АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2191/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого судді - Гринчука
Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.В.,

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю ОСОБА_1,

ОСОБА_2 та його представника - адвоката
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору -
приватний нотаріус Хмельницького
районного нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу з апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 30 вересня 2014 року, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 з
доповненими під час розгляду справи в
суді позовними вимогами про визнання
недійсним договору купівлі-продажу.

На обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначила, що 20 вересня 2013 року на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу вона продала,
а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали належний їй
на праві приватної власності житловий
будинок АДРЕСА_1.

Договір був укладений під впливом
тяжкої обставини, оскільки її батьки
хворіли і потребували значних витрат
на лікування, дочка є студентом, вона
щойно звільнилася з-під варти, а її
чоловік потребував юридичної допомоги
в зв'язку із звинуваченням у вчиненні
тяжкого злочину.

За таких обставин вона вирішила здати
належний їй будинок, розташований по
АДРЕСА_1 під заставу та отримати
необхідні кошти. Однак під час
підписання договору в нотаріуса їй на
підпис було надано договір
купівлі-продажу будинку, при цьому
покупці її заспокоїли, що різниці між
договором застави та купівлі-продажу
немає, тому вона його і підписала.

На її думку цей договір є недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 233 ЦК
України як такий, що вчинений під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах.

Крім того, в заяві про доповнення вимог
ОСОБА_1 зазначила, що при укладенні
спірного правочину мала місце також і
помилка щодо обставин, які мають
істотне значення (ст. 229 ЦК України),
оскільки ціна будинку, за якою його
було реалізовано 20 вересня 2013 року є
значно меншою від ринкової ціни, яка
існувала на час його продажу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 30
вересня 2014 року в задоволенні позову
було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, посилаючись на
неповне встановлення судом обставин
справи, які мають значення для
правильного вирішення справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

При цьому апелянт зазначила, що
судом не взято до уваги надані нею
докази, які підтверджують зазначені в
позові обставини щодо укладення
спірного договору під впливом тяжких
обставин.

В суді ОСОБА_1 підтримала
апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 та його представник в
судовому засіданні проти доводів
апеляційної скарги заперечили та
пояснили, що рішення суду є законним та
об'єктивним.

Приватний нотаріус ОСОБА_6 в
судове засідання не з'явилася, в
письмовій заяві просила розгляд справи
провести без її участі, проти
апеляційної скарги заперечила та
зазначила, що під час укладення
спірного правочину були дотримані всі
вимоги закону.

Заслухавши пояснення учасників
процесу та перевіривши матеріали
справи колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Статтею 308 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини, які мають значення для
справи, дав належну оцінку доказам, в
результаті чого прийшов до правильного
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 4 серпня
2011 року ОСОБА_1 стала одноосібним
власником житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1. Ціна, за якою
позивачем було придбано будинок
відповідно до п. 3 Договору складає 37 420
грн., що за кусом НБУ на день вчинення
правочину становило 4 695,11 дол. США.

20 вересня 2013 року між ОСОБА_1 з однієї
сторони та ОСОБА_2, ОСОБА_4 з іншої
сторони було укладено нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
вищевказаного будинку, відповідно до
якого майно перейшло у власність
покупців, які сплатили за нього
продавцю 42 599 грн., що за курсом НБУ на
день продажу становило 5 331,54 дол. США. В
цьому випадку ринкова вартість житла
була визначена на підставі висновку
суб'єкта оціночної діяльності -
підприємства „Карат". Як вбачається з
його змісту замовником проведення
дослідження була ОСОБА_1

На даний час власником спірного майна є
ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні позову суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що справа не містить об'єктивних
даних, на підставі яких можливо було б
зробити висновок про недійсність
спірного правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Частиною 1 статті 229 вказаного Кодексу
передбачено, що якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

З роз'яснень Пленуму ВСУ, які викладені
в п.п. 19, 23 постанови №9 від 06.12.2009 року
„Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними"
вбачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язує прийняти майно
(товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК
України договір купівлі-продажу
вважається укладеним, якщо сторони
мають повну уяву не лише про предмет
договору, а й досягли згоди про всі його
істотні умови.

В даному випадку суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність в справі доказів, які б
вказали на те, що оспорюваний правочин
був вчинений був вчинений під впливом
тяжкої обставини і на вкрай невигідних
умовах.

При цьому доводи апеляційної скарги не
вказують на обставини, які б
спростували висновок суду, і зводяться
лише до переоцінки доказів, які були
досліджені судом з дотриманням вимог
ст. 212 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що ціна
будинку, за якою він був реалізований
на підставі оспорюваного договору є
значно меншою від ринкової ціни,
встановленої на будинки аналогічного
типу на дату продажу, 20.09.2013 року, що, на
її думку свідчить про помилку з її
сторони при укладанні правочину,
безпідставне.

З матеріалів справи вбачається, що ціна
будинку, вказана в договорі
купівлі-продажу від 20.09.2013 року
відповідає оцінці спірного майна, яка
була проведена оцінювачем
підприємства „Карат" на замовлення
самої ж ОСОБА_1

Слід також зауважити, що при придбанні
спірного житлового приміщення в 2011
році ОСОБА_1 сплатила попередньому
власнику 37 420 грн., що за курсом НБУ на
день вчинення правочину становило 4 695,11
дол. США. В той же час, як за реалізацію
будинку в 2013 році позивач отримала 42 599
грн., що за курсом НБУ на день продажу
становило 5 331,54 дол. США.

Позивач не надала об'єктивних даних про
те, що оспорюваний правочин вона
вчинила під впливом тяжкої обставини.

Наявність захворювання у її батьків,
які є особами похилого віку, навчання
дочки у вищому навчальному закладі,
відсутність у неї самостійного
заробітку після звільнення з місць
позбавлення волі, необхідність надання
професійної правової допомоги
чоловікові, засудженому за вчинення
злочину, не є свідченням такого.

Враховуючи вимоги п. 23 постанови
Пленуму ВСУ №9 від 06.12.2009 року „Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними", в
справі відсутні докази того, що спірний
правочин був вчинений на вкрай
невигідних для ОСОБА_1 умовах. При цьому
позивач крім підстав для визнання
договору недійсним, передбачених ст. 233
ЦК України, вказала також і на те, що при
укладанні правочину вона діяла під
впливом помилки (ст. 229 ЦК), що є
взаємовиключними обставинами при
вирішенні питання щодо дійсності
правочину.

Не спростовують висновків суду
першої інстанції й інші доводи
апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 30
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
Р.С. Гринчук

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції - Мазурок
О.В.. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 19,20