Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3860/12-ц
Головуючий у 1-й інст. Маслак
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Павицької Т.М.

суддів Миніч Т.І., Трояновської
Г.С.,

з участю секретаря Камінної М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Житомирської обласної
санітарно-епідеміологічної станції
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 17 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду із позовом до Житомирської
обласної санітарно-епідеміологічної
станції, в якому просив поновити його
на посаді заступника головного лікаря
з санітарно-гігієнічних питань,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу, та відшкодувати
завдану моральну шкоду в розмірі 10 000
грн. В обґрунтування заявлених
позовних вимог посилався на те, що
працював у відповідача на посаді
заступника головного лікаря з
санітарно-гігієнічних питань з 1986
року. Наказом №229-ел від 26.06.2012 року був
звільнений з посади за п.1 ст.40 КЗпП
України. Позивач вважав своє
звільнення незаконним, оскільки він
має безперервний стаж роботи на
підприємстві понад 26 років, не мав
дисциплінарних стягнень, сумлінно
виконував покладені на нього обов'язки,
а отже відповідно до вимог ч.1 ст.41 та п.3
ч.2 ст.42 КЗпП України за показниками
більш високої кваліфікації та
тривалого безперервного стажу мав
переважне право на залишення на роботі.
Крім того, на час його звільнення не був
затверджений новий штатний розпис,
звільнення проведено без погодження з
профспілковим комітетом
техніко-економічного обґрунтування
на скорочення посад і штату.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 17 грудня 2013 року
ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається
з матеріалів справи з листопада 1986 року
ОСОБА_1 працював на посаді заступника
головного лікаря з
санітарно-гігієнічних питань
Житомирської обласної
санітарно-епідеміологічної станції.

За наказом Житомирської обласної
санітарно-епідеміологічної станції
№133-ол від 25 квітня 2012 року з 30 червня 2012
року скорочено та виключено зі
штатного розкладу посаду заступника
головного лікаря з
санітарно-гігієнічних питань.

Наказом Житомирської обласної
санітарно-епідеміологічної станції
№134-ол від 25 квітня 2012 року позивача
було попереджено про наступне
звільнення за скороченням штатів.

З цим наказом позивач був
ознайомлений 27.04. 2012 року, що
підтверджується його підписом на
копії наказу.

За два місяці після ознайомлення
позивача з наказом про вивільнення, у
зв'язку із скороченням чисельності
працівників, відповідачем винесено
наказ від 26.06.2012 року за №239-ол про
звільнення позивача з роботи за п.1 ст.40
КЗпП України з 30.06.2012 року у зв'язку зі
скороченням штату працівників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником, або уповноваженим ним
органом лише у випадках: 1) змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відмовляючи у задоволенні позову,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку, що при звільненні позивача
з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України,
відповідачем дотримані всі вимоги,
передбачені трудовим законодавством,
зокрема ст.42, ст.49-2 КЗпП України.

Згідно указаної норми, про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці.

При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Інша посада позивачу не пропонувалось
за відсутністю таких. Підтвердити факт
того, що на підприємстві були вакантні
посади, позивач суду не навів.

Крім того, на засіданні
профспілкового комітету Житомирської
обласної санітарно-епідеміологічної
станції 21.06.2012 року було надано згоду
адміністрації підприємства на
звільнення ОСОБА_1 у зв'язку із
скороченням штату.

Таким чином, відповідачем були
дотримані вимоги ст.43 КЗпП України в
частині розірвання трудового договору
з ініціативи власника за попередньою
згодою виборного органу первинної
профспілкової організації.

Виходячи з встановлених обставин
справи суд дійшов правильного
висновку, що звільнення ОСОБА_1
проведено у відповідності до вимог
діючого трудового законодавства,
підстави для визнання звільнення
незаконним, зазначені позивачем у
позовній заяві, не знайшли свого
підтвердження в ході судового
розгляду.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки
звільнення позивача здійснено без
порушень вимог трудового
законодавства.

При розгляді справи судом дотримані
вимоги цивільного процесуального
закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані
обставини справи та дана їм належна
оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судове рішення відповідає
вимогам закону й підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 17 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді