ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
справа № 174/198/13-ц

п/с № 2/174/23/2014

Вільногірський міський суд,
Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді
Шаповала Г.І.,

при секретарі:
Пелипас Н.І.

з участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача адвоката
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача адвоката
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні приміщенні суду в м.
Вільногірську, Дніпропетровської
області, цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу та про
визнання квартири об'єктом спільної
часткової власності колишнього
подружжя, третя особа у справі:
публічне акціонерне товариство (ПАТ)
«Райффайзен Банк Аваль»,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду
04.03.2013 р., позивачка зазначила, що вона,
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка
України, з 2001 року стала проживати без
реєстрації шлюбу з громадянином
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: 51700
АДРЕСА_2 (з 22.01.2007 р.), де проживали і
проживають на теперішній час батьки
відповідача: мати - ОСОБА_7 і батько -
ОСОБА_8.

Їхнє сумісне проживання було тісно
пов'язано з тим, що між ними склалися і
продовжувалися стійкі стосунки,
властиві подружжю, а також з тим, що
вони вели сумісне господарство,
допомагали один одному при вирішенні
інших побутових питань. За період
їхнього сумісного проживання однією
сім'єю ні вона, ні ОСОБА_3 в будь-якому
іншому шлюбі не перебували.

Цей факт їхнього сумісного проживання
однією сім'єю, як чоловіка та жінки, без
реєстрації шлюбу, підтверджується
матеріалами цивільної справи № 174/63/13-ц
(п/с 2/174/176/2013), яка знаходиться в архіві
Вільногірського міського суду, та
копією Рішення по цій цивільній справі
Вільногірського міського суду від
11.02.2013 р. За декілька місяців до
реєстрації їхнього шлюбу вони з
відповідачем вирішили придбати у
власність квартиру, яку їм
запропонували продавці і яку треба
було придбати в найкоротші строки. З
цією метою ними був оформлений
грошовий кредит в Вільногірському
відділенні банку "Аваль" на суму 60000
(шістдесят тисяч) грн. Як і кредит, так и
саму придбану за ці кредитні гроші
квартиру, відповідач оформив, з її
згоди, на своє ім'я.

Вказана квартира розташована за
адресою: 51700 АДРЕСА_1, яка знаходиться на
4 поверху п'ятиповерхового будинку,
загальна площа якої складає 50 кв.
метрів, а житлова площа складає 37,6 кв.
метрів (точні дані в технічному
паспорті на квартиру, який знаходиться
у відповідача, або у його матері -
ОСОБА_7).

Приблизно в листопаді 2006 року вона з
відповідачем перебралися до вказаної
квартири і стали вже там проживати,
готуючись до офіційної реєстрації
їхнього шлюбу.

22.12.2006 року в відділі РАЦС
Вільногірського міського управління
юстиції Дніпропетровської області,
вона та відповідач зареєстрували вже
офіційно їхній шлюб.

Після реєстрації цього шлюбу нічого в
їхніх сімейних відношеннях не
змінилося, вони продовжували вести
сумісне господарство, допомагали один
одному при вирішенні інших побутових
питань.

У вказаній квартирі (51700 АДРЕСА_1) вона,
відповідач ОСОБА_3 і її на той час
неповнолітня донька від першого шлюбу,
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, стали проживати
однією сім'єю, де і проживають фактично
на сьогоднішній день.

Ця спірна квартира була оформлена
офіційно, як приватна власність, на
відповідача ОСОБА_3 на підставі
нотаріального Договору
купівлі-продажу, між відповідачем і
продавцем.

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу
України, якщо майно дружини, чоловіка
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або затрат
другого з подружжя, воно у разі спору
може бути визнане за рішенням суду
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За час, з якого відповідач ОСОБА_3 став
одноособово власником вказаної
квартири, в котрій фактично проживала і
вона, як дружина відповідача, вартість
цієї квартири істотно збільшилася
внаслідок трудових і грошових затрат.
Так, за цей період часу при їхніх
спільних грошових і фізичних затратах
було виконано:

1. заміна вхідних дерев'яних дверей
на металеві вхідні двері;

2. заміна всіх чотирьох дерев'яних
вікон на пластикові;

3. проведений поточний ремонт
всієї квартири.

