АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі: Круглик В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 03 жовтня 2013 року

в справі за позовом ОСОБА_3,
правонаступником якої є ОСОБА_1,до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
треті особи: приватні нотаріуси
Київського міського нотаріального
округу - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
про визнання недійсною довіреності,
договорів купівлі-продажу квартири та
договору дарування квартири,
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
правонаступником якої є ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_1, відділу у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дарницького РУГУ МВС України в м. Києві
про визнання права власності на
квартиру, визнання такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням, зобов'язання зняти з
реєстраційного обліку.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2006 року ОСОБА_3 звернулася у
суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання недійсними довіреності,
договору купівлі продажу квартири та
договору дарування.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
згідно розпорядження №1654 від 03 жовтня
1997 року їй та сину ОСОБА_2 було видано
свідоцтво про право власності в рівних
долях на квартиру АДРЕСА_1.

25 вересня 2004 року від її імені на ім'я
ОСОБА_2 була підроблена довіреність,
яка уповноважувала його здійснювати
від її імені всі дії, пов'язані з
продажем квартири.

08 листопада 2004 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яку
остання 18 січня 2005 року подарувала
ОСОБА_5, а той, у свою чергу, 25 вересня 2006
року продав ОСОБА_6

З урахуванням уточнених позовних
вимог, ОСОБА_3 просила визнати
недійсними довіреність від 25 вересня
2004 року, договори купівлі-продажу
спірної квартири від 08 листопада 2004
року, 25 вересня 2006 року та договір
дарування квартири від 18 січня 2005 року.

У жовтні 2006 року ОСОБА_6 звернувся у суд
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
визнання такими що втратили право
користування жилим приміщенням та
зобов'язання знятися з реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що він є добросовіснем набувачем та
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу квартири за
реєстровим №483 від 25 вересня 2006 року, й
відповідно чинить йому перешкоди у
користуванні власністю.

В подальшому ОСОБА_6 уточнив свої
позовні вимоги й просив визнати за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язати відділ ГІРФО Дарницького
РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти
відповідачів за зустрічним позовом з
реєстраційного обліку в спірному
жилому приміщенні.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013
року в задоволенні первісного позову
ОСОБА_3 - відмовлено, зустрічний позов
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6
право власності на квартиру АДРЕСА_1;
визнано ОСОБА_2, ОСОБА_1 такими, що
втратили право користування спірним
житловим приміщенням. В іншій частині
зустрічного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права,
просять скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги,
заявлені їх покійною матір'ю, у повному
обсязі.

Матеріалами справи доведено, що
позивачка по справі - ОСОБА_3, померла
ІНФОРМАЦІЯ_1р. /а.с.196 т.2/, спірні
правовідносини в частині заявлених нею
вимог допускають правонаступництво, у
зв'язку з чим під час розгляду справи в
суді апеляційної інстанції до участі у
справі, як правонаступника прав та
обов'язків покійної, притягнуто ОСОБА_1

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та
представника ОСОБА_2, які підтримали
апеляційну скаргу, представника
ОСОБА_6, який просив у задоволенні
апеляційної скарги відмовити, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає апеляційну
скаргу такою, що підлягає частковому
задоволенню, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 на
праві власності належала ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 у рівних частках. /а.с.7 т.1/

Відповідно до копії довіреності від 25
вересня 2004 р., посвідченої приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_3
уповноважила ОСОБА_2 продати належну їй
частину квартири. /а.с.8 т.1/

Встановлено, що 08 листопада 2004 року між
ОСОБА_2, який діяв у своїх інтересах та
інтересах ОСОБА_3, і ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстрований за № 3019,
відповідно до якого ОСОБА_2 за 159 189грн.
продав, а ОСОБА_4 купила квартиру
АДРЕСА_1. /а.с.13 т.1/

В подальшому, 18 січня 2005 р. між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 було укладено договір дарування
спірної квартири, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
/а.с.14-15 т.1/

25 вересня 2006 р. між ОСОБА_5, від імені
якого діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_6 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. Відповідно до
вказаного договору ОСОБА_6 набув право
приватної власності на спірну
квартиру, право власності на нерухоме
майно зареєстрував у встановленому
законом порядку, про що свідчить
реєстраційне посвідчення №025806 КМ БТІ
від 28 вересня 2006 р. /а.с.35, 36 т.1/

Встановлено, що у провадженні
Дарницького РУ ГУ МВС України в м.Києві,
знаходиться кримінальна справа №52-1079,
порушена прокуратурою Дарницького
району м. Києва 17 травня 2005 р. за
ознаками злочину, передбаченого ч.4
ст.190 КК України, по факту шахрайства
при купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с.6 т.1/

