустила.

Він вважає, що протиправними діями
відповідачки йому завдано моральну
шкоду, оскільки його житлові права
грубо порушено, він позбавлений
звичайного ритму життя, не може
користуватись меблями, побутовою
технікою тощо, відчуваючи дискомфорт.
Моральну шкоду він оцінює у розмірі 5000
гривень.

Позивач ОСОБА_1 прохає суд визнати за
ним право на проживання у АДРЕСА_1,
вселити його у АДРЕСА_1, стягнути з
відповідачки ОСОБА_6 на його користь
моральну шкоду в сумі 5000 гривень
моральної шкоди , а також стягнути
понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 позов
підтримали, прохали задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_6 та її представник
ОСОБА_4 позов не визнали, прохали
відмовити у задоволенні позову, та
пояснили, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1
розірвано. Відповідач дійсно деякий
час проживав у належній ОСОБА_6
квартирі, однак зареєстрований там
ніколи не був, оскільки має у власності
частину будинку, ніякої побутової
техніки він у квартиру не купував і за
комунальні послуги вона сплачувала 100%
відсотків без будь-яких пільг. Ніяких
коштів на утримання сім»ї ОСОБА_1 не
надав, навпаки, вона його годувала,
оскільки він постійно був у якихось
боргах, взагалі прийшов до неї жити без
речей.

Крім цього, відповідачка ОСОБА_6
стверджує, що ОСОБА_1 з квартири пішов
добровільно, забравши свої речі по
причині сварки, оскільки, в той час,
коли вона працювала вахтовим методом,
він домагався її неповнолітню
доньку-школярку, цілував її, лягав до
неї у ліжко, ображав дитину, погрожував
їй, внаслідок чого вона вимушена була
звернутись до міліції і ОСОБА_1 було
притягнуто до адміністративної
відповідальності. Своєю поведінкою
ОСОБА_1 створив нестерпні та неможливі
умови проживання з ним, також подальше
перебування ОСОБА_1 поряд з
неповнолітньою дитиною, до якої він
домагався, може призвести до тяжких та
непоправних наслідків.

Представник третьої особи - Служби у
справах дітей Виконавчого комітету
Лубенської міської ради в особі Башлій
Т.В. щодо задоволення позову
категорично заперечувала, прохала
відмовити у задоволенні позову,
оскільки вважає, що проживання ОСОБА_1
разом з відповідачкою ОСОБА_6 та її
неповнолітньою донькою ОСОБА_7 є грубим
порушенням прав дитини, оскільки
остання стоїть на обліку у Службі у
справах дітей як неповнолітня особа,
щодо якої було вчинено насильство.
Також з розповідей дитини їй відомо, що
ОСОБА_1 неодноразово домагався її,
погрожував їй з вимогою нічого не
розповідати про його дії.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Судом встановлено, що позивач та
відповідачка 09.08.2011 року у виконавчому
комітеті Сєдовської селищної ради
Новоазовського району Донецької
області зареєстрували шлюб (а.с.9).

Від шлюбу дітей не мають.

З часу укладення шлюбу позивач ОСОБА_1
проживає без реєстрації у належній
відповідачці ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_1,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності на житло від 11.06.1998 року
(а.с.61), разом з відповідачкою та її
донькою від першого шлюбу ОСОБА_7.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме договору обміну (а.с.58) та з Витягів
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно (а.с.59-60), позивач ОСОБА_1
має у приватній власності нерухоме
майно, що складається з 1/4 частини
житлового будинку, загальною площею 104,9
кв.м. з відповідною частиною
господарських будівель по АДРЕСА_2

За вищевказаною адресою позивач ОСОБА_1
зареєстрований, що підтверджується
паспортом позивача (а.с.5).

Викладене спростовує доводи позивача,
наведені ним у позові про те, що
власного житла у нього немає і жити
йому ніде, а також свідчить про те, що
житлові права позивача не порушені.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 24.09.2013
року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було
розірвано по причині скандалів та
неможливості спільного проживання.

Відповідно до ст.41 Конституції України,
кожен має парво володіти,
користуватись і розпоряджатись своєю
власністю. Право приватної власності є
непорушним.

Аналогічні положення містяться у ст.ст.
319, 321 ЦК України. Відповідно до ч.7 ст.319
ЦК України, власника може бути
зобов»язано допустити до користування
його майном інших осіб у випадках і у
порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 3, 6, 10 ЗУ «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», кожен
громадянин має право мати одне або
кілька місць проживання чи
перебування, але всі вони мають бути
зареєстровані шляхом внесення
відповідної інформації органами
Міграційної служби України до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою
з особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції. Ці дані цим органом
офіційно вносяться і до паспорту
громадянина України.

Позивач не надав суду жодних доказів на
підтвердження будь-яких правових
підстав для свого проживання неодмінно
саме у квартирі, належній відповідачці,
а не у своєму власному житлі. Крім
цього, як пояснив позивач, у будинку,
частина якого належить йому, проживає
його перша дружина, з якою у нього
виникли неприязні стосунки. Факт
неприязних стосунків з першою
дружиною, а також факт колишнього
перебування позивача із відповідачкою
у шлюбі, на думку суду, не дає
позивачеві автоматичного та
безперечного права на проживання у
квартирі відповідачки, тим більше, що
проти цього категорично заперечує
відповідачка - власник спірного житла.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сім'ї
власника будинку належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням.

Згідно ст.157 ЖУ України, члени сім"ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою ст.116 цього Кодексу.
Виселення провадиться у судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним …
роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого
жилого приміщення.

Власник квартири - відповідачка ОСОБА_6
вимушена була звернутись до органів
міліції у зв»язку з негідною
поведінкою позивача, а також
неповнолітня донька відповідачки -
ОСОБА_7 категорично заперечує щодо
спільного проживання в одній квартирі
з позивачем ОСОБА_1 , оскільки дитина
боїться того, що домагання
повторюватимуться, суд вважає, що
вселення та подальше проживання
позивача дійсно неможливо для інших у
квартирі відповідачки.

Відповідно до постанови суду від 25.06.2013
року (а.с.46), позивач ОСОБА_1 був
притягнутий до адміністративної
відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП
щодо вчинення насильства відносно
неповнолітньої ОСОБА_7 Вказана
постанова 05.07.2013 року набрала законної
сили.

Зі слів позивача, ним було придбано
побутову техніку у квартиру
відповідачки та проведено ремонт
квартири, в підтвердження чого ним було
надано чеки та акт приймання передачі
товару, однак, на думку суду це не
доводить того, що саме за свої власні
кошти позивачем було придбано
відповідний товар, і взагалі це є
предметом іншого спору і не стосується
вселення.

Беручи до уваги вищевикладене, суд не
вбачає жодних підстав для визнання за
позивачем права на проживання у
квартирі відповідачки та вселення його
в дану квартиру, а також і для стягнення
з відповідачки на користь позивача
моральної шкоди.

Позивач при подачі до суду матеріалів
позовної заяви був звільнений від
сплати судових витрат на підставі п..9
ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки
він являється інвалідом війни 2 групи ,
при таких обставинах судовий збір в
розмірі 344 гривні 10 копійок слід
віднести за рахунок держави.

Керуючись ст..41 Конституції
України, ст.ст.319,321 ЦК України , ст.ст.116,
156 ЖК України, ст.ст.10, 11, 15, 60, 61, 88, 212, 213, 214
ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_6 про визнання права на
проживання, вселення, відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок
держави.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
протягом 10 днів з дня проголошення
через суд першої інстанції.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду
Гудков С. В.