Крім цього, вона з своїх доходів
оплачувала разом з відповідачем всі
комунальні витрати на утримання цієї
квартири.

Ці факти можливо підтвердити
документально, але всі документи
технічного та юридичного характеру
знаходяться у матері відповідача -
ОСОБА_7, і вона відмовляється надати
можливості зняти з них ксерокопії и
надати ці документи до суду.

Рішенням Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від
11.02.2013 року шлюб між нею і відповідачем
ОСОБА_3 був розірваний. Це Рішення
набрало законної сили 27.02.2013 р. (копія
цього Рішення, як доказу по справі,
додається до позову).

Відповідач, після розірвання шлюбу,
став вимагати від неї звільнити спірну
квартиру, мотивуючи це тим, що право
приватної власності на цю квартиру
належить виключно йому і що погашенням
кредитної заборгованості по цій
квартирі займається особисто він та
його мати - ОСОБА_7.

В зв'язку з цим у них з відповідачем
ОСОБА_3 виник спір, який може бути
вирішеним тільки за рішенням суду.

Згідно з вимогами ч.І пункт 5. ст. 256 ЦПК
України, встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу належить суду. Встановлення
цього факту тісно пов'язано з
встановленням іншого факту, від якого
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Тобто мова йде про визначення
наявності у неї права бути
співвласником вказаної спірної
квартири, яка розташована за адресою:
51700 АДРЕСА_1, і яка розташована на 4
поверху п'яти поверхового будинку,
загальна площа якої складає 50 кв.
метрів.

В зв'язку з викладеним, позивачка
прохає:

1. Визнати факт того, що вона, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка с. Мишурин Ріг
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області, паспорт
НОМЕР_4, виданий Вільногірським МВ УМВС
України в Дніпропетровській області
22.01.2007 р., зареєстрована за адресою: 51700
АДРЕСА_2., фактично проживає за адресою:
51700 АДРЕСА_1, проживала з ОСОБА_3 однією
сім'єю, як чоловік та жінка, без шлюбу,
за період часу з травня 2001 року по день
їхньої офіційної реєстрації шлюбу,
тобто по 22.12.2006 року;

2. Визнати також її, ОСОБА_1,
співвласником (в рівних частках, тобто
по 1/2 частині) квартири АДРЕСА_1.

3. Всі судові витрати, передбачені ЦПК
України, а також витрати на правову
допомогу (оплата за послуги адвоката), в
разі повної відмови позивача від
визнання позовних вимог, покласти на
відповідача.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги та їх
обгрунтування, що викладені в позовній
заяві, підтримали в повному обсязі.