Відмовляючи в задоволенні позову про
визнання довіреності недійсною, суд
виходив з підстав його недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає є законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі доказів.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Долученим до матеріалів справи
висновком експерта науково -
дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в м. Києві
Федченка В.В. №242 від 17 червня 2005 р.
встановлено, що підпис у спірній
довіреності виконано не ОСОБА_3, а іншою
особою. /а.с.9-12 т.1/

Встановлено, що після вилучення у
експерта ОСОБА_10 примірника
довіреності, який не був предметом
дослідження попередньої експертизи,
слідчим органом було призначено
почеркознавчу експертизу й відповідно
до висновку експерта ГУ МВС України в м.
Києві науково дослідного
експертно-криміналістичного центру
Супруненко А.В. №605 від 05 липня 2013 р.,
який досліджував обидва примірники
довіреності, встановити чи виконаний
підпис в оспорюваній довіреності від
імені ОСОБА_3 самою позивачкою не
представилось можливим, у зв'язку з тим,
що при проведенні порівняння
досліджуваного підпису у довіреності
зі зразками підписів ОСОБА_3 не вдалося
встановити такої сукупності ознак
підписів, яка могла б служити підставою
як для категоричного, так і імовірного
висновку - негативного чи позитивного.
/а.с.46-53 т.4/

Районний суд обґрунтовано визнав
достовірними та поклав у основу
рішення висновки почеркознавчої
експертизи за № 605 від 05 липня 2013р.,
остільки під час проведення
відповідних досліджень у
розпорядженні експерта додатково
перебував примірник довіреності,
вилучений у приватного нотаріуса
ОСОБА_10, в той час як під час
проведення попередньої експертизи в
розпорядження експертної установи
предметом дослідження він не був.

З досліджених пояснень приватного
нотаріуса ОСОБА_10, убачається, що під
час посвідчення довіреності, він
оглядав паспорт на ім'я ОСОБА_3,
пересвідчився в її особі й підстав для
відмови у вчиненні нотаріальної дії не
мав /а.с.124 т.4/.

Відповідно до висновку амбулаторної
комісійної судової
психолого-психіатричної експертизи №
417 від 10 травня 2012 р. Київського
міського центру судово-психіатричної
експертизи, проведеного в межах
кримінальної справи №52-1079, в період
укладання угоди купівлі - продажу
спірної квартири ОСОБА_2 страждав
хронічним алкоголізмом з деградацією
особистості і за своїм психічним
станом не міг повною мірою розуміти
характер і значення протиправних дій,
вільно та усвідомлено приймати рішення
та реалізувати його, усвідомлювати та
прогнозувати фактичний зміст власних
дій та їх наслідки. /а.с.233-236 т.3/.

Отже, згідно висновку експертизи,
ОСОБА_2 не перебував у стані, який
позбавляв його можливості у повній
мірі розуміти характер та значення
своїх дій і керувати ними.

Матеріалами проведеної по справі
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи № 3423/3471
від 02 липня 2009р. підтверджено
належність розписки та підпису під
текстом про отримання від ОСОБА_4
грошових коштів, у сумі 159189грн. в
якості плати за спірну квартиру, саме
ОСОБА_2 /а.с.4-7 т.2/.

Відповідно до досліджених судом
пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_9,
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під час укладання 08
листопада 2004р. договору
купівлі-продажу квартири знаходилися у
тверезому стані, усвідомлювали свої
дії та могли керувати ними, з
урахуванням поведінки сторін, він був
упевнений, що вони підписують договір
за спільною згодою на добровільних
засадах /а.с.17 т.1/.

З урахуванням зазначеного, конкретних
обставин справи та матеріалів справи, у
їх сукупності, районний суд
обґрунтовано визнав такими, що
ґрунтуються на законі висновки суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав до визнання недійсним
як договору купівлі-продажу спірної
квартири, укладеного ОСОБА_2 так і
інших оспорюваних договорів.

Норми матеріального застосовано
правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 в момент укладання договору
купівлі продажу квартири повною мірою
не міг розуміти характер і значення
своїх дій та керувати ними, ретельно
перевірялися судом першої інстанції,
вони отримали належну оцінку в рішенні
і обґрунтовано визнані безпідставними.

Між тим, з висновками суду першої
інстанції про те, що у справі відсутні
правовідносини процесуального
правонаступництва померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_3, погодитися
неможливо.

