Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсними договорів
доручення та купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсними договорів
доручення та купівлі-продажу.

Рішенням Снятинського районного суду
від 15 грудня 2004 року поновлено строк
звернення до суду, в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
травня 2005 року зазначене судове
рішення в частині поновлення строку
звернення до суду та відмови в
задоволенні позову скасовано, ухвалено
в цій частині нове рішення.

Позов в частині визнання недійсним
договорів купівлі-продажу жилого
будинку АДРЕСА_1 від 10 грудня 1999 року та
від 18 грудня 2003 року задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
від 10 грудня 1999 року, укладений між
ОСОБА_3, яка діяла на підставі доручення
ОСОБА_2, та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
від 18 грудня 2003 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Повернуто у власність ОСОБА_2 жилий
будинок з належними господарськими
будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 78
451 грн, отриманих нею за договором
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
від 10 грудня 1999 року.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5 118
099 грн, отриманих нею за договором
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
від 18 грудня 2003 року.

У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 09 липня
2013 року задоволено заяву ОСОБА_5 про
перегляд рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
травня 2005 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами. Рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 25 травня 2005 року скасовано,
рішення Снятинського районного суду
від 15 грудня 2004 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 просять ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 09
липня 2013 року скасувати, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи,
задовольняючи апеляційні скарги
ОСОБА_1, ОСОБА_2 і скасовуючи рішення
суду першої інстанції від 15 грудня 2004
року та ухвалюючи 25 травня 2005 року нове
рішення, апеляційний суд виходив із
того, що належний ОСОБА_2 житловий
будинок останнім 18 березня 1999 року
згідно з договором переданий у заставу
з метою забезпечення виконання
кредитного договору, укладеного
кредитною спілкою «Самопоміч», який
посвідчений державним нотаріусом та
зареєстрований за № 583. Оскільки
зазначений будинок на момент укладення
угоди купівлі-продажу від 10 грудня 1999
року між ОСОБА_3, яка діяла на підставі
доручення ОСОБА_1, ОСОБА_2, та ОСОБА_4
перебував у заставі, відповідно до ст.
48, ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР указана
угода купівлі-продажу є недійсною. З
наведених підстав апеляційний суд
визнав недійсною угоду купівлі-продажу
цього будинку, укладену 18 грудня 2003
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вироком Снятинського районного суду
від 01 червня 2012 року, який набрав
законної сили 12 листопада 2012 року,
згідно з ухвалою колегії суддів
судової палати з розгляду кримінальних
справ ОСОБА_2 визнано винним за ст. 190 ч. 3
КК України, оскільки він заволодів
чужим майном шляхом зловживання
довірою (шахрайство) повторно у великих
та особливо великих розмірах.

Цим вироком установлено, що ОСОБА_2 у
грудні 1997 року отримав від ОСОБА_3 12 тис.
грн., пообіцявши останній продати
належний йому будинок АДРЕСА_1. У якості
гарантії укладення в майбутньому
договору купівлі-продажу вказаного
будинку ОСОБА_1, ОСОБА_2 10 грудня 1997 року
надали ОСОБА_3 доручення №№ 1671 та 1672 на
право розпорядження житловим будинком
строком на два роки та передали
останній оригінал свідоцтва про право
власності на вищевказаний будинок. У
подальшому ОСОБА_2 у грудні 1997 року та
січні 1998 року отримавши від ОСОБА_3 6 800
доларів США, не скасовуючи в законному
порядку видані доручення на
розпорядження будинком та не
витребувавши оригінал свідоцтва про
право власності на будинок, за завідомо
неправдивою заявою отримав дублікат
свідоцтва про право власності на цей
будинок, на підставі якого 24 березня 1999
року із кредитною спілкою «Самопоміч»
оформив договір застави будинку на
забезпечення виконання ним зобов'язань
за договором кредиту.

З метою повернення вказаного будинку у
власність, у січні 2004 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом і на
підставі договору застави будинку,
укладеного 24 березня 1999 року із
кредитною спілкою «Самопоміч»
рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
травня 2005 року визнано недійсними
договори купівлі-продажу будинку від 10
грудня 1999 року, від 18 грудня 2003 року та
повернено будинок у власність ОСОБА_2

Тобто, вироком суду, що набрав законної
сили, встановлено, що ОСОБА_2 вчинив
шахрайство, подавши фальшиві документи
про втрату свідоцтва про право
власності на житловий будинок, отримав
дублікат свідоцтва про право власності
на цей будинок і 24 березня 1999 року із
кредитною спілкою «Самопоміч» оформив
договір застави будинку на
забезпечення виконання ним зобов'язань
за договором кредиту, що було підставою
для задоволення його позову рішенням
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 25 травня 2005 року.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд
вважав, що вищевказані нововиявлені
обставини існували на час розгляду
справи 25 травня 2005 року апеляційним
судом, виникли після ухвалення рішення
у цій справі, спростовують доводи
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про недійсність
договорів купівлі-продажу спірного
житлового будинку, встановлені судом
на час розгляду справи та мають важливе
значення для правильного її розгляду.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку,
відмовивши ОСОБА_1, ОСОБА_2 у
задоволенні позову, оскільки ОСОБА_3,
отримавши від позивачів доручення на
розпорядження майном та оригінал
свідоцтва про право власності на
житловий будинок, правомірно 10 грудня
1999 року продала цей будинок ОСОБА_4, яка,
оформивши у законному порядку на своє
ім'я право власності на спірний будинок
з дотриманням вимог закону 18 грудня 2003
року уклала договір купівлі-продажу
цього будинку із ОСОБА_5

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що ухвала
апеляційного суду постановлена з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 09 липня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель