Справа № 346/4687/13-ц
Провадження № 22-ц/779/253/2014
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів:
Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника відповідача П’ядицької
сільської ради Сікорського Р.Р.,
відповідача ОСОБА_6 та його
представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до П’ядицької сільської
ради, ОСОБА_6, третя особа на стороні
відповідача без самостійних вимог:
Управління Держкомземагенства в
Коломийському районі про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки та
усунення перешкод за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 05
грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 05
грудня 2013 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
П’ядицької сільської ради, ОСОБА_6,
третя особа на стороні відповідача без
самостійних вимог: Управління
Держкомземагенства в Коломийському
районі про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки, видані ОСОБА_6,
припинення права власності на земельні
ділянки та усунення перешкод в
користуванні дорогою.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в
якій посилаються на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Зокрема апелянти зазначають, що не
відповідає здобутим у судовому
засіданні доказам та свідчить про
порушення судом вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК
України висновок суду про те, що ними не
надано суду доказів, що дорога, яка
з'єднує вулицю Кринички з вулицею
Франка в с. П'ядики Коломийського
району Івано-Франківської області,
включена в площу земельної ділянки
ОСОБА_6 В своєму рішенні суд зазначає,
що встановлено збільшення земельної
ділянки ОСОБА_3, оскільки колишньому її
чоловіку було надано для будівництва
земельну ділянку площею 0,08 га, а в
наявності є більше ніж 0,08 га. При цьому
в рішенні зазначено, що із оглянутих
погосподарських книг П’ядицької
сільської ради видно, що після 1990 року
за її господарством рахувалося 0,15 га
землі, станом на 01.01.1995 року - 0,12 га, а на
даний час фактичний розмір згідно
кадастрового плану становить 0,1144 га.
Крім наданої їй для будівництва
земельної ділянки площею 0,08 га, в її
користуванні була ще рілля, таким чином
станом на 1990 рік у неї було 0,15 га землі.
Наведене свідчить про те, що її
земельна ділянка не збільшилася, а
навпаки зменшилася.

Безпідставними на думку апелянтів є
посилання суду на те, що неможливо
встановити, що спірна дорога була
передана ОСОБА_6, що підтверджується
поясненнями свідка ОСОБА_9 Проте
пояснення цього свідка спростовуються
іншими доказами, яким суд не дав
належної оцінки. Відповідач ОСОБА_6
купив земельні ділянки у ОСОБА_10 і у
договорі купівлі-продажу земельної
ділянки, посвідченому 19.12.2003 року,
зазначено, що ОСОБА_10 належить земельна
ділянка площею 0,5553 га на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю серії П-ІФ №007875.
Таким чином розмір та конфігурація
земельної ділянки ОСОБА_6 повинна
відповідати параметрам, зазначеним в
державному акті серії П-ІФ №007875. В
даному державному акті ОСОБА_10 від
точки А до точки Б значиться польова
дорога. В державному акті на право
власності на земельну ділянку,
виданому ОСОБА_6, дороги вже немає, при
тому, що межі земельної ділянки ОСОБА_3
не змінилися.

Також на думку апелянтів, суд не дав
оцінки рішенню сесії П’ядицької
сільської ради Коломийського району
від 31.05.2013 року №523-12/2013, яка розглянувши
звернення одинадцяти жителів вул.
Кринички с. П'ядики, зазначила, що
частина дороги від вул. Кринички
відноситься до земельних ділянок
ОСОБА_6, а так як земельні ділянки
перебувають у приватній власності, то
їм порекомендовано звернутися в суд.
Також жодної оцінки судом не дано акту
виїзної комісії від 21.06.2013 року, яка
встановила, що дорога повинна бути, а в
державному акті ОСОБА_6 дорога
відсутня, та листу відділу
регіонального розвитку містобудування
та архітектури від 15.11.2011 року №57.

Апелянти вказують, що не відповідають
дійсним обставинам справи твердження
суду про те, що вони не представили
доказів, що ними не погоджувалися межі
між суміжниками і це нічим не
підтверджено. Такі твердження суду
спростовуються технічним звітом,
надісланим суду управлінням
Держкомзему, у якому відсутній акт
встановлення і узгодження зовнішніх
меж. Незважаючи на їхні доводи, що вони
не погоджували межі, а також на
відсутність акту встановлення і
узгодження зовнішніх меж, суд дійшов
висновку про те, що ними не
підтверджено, що межі не погоджено.

Апелянти стверджують, що суд помилково
вважав, що вони не довели, що їхнє право
порушене. Відповідно до ст. 83 ЗК України
землі загального користування
населених пунктів (майдани, вулиці,
проїзди, шляхи) належать до земель
комунальної власності і належать на
праві власності територіальним
громадам. Вони, як жителі с. П'ядики та
вул. Кринички належать до даної
громади, оскільки спірна дорога вела до
їхніх господарств.

Також помилково, на думку апелянтів,
суд прийшов до висновку, що відповідно
до ст. 152 ЗК України визнання недійсним
державного акту є похідною нормою і
залежить від незаконності рішення
органу місцевого самоврядування чи
цивільно-правової угоди. Однак,
державні акти видавалися ОСОБА_6 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки, де зазначено, що
ОСОБА_6 переходить земельна ділянка,
яка належить ОСОБА_10 на підставі
державного акта серії П-ІФ №007875, а в
даному державному акті від точки А до
точки Б зазначена дорога і вона повинна
бути в державному акті ОСОБА_6 Таким
чином, помилка не в договорі
купівлі-продажу земельної ділянки, а в
державному акті ОСОБА_6, який не
відповідає державному акту ОСОБА_10

Крім того, апелянти зауважують, що в
оскаржуваному рішенні суд вказав, що
представник сільської ради просить
справу розглядати на погляд суду.
Представник сільської ради участі в
судовому засіданні не брав, а тому не
міг просити, щоб справу розглядали на
погляд суду. 05.12.2013 року сільський
голова не з'явився в судове засідання,
оскільки був у відпустці без
збереження заробітної плати, а тому
відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України
при першій неявці сільського голови в
судове засідання, суд повинен був
відкласти розгляд справи.

З наведених підстав просили рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 05
грудня 2013 року скасувати і ухвалити
нове, яким позов задоволити.

В засіданні апеляційного суду апелянти
доводи скарги підтримали з наведених у
ній мотивів.

Представник відповідача П’ядицької
сільської ради, відповідач ОСОБА_6 та
його представник в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги не визнали,
рішення суду першої інстанції вважали
законним і обґрунтованим.

Представник третьої особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача Управління
Держкомземагенства в Коломийському
районі у засідання апеляційного суду
не з'явився, про час та день розгляду
справи повідомлений у встановленому
законом порядку, надіслав суду заяву, у
якій просив розгляд справи проводити
за його відсутності.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК
України колегія суддів ухвалила про
розгляд справи за відсутності
представника третьої особи.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким
вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачі в судовому
засіданні у відповідності до ст. 60 ЦПК
України не довели належними та
допустимими доказами, що частина
земельної ділянки, яка перебуває у
власності ОСОБА_6, належить до
земельних ділянок загального
користування (дороги). Крім того,
позивачі на підтвердження позову не
подали доказів, як передбачено ч. 3 ст. 10
ЦПК України, щодо порушення їх прав на
землю.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що спір
між сторонами виник з приводу
користування земельною ділянкою
(дорогою), яка знаходиться на території
П’ядицької сільської ради
Коломийського району
Івано-Франківської області. Рішенням
П’ядицької сільської ради №ІФ-07-32-2/000767
від 24.12.1993 року ОСОБА_10 передано у
власність земельну ділянку площею 0,5553
га для обслуговування жилого будинку
та ведення особистого підсобного
господарства. 22.03.1999 року йому видано
державний акт на право власності на
землю, який зареєстровано в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №836б. В
державному акті зазначено, що земельна
ділянка ОСОБА_10 від літери А до літери Б
межує з польовою дорогою.

04.12.2002 року ОСОБА_11 згідно договору
дарування земельної ділянки
подарувала ОСОБА_10 земельну ділянку
площею 1996 кв.м. Таким чином, ОСОБА_10 став
власником земельних ділянок площею 0,7549
га (0,5553 та 0,1996).

19.12.2003 року згідно договорів
купівлі-продажу земельної ділянки,
зареєстрованих в реєстрі за №1362-Д та за
№1364-Д, ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_6 купив
вказані земельні ділянки.

