АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/1371/14
Головуючий в 1їй інстанції - Шавула В.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Городничої В.Г., Лаченкової О.В.

при секретарі -Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року у справі за позовом Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи до ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди,

встановив:

Державна інноваційна
фінансово-кредитна установа(далі
ДІФКУ) звернулася з позовом до ОСОБА_2, і
просила суд стягнути з відповідача на
її користь матеріальну шкоду у розмірі
8 854,09 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ДІФКУ
посилається на те, що 21.09.2012 року
Державною фінансовою інспекцією
України було виставлено вимогу про
усунення порушення, а саме:
відшкодування за рахунок винних осіб
шкоди, заподіяної ДІФКУ у зв'язку із не
проведенням претензійно-позовної
роботи, за період виконання
відповідачем обов'язків директора
відділення по стягненню дебіторської
заборгованості, позивачу заподіяна
матеріальна шкода на суму 547 000,00 грн.
Крім того ревізією встановлено, що в
період з 01.09.2009 року по 31.05.2010 року
відповідачем зайво списані у вересні
2009 року та квітні 2010 року
паливно-мастильні матеріали на суму
1545,33 грн.

На підставі вищевикладеного, позивач,
відповідно до ст.. 132 КЗпП України
просить суд стягнути із ОСОБА_2 середню
заробітну плату відповідача в розмірі
7308,76 грн., та ст. 1166 ЦК України,
матеріальну шкоду у розмірі 1545,33 грн., а
всього 8 854,09 грн..

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

ДІФКУ звернулася з апеляційною скаргою
на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року, де ставить питання про скасування
рішення та ухвалення нового рішення,
яким задовольнити позов, посилаючись
на те, що рішення ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню, рішення суду - зміні в
частині обгрунтування, згідно п.п. 3,4 ст.
309 ЦПК України, з ухваленням нового
рішення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ДІФКУ, суд першої інстанції
виходив з того, що позовні вимоги
необґрунтовані та безпідставні, так як
посадові обов'язки відповідача,
перелічені у п.6.4. положення про
Дніпропетровське регіональне
відділення Української державної
інноваційної компанії
(правонаступником якої є Державна
інноваційна фінансово-кредитна
установа), не передбачають проведення
головою відділення
претензійно-позовної роботи по
стягненню дебіторської заборгованості
та контроль за її проведенням.

Між тим з такими висновками суду в
повній мірі погодитися не можна з
наступних підстав.

Відповідно до п.6.4. положення про
Дніпропетровське регіональне
відділення Української державної
інноваційної компанії голова
Відділення Компанії організовує
роботу Відділення відповідно основних
напрямів діяльності Компанії.

Відповідно до п. 3.2 постанови Кабінету
Міністрів України від 15.06. р. № 979
«Питання Української державної
інноваційної компанії» (в редакці
20.09.2006 р. № 1335) завданнями Компанії є
забезпечення повернення до Компанії
інноваційних позик, наданих
ліквідованим Державним інноваційним
фондом і регіональними відділеннями, а
також забезпечення управління іншими
борговими зобов'язаннями згідно із
законодавством, у тому числі шляхом
реструктуризації та запровадження
управління борговими зобов'язаннями
дебіторів /а.с. 78-84/.

Згідно п. 3.1.12 положення про
Дніпропетровське регіональне
відділення Української державної
інноваційної компанії функціями
Відділення Компанії є забезпечення
повернення позик та кредитів.

Отже, колегія суддів вважає, що
відповідач як голова Відділення
Компанії, повинен був організовувати
роботу Відділення відповідно основних
напрямів діяльності Компанії, зокрема
забезпечення повернення інноваційних
позик, шляхом проведення
претензійно-позовної роботи.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Частиною третьою статті 233 КЗпП
встановлено, що для звернення власника
або уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди. Цей строк застосовується і при
зверненні до суду вищестоящого органу
або прокурора.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України, від 29.12.1992, № 14
"Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками", судам необхідно
перевіряти, чи додержаний власником
або уповноваженим ним органом,
встановлений ст. 233 КЗпП, річний строк з
дня виявлення заподіяної працівником
шкоди для звернення в суд з позовом про
її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день,
коли власнику або уповноваженому ним
органу стало відомо про наявність
шкоди, заподіяної працівником. Днем
виявлення шкоди, встановленої в
результаті інвентаризації
матеріальних цінностей, при ревізії
або перевірці фінансово-господарської
діяльності підприємства, установи,
організації, слід вважати день
підписання відповідного акта або
висновку.

Згідно довідки ревізії, проведеної
Державною фінансовою інспекцією
України від 01.08.2012 року, встановлені
порушення, які стали підставою для
звернення з цим позовом до суду.

Зазначена довідка підписана головним
бухгалтером установи 02.08.2012 року та
директором установи 07.08.2012 року /а.с. 38/.

З позовом ДІФКУ звернулося лише 21.09.2013
року, тобто з пропуском річного строку
передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснюється, що встановлені
статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню у зв'язку з
пропуском позивача для звернення до
суду.

Таким чином, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
рішення змінити в частині
обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року змінити в частині обґрунтування
відмови у позові.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: