Справа № 0907/2-6965/2011
Провадження № 2/344/97/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської
області в складі:

головуючого - судді
Островського Л.Є.

секретарів Бури
У.М., Федорак Я.С.

адвоката
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Івано-Франківську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ майна, що є
об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про поділ майна, що є
об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В судовому засіданні позивачка та
представник позивача позов підтримали
з мотивів викладених у позовній заяві,
просили суд позов задовольнити в
повному обсязі.

Відповідачі та представник
відповідача позов не визнали,
заперечили з приводу його задоволення.

Вислухавши пояснення сторін по справі,
свідка, дослідивши письмові матеріали
справи, суд приходить до висновку що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з
19.07.2003 року.

Згідно із заочним рішенням
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 29.07.2011 року шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження
серії НОМЕР_5 від 22.01.2005 р. у шлюбі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилась дитина -
ОСОБА_5, 12.2004 року народження.

Згідно із свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 10.09.2010
року трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_4, на праві приватної
власності частка якої складає 1/2, та
ОСОБА_3 на праві приватної власності
частка якого складає 1/2.

Відповідно до договору №03/11 про пайову
участь у будівництві 40-квартирного
житлового будинку в м-рні Каскад
м.Івано-Франківська укладеного між
ТзОВ «ЛМН Сервіс», в особі директора
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Однак згідно із
довідкою №26/11 від 26.11.2012 року виданою на
ім'я ОСОБА_3 договір «Про пайову участь»
№03/11 від 09.11.2005 року розірвано. Сплачена
вартість квартири повернула інвестору
100%.

Відповідно до розписки від 01.07.2008 року,
копія якої міститься в матеріалах
справи (а.с.32) ОСОБА_3 прийняв подарунок
33 000 гривень від свого батька ОСОБА_7 для
оплати коштів за квартири, яка
будується «ЛМН Сервіс».

Відповідно до розписки від 21.10.2007 року
копія якої міститься в матеріалах
справи (а.с.41) ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4
грошові кошти в сумі 19 000 Доларів США
для оплати за неї вартості квартири
згідно Договору №15/01 від 05.01.2006 р.

Згідно із розпискою від 11.10.2009 року,
копія якої міститься в матеріалах
справи (а.с.33) ОСОБА_3 прийняв подарунок
16 000 гривень від свого батька ОСОБА_7 для
оплати коштів за квартири, яка
будується «ЛМН Сервіс».

Суд критично оцінює представлені
розписки про дарування батьком синові
грошових коштів, оскільки вони
оформлені в простій письмовій формі,
враховує родинні стосунки між ними та
вважає, що вони представлені з метою
позбавлення права власності позивачки
на майно, яке придбано під час шлюбу.

05 січня 2006 року між ТзОВ «ЛММ Сервіс» в
особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4 укладено договір №15/01 про
пайову участь у будівництві житлового
будинку по вул.Симоненка в
м.Івано-Франківськ.

Відповідно до акту приймання-передачі
квартири №47 в багатоквартирному
житловому будинку із закладами
громадського призначення (1-ша черга) по
АДРЕСА_1 ТзОВ «ЛММ Сервіс», в особі
директора ОСОБА_6 згідно договору №15/01
від 10.01.2006 року передає, а громадяни
ОСОБА_3, ОСОБА_4 приймають у власність
трьохкімнатну квартиру за №47,
загальною площею 82,0 кв.м. четвертий
поверх.

Згідно із довідкою ТзОВ «ЛМН Сервіс»
від 17.10.2011 року №665 загальна сума
внесених інвесторами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
у будівництво багатоквартирного
житлового будинку по АДРЕСА_1 за
Договором №15/01 від 05.01.2006 року на
квартру №47 загальною площею 82,0 м.кв.
становить 181 969 грн. 03 коп. Частки у праві
власності за погодженням сторін
визнано рівними.

Положенням ч. З ст. 368 Цивільного
Кодексу України визначено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором, або законом.

Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного
кодексу України майно набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба, тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. За змістом ст. ст. 69, 70
Сімейного кодексу України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. ч. 1,4 ст. 71
Сімейного кодексу України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Відповідно до свідоцтва про одруження
серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували в шлюбі з 19.07.2003 року,
заочним рішенням Перемишлянського
районного суду Львівської області від
29.07.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
розірвано.

Згідно із свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 10.09.2010
року 1/2 частина трьохкімнатної
квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на
праві приватної власності.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від
21.12.2007 року №11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" вирішуючи спори про поділ
майна подружжя, суди повинні
враховувати, що само по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про драво на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні згоди
- виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи.

Згідно із зазначеними нормами при
вирішенні питання про визнання майна
подружжя їх спільною сумісною
власністю чи особистою приватною
власністю з»ясуваню підлягають, як
підстави й час набуття такого майна,
так і джерела його придбання. Згідно
п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного
суду України поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами
встановленими ст.ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК
України. Вирішуючи спори між подружжям
про майно необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з»ясувати джерело і час
його придбання.

Судом встановлено, що підтверджується
письмовими доказами та поясненнями
сторін по справі, за час шлюбу ОСОБА_3
набув права власності на 1/2 частину
квартири, що по АДРЕСА_1 відповідно до
договору №15/01 від 05.01.2006 року яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Таким чином за час
спільного перебування в шлюбі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 було набуто майно, яке
складається з 1/2 частини квартири, що
по АДРЕСА_1, що є спірним майном.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 ЦК України,
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Крім того, за правилами ст. 369
Цивільного кодексу України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Відповідно до ст.. 316 Цивільного кодексу
України ,правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, що передбачено ст. 317 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4
відповідно до Договору №15/01 від 05.01.2006
року належить 1/2 частки трьохкімнатної
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Як встановлено положеннями ст.319
Цивільного кодексу України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав. Власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі. Діяльність
власника може бути обмежена чи
припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

В разі порушення права власності,
згідно з положеннями ст.386 Цивільного
кодексу України, держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності. Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

У разі якщо право власності
оспорюється або не визнається іншою
особою, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності відповідно до ст. 392 ЦК
України .

Отже, враховуючи наведене, судом
встановлено, що ОСОБА_4 належить право
власності на 1/2 частки трьохкімнатної
квартири АДРЕСА_1, яка правомірно
набута нею на підставі вищевказаного
договору про дольову участь у
будівництві будинку. Таким чином
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4
задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3
підлягають частковому задоволенню, а
саме слід визнати за ОСОБА_2, право
власності на 14 частину нерухомого
майна - квартиру по АДРЕСА_1, а також
визнати за ОСОБА_3 право власності на 14
частину нерухомого майна - квартиру по
АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_3 набув права
власності на 1/2 частину квартири по
АДРЕСА_1 за час перебування в шлюбі.

Згідно ст. 21 ЦК України, суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 215-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково. Скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - квартиру по АДРЕСА_1,
видане Івано-Франківським ОБТІ 10.09.2010
року в частині належності права
власності на 12 частку за ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 право власності на 14
частину нерухомого майна - квартиру по
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2 право власності на 14
частину нерухомого майна - квартиру по
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3 право власності на 12
частину нерухомого майна - квартиру по
АДРЕСА_1.

В задоволенні вимог до ОСОБА_4 -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ідентифікаційний
номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - 850 грн.
сплаченого судового збору, 60 грн. ІТЗ
судового процесу та 500 грн. за надання
правової допомоги.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Івано-Франківської
області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя:
Островський Л.Є.