На підставі вищевказаних договорів
купівлі-продажу земельної ділянки від
19.12.2003 року ОСОБА_6 були видані державні
акти на право власності на земельні
ділянки площею 0,2500 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель та 0,4920 га для
ведення особистого селянського
господарства. Загальна площа земельних
ділянок ОСОБА_6 згідно державних актів
на право власності на земельні ділянки
становить 0,7420 га. У вказаних державних
актах зазначено, що придбана земельна
ділянка від літери Б до літери В межує
не з польовою дорогою, як було
зазначено в державних актах
попереднього власника ОСОБА_10, а з
земельною ділянкою ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Згідно ст. 125 ЗК України право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Документом, що посвідчує право
власності на земельну ділянку чи право
постійного користування земельною
ділянкою, за змістом ст. 126 ЗК України (в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) є державний акт.

Частиною 1 ст. 188 ЗК України передбачено,
що державний контроль за використанням
та охороною земель здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
здійснення державного нагляду
(контролю) в агропромисловому
комплексі. Відповідно до п. 1, п.п. 3-5
Положення про Державну інспекцію
сільського господарства України,
затвердженого Указом Президента
України від 13.04.2011 року №459/2011,
Держсільгоспінспекція України входить
до системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері нагляду (контролю) в
агропромисловому комплексі;
Держсільгоспінспекція України
відповідно до покладених на неї
завдань організовує та здійснює
державний нагляд (контроль) у частині
дотримання земельного законодавства,
використання та охорони земель усіх
категорій та форм власності, в тому
числі за дотриманням органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування, юридичними та
фізичними особами вимог земельного
законодавства та встановленого
порядку набуття і реалізації права на
землю. Держсільгоспінспекція України
та її посадові особи в межах своїх
повноважень мають право, зокрема,
складати акти перевірок, давати
обов'язкові для виконання приписи
(розпорядження).

Згідно акта перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 14.11.2012
року, складеного державним інспектором
у сфері контролю за використанням та
охороною земель Шаповаловим О.М. (а.с. 49)
за результатами перевірки порушень
чинного земельного законодавства з
боку ОСОБА_6 не виявлено.

За наведених обставин суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що право власності на земельні ділянки
площею 0,2500 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель та 0,4920 га для
ведення особистого селянського
господарства ОСОБА_6 набуто правомірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України
власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України.

Положеннями п. «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України
передбачено, що до земель комунальної
власності, які не можуть передаватись у
приватну власність, належать землі
загального користування населених
пунктів (майдани, вулиці, проїзди,
шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо).

Згідно пояснень допитаного в судовому
засіданні суду першої інстанції як
свідка землевпорядника с. П'ядики -
ОСОБА_14, який здійснював геодезичну
зйомку земельної ділянки ОСОБА_6, по
фактичних обмірах відсутня дорога між
земельною ділянкою ОСОБА_6 та земельною
ділянкою ОСОБА_3, а тому в описі меж він
зазначив про фактичні обставини, тобто
про відсутність дороги. Такі пояснення
повністю узгоджуються з поясненнями
представника Держземагентсва в
Коломийському районі М.Соника.

Допитаний в судовому засіданні як
свідок начальник відділу
регіонального розвитку,
містобудування та архітектури
Коломийської РДА ОСОБА_9 пояснив, що
даний конфлікт був предметом розгляду
неодноразових перевірок. Сторонам
порекомендовано виготовити геодезичну
зйомку кварталу з розробкою проекту
детального планування кварталу, де
буде вказано проходження дороги, а до
цього візуальне встановлення
проходження вулиці не є можливим.

Згідно акту виїзної комісії від 21.06.2013
року (а.с. 9) візуальне встановлення
проходження існуючої вулиці неможливе.

Наведеним доказам суд дав оцінку і з
урахуванням встановленого та норм
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини правильно
дійшов висновку, що позивачами не
доведено, що у власність ОСОБА_6
передана земельна ділянка загального
користування (дорога) та що таким чином
порушене право позивачів.

Інші доводи апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
не спростовують висновки суду першої
інстанції, та не містять підстав для
скасування або зміни судового рішення.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 05
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Проскурніцький П.І.

Ясеновенко Л.В.