Справа № 159/5279/14-ц
Провадження № 2/159/1195/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
08 грудня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

під головуванням судді Миронюка М.Г.,

за участю секретаря Посполітак Г.О.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А
Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_3 про виселення без надання
іншого жилого приміщення .

Свою вимогу обґрунтовує тим, що
згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 25 січня 2007 року їй
на праві власності належить житловий
будинок в АДРЕСА_1

05 липня 2013 року вона розірвала
шлюб з відповідачем у справі ОСОБА_3,
який зареєстрований у даному
житловому будинку з 16 травня 1987 року .

З моменту розірвання шлюбу
відповідач почав створювати їй та
їхнім дітям нестерпні умови для
проживання у належному їй житловому
приміщенні, оскільки був агресивним,
систематично зловживав спиртними
напоями. Окрім того, своєю аморальною
поведінкою відповідач почав
принижувати її гідність та гідність
дітей, зчиняти скандали, висловлювати
погрози та звинувачення на її адресу
та адресу дітей.

Відповідач ніде не працює, веде
паразитичний, антисоціальний спосіб
життя, часто вчиняє сварки, скандали,
виражається нецензурною лайкою,
погрожує їй та дітям фізичною
розправою, вдається до застосування
насильства.

Як вбачається з листа
Ковельського МВ УМВС України у
Волинській області від 31.07.2014 №9/2532:
«Згідно бази даних Ковельського МВ
громадянин ОСОБА_3 перебуває на обліку
в Ковельському МВ, як сімейний дебошир
з 27.06.2013. Відносно нього виносились
офіційні попередження, передбачені
Законом України «Про попередження
насильства в сім'ї». За вчинення
протиправних дій в побуті громадянин
ОСОБА_3 притягувався до
адміністративної відповідальності
20.06.2013 за ч. 1 ст. 173-2 Куп АП та 04.09.2013 за ч.2
ст. 173-2 КУпАП. Також з приводу
протиправної поведінки в побуті зі
сторони громадянина ОСОБА_3 мали місце
звернення її звернення до органів
внутрішніх справ ЄО №3402 від 13.06.2013 , ЄО
№5215 від 02.09.2013, ЄО №2446 від 05.05.2014, ЄО №2702
від17.05.2014, ЄО №4409 від 26.07.2014.

З громадянином ОСОБА_3 проводились
бесіди профілактичного характеру з
приводу недопущення ним протиправної
поведінки в побуті, однак на прохання
та зауваження він реагує недостатньо».

Як власник будинку та мати двох
дітей вона піклуюся про створення в
родині доброзичливої та сприятливої
морально-психологічної атмосфери,
атмосфери сімейної злагоди та затишку,
а відтак - потребую поваги, тиші та
спокою.

Однак, аморальна поведінка
відповідача, а також неодноразове
вчинення ним правопорушень проти її
особистих прав та свобод, а також прав
та свобод неповнолітніх дітей, робить
неможливим для неї та дітей подальше
спільне проживання з відповідачем в
одному житловому приміщенні.

Як наслідок - факт проживання
відповідача у житловому приміщенні, що
є її приватною власністю, суттєво
порушує права, як власника даного
приміщення. А порушення прав власника є
підставою для звернення до суду для
усунення перешкод у володінні,
користуванні та розпорядженні своїм
майном.

Згідно зі статтею 116 Житлового
кодексу України , якщо наймач, члени
його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Позивачка зазначає, що для
застосування норм цієї статті
необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Під
заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Просить виселити відповідача
ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 без
надання йому іншого жилого приміщення.

Суд заслухавши пояснення сторін
та дослідивши письмові докази прийшов
до висновку, що в у позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про виселення без надання
іншого жилого приміщення слід
відмовити.

Як встановлено в судовому
засіданні позивачка ОСОБА_1 є власником
житлового будинку в АДРЕСА_1, що
стверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 25.01.2007
року та витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно.

З будинкової книги для
прописки громадян, проживаючих в
будинку АДРЕСА_1 стверджується, що
відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в
даному будинку.

Випискою з рішення
Ковельського міськрайонного суду від 05
липня 2013 року стверджується, що сторони
розірвали шлюб і дане рішення суду
набрало законної сили 16.07.2013 року.

З пояснення позивачки ОСОБА_1
вбачається, що відповідач з квітня 2013
року виселився з житлового будинку в
АДРЕСА_1 і фактично проживає в АДРЕСА_2.

Дана обставина відповідачем
ОСОБА_3 не осорюється.

Відповідно до ст.61 ч.1 ЦПК Ураїни
обставина фактичного місця проживання
відповідача не потребує доведення.

Довідкою Любитівської
сільської Ради від 04.11.2014 року також
стверджується, що ОСОБА_3 з квітня 2014
року за адресою АДРЕСА_1 не проживає.

Письмовими поясненнями ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 стверджують, які надала суду
позивачка, стверджується, що ОСОБА_3 з
квітня 2013 року за адресою АДРЕСА_1 не
проживає.

