Справа № 1327/4796/12
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/5700/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі: головуючого - судді:
Берези В.І., суддів: Бойко С.М.,
Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря
судового засідання: Брикайло М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 28 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа ПАТ «Кредобанк» про поділ
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
майна особистою власністю, -

в с т а н
о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Визано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
право власності на 1/2 частину
автомобіля марки КІА MAGENTIS, державний
номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та право власності на
1/2 частину автомобіля марки КІА MAGENTIS,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року
випуску. Стягнуто з ОСОБА_2 1161 грн.
судового збору в дохід держави та у
користь позивача 1337, 30 грн. сплаченого
судового збору. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання майна, а саме квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
автомобіля марки КІА MAGENTIS, д.н.з. НОМЕР_1,
2008 року випуску особистою приватною
власністю ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач за
первісним позовом та позивач за
зустрічним - ОСОБА_2, просить рішення
скасувати, ухвалити нове, яким у позові
ОСОБА_3 відмовити, а його зустрічні
вимоги задоволити. Зазначає про те, що
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального
права. Висновки суду не відповідають
обставинам справи. Первісні вимоги
позивачки стосувались поділу
квартири, питання щодо поділу
автомобіля така не ставила, лише як
після уточнення своїх позовних вимог.
Окрім того, позивач не вказувала слова
частка, коли заявляла вимогу щодо права
на ? спірного майна, така вимога не
вказує, про яку частку йдеться - реальну
чи ідеальну. Зазначене майно, про яке
позивачкою ставилось питання щодо його
поділу, є неподільним, та суд не міг
проводити його реального поділу. Суд не
визначив ідеальної частки у майні.
Одночасно з визнанням за кожним з
подружжя права власності на ідеальні
частки у спірній квартирі, суд повинен
був ухвалити рішення про залишення
цього майна у спільній частковій
власності, однак цього не зробив, що
не відповідає вимогам матеріального
права. Суд не з`ясував джерела
придбання розподілюваного майна.
Спірна квартира хоч і була придбана
на його ім`я, проте придбав таку за
рахунок коштів, отриманих від
відчуження квартир, які належали йому
до укладення шлюбу, тому спірна
квартира є його особистим майном. Не
відповідає дійсності, що позивач брала
участь у витратах по ремонту квартири,
та те, що отримала кошти за розпискою в
сумі 3000 доларів США в товариша свого
брата перед купівлею квартири. Про таку
позику він не знав, а довідався лише у
судовому засіданні. З її, позивачки,
депозитних рахунків видно, що після
купівлі квартири 16.10.2010 року вона
поклала на депозит 3 000 дол. США як
спільні кошти. Поділений судом
автомобіль не є спільною власністю, а
подарований батьками йому до
тридцятиріччя. Батько включений до
техпаспорту як особа, що може таким
управляти.

Заслухавши апелянта ОСОБА_2, його
представника - адвоката ОСОБА_4,
представника позивача адвоката
ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до
наступного.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_3
та ОСОБА_2 з 27.05.2000 р. перебували у
зареєстрованому шлюбі. Від даного
шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 15.10.2012 року
(справа № 1327/3514/2012), шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був розірваний.

На підставі договору купівлі-продажу
квартири від 15.10.2010 року, укладеного між
ОСОБА_7 (продавцем) і ОСОБА_2 (покупцем),
останній придбав 2-х кімнатну квартиру,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 44,8 кв.м, що на день
купівлі коштувала 32783,00 грн.

Як вбачається з Витягу звіту про
вартість майна від 17.05.2013 р., складеного
суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8,
ринкова вартість даної (спірної)
квартири становить 142160, 30 грн. Дана
квартира була придбана подружжям у
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до кредитного договору №
А010131 від 09.10.2008 р., укладеного між ВАТ
«КРЕДОБАНК» (на даний час - ПАТ
«КРЕДОБАНК») і ОСОБА_2 (п.п.2.1.,2)
останньому надано кредит в сумі 9555
доларів США на строк до 01.02.2014 р. для
потреб здійснення повно/часткової
оплати за договором купівлі - продажу
транспортного засобу марки КІА, модель
МАGENTIS, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_2,
укладеного між позичальником і ДП
«Ніко - Захід» ТзОВ «Ніко - Україна».

