Справа №461/3379/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року Галицький районний
суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької
Л.М.,

при секретарі - Куц Н.З.,

з участю представників

позивача Гапеєва С.О.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом Головного
управління юстиції у Львівській
області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії,

в с т а н о в и в :

Головне управління юстиції у
Львівській області звернулося в суд в
інтересах ОСОБА_3 з позовом, в якому
просить визнати незаконним
утримування відповідачем на території
України неповнолітньої дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1; повернути неповнолітню
ОСОБА_5 до місця постійного проживання
у Великобританії за адресою: АДРЕСА_1;
зобов'язати відповідача - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою;
АДРЕСА_2 (якщо рішення суду не буде
виконано в добровільному порядку)
передати неповнолітню ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 батьку -ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою:
АДРЕСА_1, для забезпечення повернення
дитини; витрати, пов'язані з
поверненням дитини до Великобританії,
покласти на ОСОБА_3; допустити негайне
виконання рішення суду в частині
повернення дитини до Великобританії.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в
ОСОБА_3 та відповідача народилася
донька - ОСОБА_5, яка спочатку проживала
з батьками в Україні, а з 17.10.2010 року
родина переїхала на постійне
проживання до Сполученого Королівства
та оселилася за адресою: АДРЕСА_1.
Дитина була зареєстрована за
вищевказаною адресою, що
підтверджується копією медичної
картки з клініки. На початку жовтня 2011
року відповідач поїхала в Україну для
подання заяви на отримання візи з
правом на постійне місце проживання у
Великобританії. Під час її перебування
в Україні, остання вела електронну
переписку з позивачем щодо продажу
помешкання у м.Львові, а також із
роботодавцями з приводу майбутнього
працевлаштування у Великобританії
після повернення, що свідчить про її
наміри проживати разом з чоловіком та
їхньою дитиною на території
Великобританії. Під час перебування
матері в Україні, малолітня ОСОБА_5
залишилася разом з позивачем. 28 грудня
2011 року позивач разом з дитиною
приїхали в Україну на нетривалий
період, а у січні 2012 року вся сім'я
повинна була повернутися до
Великобританії, оскільки у дитини
починалося навчання, проте батьки
дитини розірвали стосунки, відповідач
забрала дитину до своїх батьків і
повідомила ОСОБА_3, що не повернеться до
Великобританії. Вважає, що відповідач
самостійно змінила місце проживання
дитини і визначила її нове місце
проживання в Україні з порушенням його
прав, оскільки ні усної, ні письмової
згоди на зміну постійного місця
проживання дитини він не давав. Крім
того, покликається на те, що
відповідачем порушено вимоги
Конвенції про цивільно-правові аспекти
міжнародного викрадення дітей 1980 року,
до якої Україна приєдналася Законом
України від 11.01.2006 року №3303-IV, яка між
Україною та Великобританією набула
чинності з 01 червня 2011 року. Вважає, що
наявні всі умови, визначені ст.ст.3, 4, 5, 35
Конвенції 1980 року, за яких держава, на
території якої утримується дитина,
зобов'язана повернути дитину в державу
її постійного проживання, зокрема: дії,
що порушують права позивача відбулися
після набуття чинності Конвенцією 1980
року у відносинах між двома державами,
тобто до моменту утримування дитини на
території України без згоди позивача;
дитина не досягла 16-річного віку;
Великобританія є державою, в якій
знаходиться постійне місце проживання
дитини і за законодавством такої мають
вирішуватися питання щодо
правовідносин між батьками і дитиною,
піклування про дитину, а також спір
щодо визначення її місця проживання;
дії щодо утримування дитини за
кордоном порушують права піклування
одного з батьків, оскільки батьківські
повноваження належать обом батькам, а
враховуючи те, що позивач не надавав
згоди на зміну місця проживання дитини,
то це свідчить про порушення його прав
та інтересів. Рішення про визначення
місця проживання дитини або способи
участі у вихованні дитини судовими або
іншими органами Великобританії не
приймалися.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю з підстав, викладених у фабулі
позовної заяви. Просить позов
задоволити.