В судовому засіданні
встановлено, що відповідач ОСОБА_3
притягувався до адміністративної
відповідальності по ст.173 - 2 ч. 1 КУпАП та
з ним проводились бесіди
профілактичного характеру і
виносились офіційні попередження,
передбачені Законом України « Про
попередження насильства в сім'ї».

Разом з тим позивачкою не надано
копій цих попереджень, і вона не
зверталась до суду про витребування
цих доказів.

Стаття 116 ч. 1 ЖК України
передбачає, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, проаналізувавши
зібрані докази по справі суд прийшов до
висновку, що в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про виселення без надання іншого
жилого приміщення слід відмовити з
наступних підстав.

Суд відмовляючи в позові виходить з
того, що підставою для виселення на яку
позивачка вказує в позовній заяві є
систематичне порушення відповідачем
правил співжиття, що робить неможливим
для інших проживання із ним в одній
квартирі.

В обґрунтування своєї вимоги
позивачка ОСОБА_1 посилається на лист
начальника Ковельського МВ УМВС
України у Волинській області від 31.07.2014
№9/2532 з якого вбачається, що згідно бази
даних Ковельського МВ громадянин
ОСОБА_3 перебуває на обліку в
Ковельському МВ, як сімейний дебошир з
27.06.2013. Відносно нього виносились
офіційні попередження, передбачені
Законом України «Про попередження
насильства в сім'ї». За вчинення
протиправних дій в побуті громадянин
ОСОБА_3 притягувався до
адміністративної відповідальності
20.06.2013 за ч. 1 ст. 173-2 Куп АП та 04.09.2013 за ч.2
ст. 173-2 Куп АП. Також з приводу
протиправної поведінки в побуті зі
сторони громадянина ОСОБА_3 мали місце
звернення її звернення до органів
внутрішніх справ ЄО №3402 від 13.06.2013 , ЄО
№5215 від 02.09.2013, ЄО №2446 від 05.05.2014, ЄО №2702
від17.05.2014, ЄО №4409 від 26.07.2014.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні щодо притягнення його до
адміністративної відповідальності за
ч.2 ст. 173-2 Куп АП заперечив та пояснив,
що він притягнутий до адміністративної
відповідальності за ст. 173-2 Куп АП лише
один раз, і ці доводи не спростовані
позивачкою в судовому засіданні.

Позивачем також не надано копій
офіційних попереджень, які передбачені
Законом України «Про попередження
насильства в сім'ї», і на які вказує в
своєму листі начальник Ковельського
МВ УМВС України у Волинській області
від 31.07.2014 №9/2532 та вона не надала суду
доказів про те, що копії цих
попереджень вона не могла отримати, а
також не просила суд витребувати ці
докази, і тому суд вважає, що позивачка
не надала суду належних доказів, які
свідчать про застосування до ОСОБА_3
заходів попередження, що
застосовуються органами внутрішніх
справ.

Посилання позивачки на свої
звернення до органів внутрішніх справ
ЄО №3402 від 13.06.2013, ЄО №5215 від 02.09.2013, ЄО
№2446 від 05.05.2014, ЄО №2702 від17.05.2014, ЄО №4409
від 26.07.2014 з приводу протиправної
поведінки відповідача судом
відхиляються, оскільки дані звернення
не свідчать про порушення ОСОБА_3 норм
співжиття, які роблять неможливим для
інших проживання із ними в одній
квартирі, так як доказів про
притягнення відповідача за цими
зверненнями до адміністративної
відповідальності чи застосування до
нього заходів громадського впливу
суду не надано.

В судовому засіданні також
встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не
претендує на дане житло, а зніматись з
реєстрації не бажає з метою
перешкодити дружині продати будинок.

Відповідач ОСОБА_3 визнав також , що
він проживає в іншому місці та що з
будинку позивачки забрав всі свої речі.

Суд вважає, що за таких обстави
відсутні підстави передбачені ст. 116 ч.1
ЦК України для виселення відповідача
без надання іншого житла у разі
систематичного порушення ним правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання із ним в одній
квартирі, оскільки в судовому
засіданні встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації в
будинку позивачки не проживає, він
виселився в добровільному порядку і
місце його фактичного проживання
являється будинок АДРЕСА_2, а тому, коли
особа не проживає в житловому будинку,
то вона не може порушувати правила
співжиття і не може робити не можливим
для інших проживання із ним в одній
квартирі.

На думку суду в разі порушення
відповідачем громадського порядку він
має нести адміністративну
відповідальність.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
висновку у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
виселення без надання іншого жилого
приміщення відмовити.

Щодо зняття позивача з реєстрації
відповідача, то позивачка може
захистити свої права шляхом
пред'явлення позову до суду відповідно
за правилами ст.405 ч.2 ЦК , так як на
правовідносини між власником житла і
бувшим членом сім'ї власника житла
поширюються саме норми цієї статті, яка
регулює право членів сім'ї власника
житла на користування цим житлом.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України судові витрати позивачки по
сплаті судового збору залишаються за
нею.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 10, 60, 61 ч.1, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. 116 ЖК України, ст. 405 ЦК
України, суд, -

В
И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
виселення без надання іншого жилого
приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Повний текст рішення суду
виготовлено 12грудня 2014 року.

Головуючий:М. Г. Миронюк