Згідно заповіту покійної ОСОБА_3 від 07
квітня 2005 р. спадкоємцем всього
належного їй майна визначений її син -
ОСОБА_1 /а.с.142 т.3/

Як свідчить долучена до матеріалів
справи копія спадкової справи №77/2010
щодо майна померлої ОСОБА_3, 04 лютого 2010
р. ОСОБА_1 звернувся до Сьомої київської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадкового майна.
/а.с.138 т.3/

Положеннями ч.5 ст.1268, ч.1 ст.1218 ЦК
України встановлено, що незалежно від
часу прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини. До складу спадщини входять
усі права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Районний суд, вважаючи, що спірні
правовідносини не допускають
правонаступництва з тих підстав, що на
час складання заповіту ОСОБА_3 не була
власницею спірної квартири й на день
смерті у ній не проживала, спадкоємці
не прийняли спадщину, не врахував того,
що покійна звернулася у суд з позовом, в
якому просила визнати недійсними
довіреність і договір купівлі-продажу
спірної квартири, тобто оспорювала
дійсність укладених договорів щодо
відчуження квартири, а також залишив
поза увагою ту обставину, що 07 квітня
2005р. покійною складено заповіт на
користь ОСОБА_1, а після її смерті
сьомою Київською державною
нотаріальною конторою заведена
спадкова справа № 48825532 /а.с.225, 226 т.2/.

Отже, висновки суду першої інстанції
про те, що заявлені ОСОБА_3 позовні
вимоги про визнання недійсною
довіреності, договорів купівлі-продажу
квартири та договору дарування
квартири не допускають
правонаступництва, зроблено з
порушенням норм процесуального права,
без належного дослідження прав та
обов'язків сторін, а тому підлягають
виключенню з мотивувальної частини
судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про
необхідність зміни рішення суду в
частині правового обґрунтування.

Відповідно до ч.1, 2 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд…

Разом з тим, приймаючи рішення про
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням й
відмовляючи у даному позові до ОСОБА_3,
районний суд не врахував, що після
уточнення позовних вимог, викладених у
заяві від 25 квітня 2008р., представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_20 замість вимог про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, ОСОБА_6
просив визнати за ним право власності
на спірну квартиру /а.с.256-257 т.1/.

Матеріали справи свідчать, що у
подальшому, ОСОБА_6 змін чи уточнень до
позову не вносилося.

Отже, в частині вирішення вимог про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, суд
першої інстанції вийшов за межі позову,
заявленого ОСОБА_6

Враховуючи викладене, рішення
районного суду в згаданій частині, як
ухвалене поза межами позовних вимог, з
порушенням норм процесуального права,
слід скасувати.

Окрім цього, рішення суду про
задоволення позову про визнання права
власності на квартиру містить
суперечливі висновки.

Викладаючи мотиви рішення про відмову
у позові про визнання права власності
на квартиру АДРЕСА_1, суд обгрунтовано
виходив з того, що ОСОБА_6 є законним
власником вказаної квартири, його
право власності на нерухоме майно
зареєстровано в установленому законом
порядку, у зв'язку з чим правомірно не
вбачив підстав до визнання за ним
такого права додатково судовим
рішенням.

Між тим, у резолютивній частині
рішення суд визнав за ОСОБА_6 право
власності на спірну квартиру.

За таких обставин, рішення районного
суду в частині вимог про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, визнання права
власності на квартиру, як ухвалене з
порушенням норм матеріального й
процесуального права, підлягає
скасуванню, а по справі в частині вимог
про визнання права власності на
квартиру необхідно ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Під час розгляду справи колегією
суддів враховується і та обставина, що
після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
протягом тривалого періоду розгляду
справи приховували факт смерті
покійної й вчиняли дії від її імені та в
її інтересах, подавали до судів різних
інстанцій документи за підписом
ОСОБА_3, а також те, що при наявності
правових підстав рішення суду може
бути переглянуто у встановленому
законом порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 310, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 03 жовтня 2013 року в частині
вимог ОСОБА_3, правонаступником якої є
ОСОБА_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватні
нотаріуси Київського міського
нотаріального округу - ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсною
довіреності, договорів купівлі-продажу
квартири та договору дарування
квартири змінити в частині правового
обґрунтування.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 03 жовтня 2013 року в частині
вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
правонаступником якої є ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, визнання права власності
на квартиру - скасувати.

В частині вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, в
інтересах якої діє ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_1 про визнання права власності на
квартиру ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

В решті рішення суду першої інстанції -
залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2/5914/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1346/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Даниленко В.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.