Представник відповідача та
відповідач в судовому засіданні проти
позову заперечили з підстав,
викладених у письмових запереченнях (
Т.2 а.с. 2-23). Просять в задоволенні позову
відмовити. Крім того, пояснили, що
дитина - ОСОБА_5 є громадянкою України,
яка з моменту народження має
зареєстроване місце постійного
проживання в Україні за адресою:
АДРЕСА_2, де проживає і до сьогодні. За
період проживання в Україні (за
винятком 11 місяців протягом 2010-2011рр.,
коли дитина разом із батьком та матір'ю
гостювали у батьків позивача в
Сполученому Королівстві та
відвідували позивача у Королівстві
Швеція) дитина повністю прижилася в
українському суспільстві, де тривалий
час відвідує дитячий садочок,
займається малюванням, гімнастикою,
плаванням, що свідчить про те, що
відправлення її до Сполученого
Королівства обумовить зміну звичного
середовища проживання. 29.12.2011 року
дитина разом із позивачем прилетіла в
Україну та була добровільно залишена
позивачем на утримання та виховання
ОСОБА_4, що дає підстави вважати, що
ОСОБА_3 дав згоду на переміщення дитини,
а згодом і мовчазну згоду на утримання
нею дитини, покинувши Україну. Як
впродовж спільного їхнього проживання,
так і після повернення ОСОБА_3 до
Сполученого Королівства, він не
намагався здійснювати свої права
піклування про доньку, неналежно
утримував дитину та не брав участі в її
вихованні. Окрім того, ОСОБА_4 вважає, що
ОСОБА_3 намагається відібрати в неї
доньку, до якої у випадку виїзду дитини
до Сполученого Королівства не матиме
доступу через візовий режим між
Україною та цим Королівством. Просять в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали цивільної справи в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.
Згідно ст.161 СК України якщо мати та
батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків
до виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про стан
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Згідно принципу 6 Декларації прав
дитини від 20.11.1959 року дитина для
повного і гармонійного розвитку її
особи потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому разі в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про
охорону дитинства» дитина, батьки якої
проживають у різних державах, має
право на регулярні особисті стосунки і
прямі контакти з обома батьками. Дитина
та її батьки для возз'єднання сім'ї
мають право на вільний в'їзд в Україну
та виїзд з України у порядку,
встановленому законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3
познайомилися в 2005 році під час
спільної зайнятості у
телекомунікаційному проекті
«Віта-Сервіс» в Україні. Протягом 2005-2006
рр. у сторін розвивалися відносини, під
час яких ОСОБА_3 почав закладати
підґрунтя для здійснення
підприємницької діяльності у м.Львові.

З 26 вересня по 07 жовтня 2006 року сторони
відпочивали в Іспанії, а після
повернення продовжили проживати на
орендованій квартирі за адресою:
АДРЕСА_3, хоча в цей час були
зареєстровані в АДРЕСА_2, що
підтверджується відомостями з
будинкової книги про реєстрацію
Пустомитівським РВ УМВСУ у Львівській
області місця проживання ОСОБА_4, та
відмітками у паспорті ОСОБА_3 про
продовження його перебування на
території України.

27 жовтня 2006 року ОСОБА_3 був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець за місцем
проживання:АДРЕСА_3, що підтверджується
копією свідоцтва про реєстрацію
фізичної особи-підприємця та довідкою
про взяття на облік платника податків.

В подальшому сторони придбали на
АДРЕСА_4 три квартири для здійснення
підприємницької діяльності, що
свідчить про те, що вони мали намір
проживати на території України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в
Україні народилася донька - ОСОБА_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження дитини серії НОМЕР_1,
виданого 08 квітня 2009 року Міським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Львівського міського управління
юстиції ( а.с.58).

Сторони в зареєстрованому шлюбі не
перебували, проте ОСОБА_3 відповідно до
п.1 ч.2 ст.125 СК України визнав себе
батьком дитини шляхом подання заяви в
органи реєстрації.

24 квітня 2009 року Пустомитівським РВ
УМВСУ у Львівській області було
зареєстровано місце постійного
проживання громадянки України ОСОБА_5
за адресою: АДРЕСА_2, що спростовує
доводи позивача про реєстрацію
постійного місця проживання ОСОБА_5 за
адресою: АДРЕСА_1, яке він зареєстрував
самостійно під час перебування ОСОБА_4
з дитиною в гостях у батьків ОСОБА_3.

Факт проживання в Україні дитини
ОСОБА_5 підтверджується довідками про
склад сім'ї № 1852 від 28.12.2012р., № 694 від
17.04.2013 року, виданими Сокільницькою
сільською радою Пустомитівського
району Львівської області.

У вересні 2010 року в ОСОБА_3 закінчився
контракт на роботу в Україні, тому він
запропонував відповідачці відвідати
його батьків у Сполученому
Королівстві.

17 жовтня 2010 року ОСОБА_4 з дитиною на
підставі гостьової візи прилетіла до
Сполученого Королівства, при цьому,
відповідач надіялася, що позивач під
впливом матері покине згубну звичку -
зловживання алкоголем.

Після приїзду до Сполученого
Королівства позивач запропонував
ОСОБА_4 подати заяву на отримання
донькою британського громадянства,
хоча ОСОБА_5 вже на той момент отримала
громадянство України за народженням,
проте остання погодилася, оскільки
хотіла, щоб донька мала змогу вільно
пересуватися за кордон України для
того, щоб бачитися з бабусею та дідусем
батька.

В подальшому позивач в листопаді 2010
року поїхав на роботу до Королівства
Швеції, а ОСОБА_4 та дитина залишилися
проживати в Сполученому Королівстві на
утриманні батьків ОСОБА_3, оскільки
відповідач не мала можливості
працювати у Сполученому Королівстві,
що впливало на її
морально-психологічну проблему.

Тим часом, коли позивач перебував на
роботі в Швеції, ОСОБА_4 готувала
документи з метою оформлення права на
проживання у Сполученому Королівстві
для того, щоб їхня дитина зростала у
повноцінній сім'ї та не мала постійних
проблем з отримання британських віз.

В судовому засіданні встановлено, що 22
листопада 2011 року ОСОБА_4 полетіла в
Україну за новою британською візою, а
ОСОБА_5 залишилася з батьком ОСОБА_3 в
Сполученому Королівстві, оскільки
батько дитини вважав, що переліт дитини
в Україну до її бабусі та дідуся - це
зайві витрати «сімейних грошей».
Відповідач повинна була повернутися у
Сполучене Королівство через 2 тижні,
проте процедура з отримання нової
британської візи затягнулася, що
свідчить про те, що підготовка
документів з метою оформлення права на
проживання у Сполученому Королівстві
розпочалася лише 2011 року, а тому суд не
погоджується з доводами позивача про
те, що сім'я переїхала на постійне місце
проживання у Сполучене Королівство 17
жовтня 2010 року, оскільки такі не
відповідають дійсності та
спростовуються матеріалами справи.

29 грудня 2011 року позивач добровільно
разом з дитиною прилетів в Україну до
матері, про що сам позивач стверджує в
позовній заяві.

Статтею 3 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року передбачено,
що переміщення або утримування дитини
розглядаються як незаконні за таких
умов:

1) якщо при цьому порушуються права
піклування про дитину, що належать
будь- якій особі, установі або іншому
органу, колективно або індивідуально;

2) ці права належать вказаній
особі відповідно до законодавства
держави, у якій дитина постійно мешкала
до переміщення або утримання;

3) у момент переміщення або
утримання ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримування.

Проте, судом в процесі розгляду справи,
не було здобуто жодних доказів
незаконного переміщення або утримання
малолітньої дитини на території
України, оскільки позивач добровільно
привіз дитину на територію України і в
подальшому не виявив бажання, щоб
донька та дружина полетіли разом з ним.

