РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/843/13-ц

Провадження № 2/700/14/14

21 січня 2014 року Лисянський районний
суд Черкаської області

в складі: головуючого - судді Бесараб
Н.В.

за участю секретаря
Мельніченко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Лисянка справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог
державний нотаріус Лисянської
державної нотаріальної контори про
визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною
заявою, в якій зазначила, що 07.08.2009 року
між нею та її онукою - ОСОБА_2 був
укладений договір дарування житлового
будинку з надвірними спорудами та
будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1,
а також договір дарування земельної
ділянки розміром 0,1498 га. Просила суд
визнати зазначені договори дарування
недійсними, оскільки її було введено в
оману, що полягає у погіршенні
взаємовідносин між нею та онукою.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
але змінили підставу позову, пояснивши
при цьому, що договори дарування
житлового будинку та земельної ділянки
були укладені позивачем під впливом
помилки. Мотивували це тим, що позивач є
людиною похилого віку (61 рік) і невірно
сприйняла правову природу вчинюваних
нею правочинів, оскільки вважала, що
підписує договір довічного утримання і
відповідач буде доглядати за нею,
забезпечувати продуктами харчування,
ліками, утримувати будинок у належному
стані, таким чином планувала
влаштувати свою старість. Погіршення
стосунків з онукою дають їй підстави
вважати, що остання продасть
подарований будинок і залишиться на
вулиці. Водночас, позивач просила суд
поновити строк для звернення до суду із
позовною заявою, оскільки про своє
порушене право дізналася лише у 2013
році.

Відповідач та її представник позовні
вимоги не визнали та просили відмовити
в задоволенні позову. При цьому
пояснили, що позов є надуманим та
безпідставним. Між позивачем та
відповідачем останнім часом почали
часто виникати конфлікти і як наслідок
з"явився цей позов. Спірний будинок був
куплений бабусею, ще коли вона ходила
до школи. Після закінчення 1-го курсу
педагогічного училища, бабуся сказала,
що перепише будинок на неї за договором
дарування, щоб після закінчення
навчання їй було де жити. У нотаріуса
взагалі мова не йшла про договір
довічного утримання, бабуся добре
читала всі документи. Між нею та
бабусею ніколи не було розмови про
зобов'язання утримувати останню.

Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог державний нотаріус Лисянської
державної нотаріальної контори Любчич
Ф.І. вважає, що позов є безпідставним та
надуманим. При цьому він зазначив, що
позивач звернулася в нотаріальну
контору з метою укласти договори
дарування житлового будинку та
земельної ділянки. При цьому мова про
договір довічного утримання не йшла.
Для ознайомлення перед підписання
договору ОСОБА_1 був наданий примірник
договору, який вона прочитала та
підписала власноручно. У договорі
дарування чітко зазначено, що цей
договір дарування є безоплатним, а тому
дарувальник не має права вимагати від
обдарованої вчинення на її користь
будь-яких дій майнового або
немайнового характеру. Крім цього, у п.9
договору зазначено, що цей договір
укладений не про людське око, не
приховує іншу угоду і відповідає
дійсним намірам сторін.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши документи і матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши
обставини, якими сторони обґрунтовують
свої вимоги та заперечення, давши
оцінку доказам, що мають значення для
справи, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги до задоволення не
підлягають.

Відповідно до ч.1 cт.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи 07
серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено та нотаріально
посвідчено договір дарування
житлового будинку та земельної
ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобовязується передати у майбутньому
другій стороні (обдарований)
безоплатно майно у власність.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою
третьою, пятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, або одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач вважає, що договір дарування
від 07.08.2009 року вчинено дарувальником
під впливом помилки, так як
сподівалася, що відповідач буде
доглядати за нею, забезпечувати
продуктами харчування, ліками,
утримувати будинок у належному стані.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилялася щодо
обставин , які мають істотне значення
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов»язків сторін, таких властивостей
і якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків , встановлених
законом.

Пункт 19 Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вказує, що
відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобовязань, які виникли з правочину, і
не повязане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Із показань допитаної в судовому
засіданні в якості свідка сестри
позивача ОСОБА_5 позивач придбала
спірний будинок з метою в подальшому
забезпечити житлом онуку ОСОБА_2, але
укладаючи договір дарування вона
розраховувала на довічне утримання з
боку відповідача. Проте, коли онука
вийшла заміж, то стала погано ставитися
до своєї бабусі.

Свідок ОСОБА_6, який є чоловіком
позивача, в судовому засіданні
підтвердив той факт, що він та його
дружина придбали спірний будинок з
наміром забезпечити свою онуку ОСОБА_2
житлом. Поки онука була незаміжня, то
все було добре, а після одруження
почали виникали конфлікти в сім'ї і
ОСОБА_1 стала хвилюватися, що
відповідач продасть будинок і
залишиться без житла. Це є основним
мотивом звернення до суду з позовом про
визнання договору дарування недійсним.

Як встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на момент укладання договорів
дарування були ознайомлені з усіма
умовами, наслідками укладання договору
дарування про що їм роз'яснював
нотаріус. Укладання договорів
дарування проводилось з ініціативи
позивача, яка сама повідомила
нотаріуса, що має бажання укласти
договір дарування, була обізнана щодо
прав та обов»язків сторін за цим
договором, та стосовно предмета
договору дарування.

Всі ці обставини знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні. Із
пояснень позивача та свідка ОСОБА_6
вбачається, що підставами для визнання
договору дарування недійсним є погане
ставлення з боку відповідача до
позивача та страх позивача, що онука
продасть подарований будинок і
залишиться без житла. Проте, такі
твердження та судження не можуть
визнаватися помилкою при укладанні
договору дарування в розумінні ст. 229 ЦК
України.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, та
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов
до висновку, що позивач на час
укладання договорів дарування не
помилялася щодо вчинення нею
правочинів 07.08.2009 року, доказів на
підтвердження укладання нею договору
дарування внаслідок помилки суду не
надала, а тому в задоволенні позову про
визнання договору дарування недійсним
слід відмовити.

Керуючись ст..ст. 229, 717 ЦК України,
ст.ст.60, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог державний нотаріус Лисянської
державної нотаріальної контори про
визнання договору дарування недійсним
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Головуючий суддя -
Н. В.
Бесараб