З додаткових пояснень позивачки та її
представника витікає, що позивачка та
відповідач в період спільного
проживання без реєстрації шлюбу з 2001 по
2006 рік вели спільне господарство,
держали бджіл, продавали мед, вона
працювала в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_4» ПП
ОСОБА_18, гроші вносила в сімейний
бюджет. З 2011 р. працює контролером
міськгазу. Відповідач із своєї
зарплати сплачував аліменти на
утримання свого сина від першого шлюбу.
Вона отримувала аліменти на свою
дочку. Проживали в найманій квартирі по
АДРЕСА_3, належній ОСОБА_10, до придбання
спірної квартири. Кредит в банку
відповідач брав в інтересах їх сім'ї і
узгоджувався з нею. Відповідач в цей
період займався також вихованням її
дочки, його син з 3 років більшу частину
часу перебував у них. Спірну квартиру
для покупки підшукували вона,
відповідач та мати відповідача. Гроші
на квартиру надавали їхні матері, мати
відповідача була поручителем за
договором кредиту і вона здійснювала
оплату. З реєстрації за місцем
проживання по АДРЕСА_2, вона знята за
рішенням суду за позовом батьків
відповідача, тимчасово мешкає по
АДРЕСА_4.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, з їх пояснень витікає, що
твердження позивачки стосовно її
проживання спільно з відповідачем
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
придбання спірної квартири за цих умов
у спільну власність, є припущенням,
оскільки позивачка не надала доказів
того, що вона та відповідач вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, та спільні витрати, що між ними
мали місце також інші стосунки, які
свідчать про наявність, саме постійних
сімейних стосунків, характерних для
подружжя. Відповідач розірвав свій
попередній шлюб тільки 10.12.2003 р,
позивачка розірвала свій шлюб 14.05.2003 р.,
тому до 10.12.2003 року не може бути мови про
проживання сторін спільно однією
сім'єю без реєстрації шлюбу. До
укладення шлюбу між сторонами,
відповідач відвідував позивачку,
приходив у гості, іноді залишався
переночувати, в тому числі на декілька
днів, проте назвати це сімейним життям
неможливо. Згідно письмових заяв
відповідача в тому числі, посвідчених
нотаріально, коли він оформляв
банківський кредит та договір іпотеки
в серпні 2006 р., зафіксовано, що
відповідач не перебував у
зареєстрованому шлюбі а також ні з ким
спільною сім'єю не проживав. Ця заява
ніким належним чином не оспорювалася.
Квартира була придбана до укладення
шлюбу і в період коли сторони не мали
сімейних стосунків, як чоловік та
жінка. Спірна квартира оформлена на
відповідача, проте повернення кредиту
здійснювали його батьки. Згідно
довідки банку, повернення кредиту
здійснювала весь час мати відповідача.
За своїми доходами відповідач та
позивачка не мали можливості
сплачувати кредит та оплачувати
утримання купленої квартири.
Посилання позивачки, як на доказ
проживання з відповідачем спільно
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на
те, що в рішенні суду про розірвання
шлюбу між сторонами зазначено, що вони
проживали разом до реєстрації шлюбу
22.12.2006 р., безпідставне, оскільки це
питання не було предметом спору і по
ньому рішення судом не приймалося,
фактичні шлюбні відносини між
сторонами судом не встановлювалися.
Про банківський кредит позивачці стало
відомо після того, як сторони уклали
шлюб, до цього відповідач про кредит
позивачці не повідомляв. Після
укладення шлюбу відповідач та
позивачка за рахунок спільних сімейних
коштів кредит ні разу не погашали.
Кредит погашають його батьки, все, що
було придбано в квартиру в період
шлюбу, також було придбано за рахунок
його батьків. Докази стосовно
поліпшення житла та збільшення його
вартості за рахунок спільних коштів
сторін, як подружжя, не надавалися.

Третя особа, ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», надав заяву від про розгляд
справи за відсутності його
представника, де зазначив також
заперечення проти позову, а саме, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав: 14.08.2006
року між АППБ "Аваль», правонаступником
якого за всіма правами та обов'язками є
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі за
текстом третя особа) та ОСОБА_3 (надалі
за текстам відповідач) укладено
Кредитний договір (далі-кредитний
договір), згідно пункту 1.1 якого третя
особа зобов'язався надати Відповідачу
споживчий кредит в сумі - 66 000,00 гривен 00
копійок на умовах строковості,
повернення та платності строком по
14.08.2016 рік, а Відповідач прийняв на себе
зобов'язання сплачувати проценти за
користування кредитом у розмірі 16.5%
відсотків річних та здійснювати
повернення кредиту щомісячними
платежами відповідно графіку.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, ОСОБА_11 було
передано в іпотеку за договором
іпотеки № 3176/3164/305653 від 23.08.2006 року
квартиру АДРЕСА_1

На сьогодні кредит не погашений та
строк виплати за кредитним договором
скінчується 14.08.2016 року.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу
України, право власності - є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Змістом
права власності, відповідно до ст. 137 є
право володіння, користування та
розпоряджання своїм майном,

В даному випадку, право власності
ОСОБА_3 обмежене договором іпотеки
№3176/3164/305653 від 23.08.2006 року, а саме - він
не може відповідно договору іпотеки
розпоряджатися предметом іпотеки без
згоди іпотекодержателя, тобто ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль».