Згідно ст.12 Конвенції, якщо дитина
незаконно переміщена або утримується
так, як це передбачено статтею 3
Конвенції про цивільно-правові аспекти
міжнародного викрадення дітей, і на
дату початку процедур у судовому або
адміністративному органі тієї
Договірної держави, де знаходиться
дитина, минуло менше одного року з дати
незаконного переміщення або
утримування, відповідний орган видає
розпорядження про негайне повернення
дитини. Судовий і адміністративний
орган, навіть у тих випадках, коли
процедури розпочаті після сплину
річного терміну, про який йдеться в
попередньому пункті, також видає
розпорядження про повернення дитини,
якщо тільки немає даних про те, що
дитина вже прижилася у своєму новому
середовищі.

Відповідно до ст.13 Конвенції,
незважаючи на положення попередньої
статті, судовий або адміністративний
орган запитуваної держави не
зобов'язаний видавати розпорядження
про повернення дитини, якщо особа,
установа або інший орган, що заперечує
проти її повернення, доведуть, що:
особа, установа або інший орган, що
піклуються про дитину, фактично не
здійснювали права піклування на момент
переміщення або утримування, або дали
згоду на переміщення або утримування,
або згодом дали мовчазну згоду на
переміщення або утримування; або існує
серйозний ризик того, що повернення
поставить дитину під загрозу
заподіяння фізичної або психічної
шкоди або іншим шляхом створить для
дитини нетерпиму обстановку; з моменту
переміщення пройшло більше року і
дитини прижилася у середовищі, в якому
вона народилася і проживала більшість
свого життя.

З матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_5 з моменту народження
проживає в Україні ( за винятком 11
місяців протягом 2010-2011рр., коли дитина
разом з позивачем та відповідачем
гостювали у батьків позивача в
Сполученому Королівстві та
відвідували позивача у Королівстві
Швеція).

За цей період дитина повністю
прижилася в українському суспільстві,
стала його органічною частиною,
тривалий час відвідує садочок,
займається з вчителями малюванням,
плаванням, гімнастикою, що свідчить про
те, що з часу переміщення ОСОБА_3 дитини
до України, тобто з 29.12.2011 року, пройшло
більше одного року, а тому суд
приходить до переконання, що
відправлення дитини до Сполученого
Королівства обумовить зміну звичного
середовища її проживання, обмежить
доступ матері до дитини у випадку її
виїзду до Сполученого Королівства у
зв'язку з візовим режимом між Україною
та цим Королівством, може призвести до
розладу психічної діяльності,
заподіяння фізичної та психічної шкоди
дитині, оскільки ОСОБА_3 зловживає
алкогольними напоями.

Крім того, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, які були в судовому засіданні,
підтвердили факт зловживання
спиртними напоями позивачем та те, що
вихованням дитини в основному саме
ОСОБА_4

Також суд приймає до уваги те, що
згідно акту обстеження
житлово-побутових умов від 18 квітня 2013
року про умови проживання ОСОБА_5,
ОСОБА_4 створила достатні умови для
проживання, виховання та навчання
своєї дитини, атмосфера у сім'ї
доброзичлива, стосунки дитини між
матір'ю, бабусею та дідусем дуже хороші.

Таким чином, оцінюючи письмові
докази в їх сукупності, суд приходить
до висновку, що в задоволенні позову
Головного управління юстиції у
Львівській області в інтересах ОСОБА_3
слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, ст.ст.150, 161 СК України,
Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року,
Конвенцією про цивільно-правові
аспекти міжнародного викрадення дітей
1980 року, Декларацією про права дитини
1959 року, суд, -

в и р і ш и в :

у позові Головного управління юстиції
у Львівській області в інтересах
ОСОБА_3 про визнання незаконним
утримання на території України
неповнолітньої дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернення її до місця
постійного проживання у
Великобританії за адресою: АДРЕСА_1 -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Львівської області протягом 10-ти днів з
дня його проголошення.

Суддя
Л.М.Городецька