Спірний автомобіль зареєстрований на
праві власності за ОСОБА_2 відповідно
до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 11.10.2008 р.
Червоноградський ВРЕР ДАІ при ГУМВСУ у
Львівській області. В графі «особливі
відмітки» даного свідоцтва зазначено
«кредит кредобанк з правом керування
ОСОБА_2 ОСОБА_3, відчуження заборонено».

Відповідно до договору застави від
14.10.2008 р., укладеного між ВАТ
«КРЕДОБАНК» (ПАТ «КРЕДОБАНК») і ОСОБА_2
(п.п. 1.1.,1.2.1.4,1.6.) для забезпечення
зобов'язань за кредитним договором від
09.10.2008 р. № А010131 останній передав банку
у заставу вищеназваний автомобіль,
предмет застави оцінено сторонами у 84000
грн., а заставлений автомобіль
залишається власністю заставодавця
(ОСОБА_2).

Як вбачається з Витягу зі звіту про
вартість майна від 17.05.2013 р., складеного
суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8,
ринкова вартість спірного автомобіля
марки КІА становить 97038,61 грн.

Відповідно до розписки від 12.10.2010 р.
вбачається, що ОСОБА_3 отримала в позику
грошові кошти в сумі 3000 доларів США у
гр. ОСОБА_9

Як вбачається із виписок щодо руху
грошових коштів на рахунках, відкритих
на ОСОБА_3 за 2005-2013 роки, остання у
вказаний період володіла та
розпоряджалася грошовими коштам в
національній та іноземній валюті.

Задовольняючи позов позивача про поділ
майна подружжя в рівних частинах, суд
прийшов до висновку про те, що спірне
майно - квартира, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки
КІА MAGENTIS, державний номерний знак
НОМЕР_1, 2008 року випуску, придбане
подружжям у зареєстрованому шлюбі, є
спільною сумісною власністю та
відповідно розділив таке, враховуючи
принцип рівності часток у спільному
майні, визнавши за кожним право
власності на 1/2 частину квартири та
автомобіля. Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову про визнання
спірного майна особистою власністю
одного з подружжя - позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_2, суд першої
інстанції вказав на відсутність
доказів на підтвердження віднесення
спірного майна до особистої приватної
власності.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Так, згідно зі ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав без поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У відповідності до статті 69 СК України,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. При цьому статтею 71
СК України визначено, що майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними
в натурі.

Відповідно до ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Статтею 68 СК України
визначено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

Пленум Верховного Суду України в
Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» зазначив у
п. 22, що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - з дійсної його
вартості на час розгляду справи.

Статтею 372 ЦК України визначено,що
майно, яке є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.25 вищезазначеної
Постанови, в разі, якщо неподільні
речі не можуть бути реально поділені
між подружжям відповідно до їх часток,
суд визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п., п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року N 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч.6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з матеріалів справи,
спірне майно придбане у шлюбі,
квартира - у 2010 р., автомобіль - у 2008
році.

Доводи апелянта про те, що спірна
квартира куплена ним, за його особисті
кошти, які отримані від відчужуваних
попередніх квартир, на увагу не
заслуговують з огляду на наступне.

Так, за договором купівлі-продажу
квартири по АДРЕСА_1, яка є
спірною,укладеним між колишнім
подружжям, покупцем є відповідач
ОСОБА_2, така куплена 15.10.2010 року за
ціною 32783 грн. /а.с.8, т.1/.

Як видно з договору купівлі - продажу
від 01.07.2005 р., мати відповідача - ОСОБА_10,
купила трикімнатну квартиру у
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 за адресою
АДРЕСА_2 за ціною 23252 грн. та стала
одноосібним власником цієї купленої
квартири. У даній квартирі стали
проживати і сторони.

Матеріали справи не містять доказів
щодо вартості двокімнатної квартири по
АДРЕСА_3, після відчуження якої куплено
вищезазначену трикімнатну квартиру
теж по вул. Стуса, та того, що відповідач
ОСОБА_2 кошти від вартості 1/3 йому
належної частки цієї двокімнатної
квартири вклав у купівлю саме спірної.