Викладене вище, вказує, що позовні
вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права
власності у розмірі 1/2 частини за
ОСОБА_12 не підлягають задоволенню.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст. 316-317 Цивільного кодексу
України, ст. 27, 36 Цивільного
процесуального кодексу, третя особа
прохає, відмовити ОСОБА_1 в позовних
вимогах в частині визнання її
співвласником (в рівних долях, тобто 1/2
частини) квартири АДРЕСА_1 (а.с.45-46, 53)

Із показань свідка ОСОБА_10 витікає, що в
2001 році позивачка, яку він знав за
прізвищем ОСОБА_9, в кінці серпня
наймала належну йому квартиру АДРЕСА_5,
яка залишилася після смерті його
батьків, і проживала там 2-3 роки з
попереднім своїм чоловіком, ОСОБА_10. 1-2
рази в місяць він з дружиною приходив
перевіряти стан квартири. В 2002-2003 році,
можливо влітку, коли він з дружиною
прийшов, то в квартирі був інший
чоловік - ОСОБА_3, який був одітий в
домашній одяг. ОСОБА_9 сказала, що вони
будуть проживати разом. ОСОБА_3 сказав,
що борг, який утворився у ОСОБА_9 з
оплати за квартиру, вони погасять.

Із показань свідка ОСОБА_6 витікає, що
вона знає позивачку, як колишню свою
невістку, а відповідача - як останнього
чоловіка позивачки. Її син ОСОБА_13 та
позивачка одружилися в 1995 р., спочатку
мешкали в с. Мишурин Ріг,
Верхньодніпровського району, потім
наймали квартиру в м. Вільногірську, в
якій проживали 3-4 роки, весною 2003 року
вони розвелися, мають спільну дитину
дочку - ОСОБА_9 у віці 17 років. Позивачка
потім стала проживати з ОСОБА_3 в 2004-2005
р. Внучка називала ОСОБА_3 папою. Вона
(свідок) забирала внучку до себе один
раз в неділю, один раз в місяць. ОСОБА_3
бачила і вечором і зранку.

Із показань свідка ОСОБА_9 витікає, що
вона є дочкою позивачки, ОСОБА_1, яка
стала проживати з ОСОБА_3, коли вона
(свідок) відвідувала дитсадок.
Спочатку проживали в найманій квартиру
по АДРЕСА_3, поки вона стала ходити в 5-6
клас, потім переїхали в квартиру
АДРЕСА_1. В дитсадок її відводила і мама
і ОСОБА_3, якого вона називала папою і
який займався її вихованням. Із розмов
між ОСОБА_3 та позивачкою їй відомо, що
вони брали кредит для придбання
квартири.

Із показань свідка ОСОБА_8 витікає, що
він є батьком відповідача ОСОБА_3 Коли
придбавали спірну квартиру в 2006 р. по
АДРЕСА_6, то він та дружина хотіли
оформити кредит на себе, але в банку
«Аваль» їм роз'яснили, що вони
перебувають в певному віці і тому
кредит надати їм не можуть. Тому
іпотеку було оформлено на сина ОСОБА_3
Показали квартиру сину з умовою, що
договір буде оформлений на нього, а
платити за квартиру будуть вони, його
батьки. Невістки він та дружина тоді ще
не знали. На момент придбання квартири
він не знав, що син та невістка
зустрічаються. Дату укладення шлюбу
між ними він не пам'ятає, але вони
близько 3 місяців після укладення
шлюбу проживали в його житлі. Невістка
була також зареєстрована в його житлі,
оскільки їй потрібно було
працевлаштовуватися. Кредит
повертають вони з дружиною самі, син та
невістка в цьому участі не приймають. В
купленій квартирі опалення немає, вони
установили металопластикові вікна.
Коли він познайомився з невісткою, не
пам'ятає.