Разом з тим, після продажу трикімнатної
квартири у 2010 р., власником якої була
мати відповідача, придбано дві різні
квартири - однокімнатну по АДРЕСА_4,
яку купила мати відповідача ОСОБА_10
згідно з договором купівлі - продажу
від 15.10.2010 р. за ціною 22203 грн. /а.с.49, т.1/
та двокімнатну по АДРЕСА_1, яку купив за
договором купівлі - продажу від 15.10.2010 р.
ОСОБА_2 - відповідач за ціною 32783 грн.
/а.с.8, т.1/.

Таким чином, з наявних у справі
договорів купівлі - продажу
вищевказаних квартир вбачається, що
вартість купленої спірної квартири
відповідачем є значно вищою в т.ч. і від
вартості попередньо проданої його
матір`ю трикімнатної квартири, що
спростовує твердження апелянта про
вкладення у купівлю особистих коштів
від вартості частки відчуженої
двокімнатної квартири по АДРЕСА_3 ще у
2005 р.

Як вбачається з ОСОБА_12 зі звіту про
вартість майна від 17.05.2013 р., складеного
суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8,
ринкова вартість даної спірної
квартири на час розгляду справи
становить 142160, 30 грн., тобто така зросла
втричі за час спільного проживання з
часу купівлі та свідчить про те, що
подружжям за час спільного проживання
здійснено заходи по зростанню вартості
квартири, про що вказувала і позивач.

Відтак, вирішуючи щодо поділу спірного
майна-квартири, суд першої інстанції
вірно зазначив про відсутність доказів
у підтвердження віднесення спірного
майна до особистої власності
відповідача.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта щодо незаконності та
необґрунтованості рішення в частині
поділу спірного автомобіля.
Апелянт-відповідач пов`язує своє
одноособове право на спірний
автомобіль з тим, що такий подарований
батьками на тридцятиріччя та куплений
на належні батькам кошти та його
особисті, в т.ч. і отримані за договором
кредиту.

Так, спірний автомобіль був придбаний
ним під час перебування у шлюбі
відповідно до кредитного договору №
А010131 від 09.10.2008 р., укладеного між ВАТ
«КРЕДОБАНК» і ОСОБА_2, за умовами якого
останньому було надано кредит у
розмірі 9555 доларів США. Судом першої
інстанції з'ясовано, що ОСОБА_3
надавалась згода на передачу
автомобіля у заставу, погашення
кредиту за розрахунковими документами
(квитанціями про оплату) здійснював
особисто ОСОБА_2, окрім того батько
відповідача (апелянта) поручителем за
кредитними зобов'язаннями не
виступав. Враховуючи наведене, в силу
ч. 3 ст. 61 СК України, це означає, що даний
договір був укладений в інтересах
сім'ї, автомобіль є спільним майном
подружжя і підлягає поділу, враховуючи
рівність часток спільного майна
подружжя, іншими доказами на
підтвердження доводів відповідача про
спірний автомобіль як його особисту
власність висновок суду не
спростовується.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про невірне визначення часток
у спільному майні.

Так, у разі наявності в майні, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, неподільних речей,
то в силу частини другої статті 71 СК
України такі речі присуджуються одному
з подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними, з присудженням
одному з подружжя грошової
компенсації, замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, і за змістом частин четвертої,
п'ятої статті 71 СК України присудження
такої грошової компенсації можливе
лише за згодою того з подружжя, якому
вона присуджується, а також за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

У разі невчинення таких дій, а також
невчинення одним із подружжя дій щодо
припинення права другого з подружжя на
частку у спільному майні, передбачених
статтею 365 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між
подружжям відповідно до їхніх часток,
суд визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу й
залишає майно в їхній спільній
частковій власності.

За відсутності вимоги щодо виділу
майна у натурі, враховуючи
неподільність речей -спільного майна,
суд першої інстанції, враховуючи
уточнену вимогу позивача /а.с.21 т.1/,
вірно визначив рівність часток у майні
та закріпив кожному право на ці частки,
визначивши його ідеальні частки без
реального поділу, що відповідає
вищенаведеним нормам Сімейного та
Цивільного кодексу України та
спростовує доводи апелянта щодо
невірного визначення часток у спірному
майні.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, суд, з`ясувавши обставини
спору, проаналізувавши зібрані докази,
дав їм належну правову оцінку і ухвалив
рішення, що відповідає вимогам закону.

А тому, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ч.1 ст.307, ч. 1 ст. 308, ст.ст. 313,
314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и
л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 28 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів подачею
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.