Із показань свідка ОСОБА_7, яка є матір'ю
відповідача, ОСОБА_3, витікає, що в 2006
році вона та чоловік привезли своїх
батьків до себе, а їх будинок продали.
Отримані гроші вклали в квартиру для
сина. Вартість квартири склала 79 тис.
грн., банк надав лише 66 тис. грн. решта
коштів була сплачена нею з чоловіком. З
позивачкою, як невісткою, вона
познайомилася, приблизно за рік до
придбання квартири. Їй було відомо, що
син ходить до якоїсь жінки. За рік до
придбання квартири син запросив її та
батька до них в квартиру, яку знімала
невістка. Квартиру для сина
підшукували вона та чоловік, потім
квартиру показали сину, невістка не
приймала участі в підшукуванні
квартири. Шлюб син та позивачка уклали
приблизно в листопаді 2006 року, кредит в
банку був оформлений в серпні 2006 р. Всі
проплати за квартиру здійснювалися за
рахунок її та чоловіка. Окрім сина, інші
члени його сім'ї в купленій квартирі
не зареєстровані тому, що була іпотека.
Вона (свідок) особисто, за свій з
чоловіком рахунок, готівкою здійснює
виплату кредиту до банку «Аваль», всі
чеки підписані нею особисто, невістка
ніяких грошей на оплату кредиту не
давала. Залишилося сплатити по тілу
кредиту близько 7.5 тис. грн. На цей час в
спірній квартирі ніхто не мешкає, в
квартирі відсутня електроенергія. Все
майно із квартири забрала невістка. На
всіх квитанціях з оплати за квартиру
стоїть її (свідка) особистий підпис, всі
копії квитанцій зберігаються у неї. По
спірній квартирі є борг з оплати
комунальних послуг на загальну суму
близько 6 тис. грн.

Згідно квитанції від 04.03.2013 р.
позивачкою сплачено судовий збір в
сумі 114.70 грн. (а.с.1)

Згідно копії паспорта громадянина
України, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
значиться зареєстрованою за місцем
проживання по АДРЕСА_2, з 22.01.2007 року.
(а.с.5)

Згідно копії рішення Вільногірського
міського суду, Дніпропетровської
області, від 11.02.2013 р., шлюб, що був
зареєстрований 22.12.2006 року, між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, розірвано. В описовій та
мотивувальній частині рішення
зазначено, що сторони не мають спільних
дітей, не мають спору стосовно поділу
майна, що сторони припинили подружні
стосунки в серпні 2012 р., до реєстрації
шлюбу 22.12.2006 р. вони проживали разом з 2001
року, спору про поділ майна, що є
спільною власністю, на теперішній час
немає. (а.с.6)

Згідно квитанції адвоката ОСОБА_2 від
01.03.2013 р., ОСОБА_1 сплатила йому за
юридичну допомогу 3000.00 грн. (а.с.9)

Згідно довідки ГУДМС, УДМС України в
Дніпропетровській області від 12.03.2013 р.,
ОСОБА_3 зареєстрований за місцем
проживання в АДРЕСА_1 з 14.11.2006 року (а.с.14)

Згідно копії паспорта громадянина
України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
значиться зареєстрованим за місцем
проживання по АДРЕСА_1, з 14.11.2006 року.
(а.с.18-19)

Згідно копії нотаріально посвідченого
договору іпотеки № 3176/3164/305653 від 23.08.2006
року, укладеного між Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль» та
ОСОБА_3, п.1.1 - цей договір забезпечує
вимогу Іпотекодержателя, що випливає з
Договору про іпотечний кредит №
014/107836/3164/74 від 14.08.2006 р., укладеного між
Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за
умовами якого Іпотекодавець
зобов'язаний до 14.08.2016 року повернути
Іпотекодержателю кредит у розмірі - 66
000.00 грн., сплатити проценти за
користування кредитом, а також можливу
неустойку у розмірі та у випадках,
передбачених Кредитним та цим
Договором. п. 1.2 - Предметом іпотеки є
нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1, що
належить Іпотекодавцю на праві
приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
нотаріусом 09.08.2006 року. п.1.3 - Заставна
вартість предмета іпотеки
визначається сторонами в сумі 83 253.00
грн. (а.с.22-24)

Згідно копії нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу квартири від
09.08.2006 року, ОСОБА_14 - продав, ОСОБА_3 -
купив квартиру АДРЕСА_1 за 14 280.00 грн.,
які продавець отримав повністю від
покупця до підписання цього договору.
(а.с.25)

Згідно копії витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
11.08.2006 р., ОСОБА_3 на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1.
(а.с.26)

Згідно копії кредитного договору №
014/107836/3164/74 від 23.08.2006 року, укладеного
між Акціонерним поштово-пенсійним
банком «Аваль» та ОСОБА_3, кредитор
надав, а позичальник отримав споживчий
кредит у вигляді невідновлювальної
кредитної лінії з лімітом 66000.00 грн. на
строк з 14.08.2006 р. по 14.08.2016 року. (а.с.27-28)

Згідно довідки за підписом начальника
Центрального Вільногірського
відділення ДОД АТ «Райффайзен Банк
Аваль», зазначено, що АТ "Райффайзен
Банк Аваль" видав ОСОБА_3 кредит на
придбання квартири, згідно кредитного
договору №014/107836/3164/74 від 23.08.2006р. Станом
на 25.03.2013 року залишок поточної
заборгованості по кредиту складає
11942,76грн.(одинадцять тисяч дев'ятсот
сорок дві грн. 76 коп.). Простроченої
заборгованості немає. Щомісячні
платежі по кредиту згідно графіку
здійснювались власноручно ОСОБА_7.
(а.с.29)

Згідно копії звіту про оцінку вартості
майна станом на 25.07.2006 р., ринкова
вартість квартири АДРЕСА_1 складає 94882.00
грн. Результати оцінки
використовуються для передачі
оцінюваного об'єкту у заставу для
забезпечення кредитних зобов'язань.
Замовник ОСОБА_14. (а.с.30-31

Згідно копії заяви ОСОБА_3 від 23.08.2006 р.
на ім'я начальника Центрального
Вільногірського відділення ДОД АППБ
«Аваль» зазначено: Я, ОСОБА_3, даною
заявою засвідчую, що на момент
підписання кредитного договору не
перебуваю у шлюбі, як в зареєстрованому
так і в незареєстрованому, ні з ким
спільною сім'єю не проживаю. Майно, на
яке може бути звернене стягнення у разі
порушення умов кредитного договору та
договору забезпечення, є моєю
особистою власністю. Цю заяву в
приміщенні Центрального
Вільногірського відділення ДОД АППБ
„Аваль" за адресою м. Вільногірськ,
бульвар Миру,10 підписано в присутності
провідного економіста ОСОБА_15 (а.с.64)

Згідно платіжного календаря від 23.08.2006
р. зазначено щомісячні платежі та
остаточний строк погашення кредиту
ОСОБА_3, всього до сплати загальна сума
складає 120925.66 грн. (а.с.65-66)

Згідно довідки про доходи від 08.07.2013 р.,
ОСОБА_3 за період з липня 2010 р. по
червень 2013 р. отримав заробітну плату
на загальну суму 76347.27 грн., за
виключенням аліментів - 60002.72 грн. (а.с.67)

Згідно довідок про доходи ОСОБА_7,
зазначені її доходи в виді заробітної
плати: за січень-лютий 2013 р. - 4480.59 грн.;
за 2012 р. - 27530.38 грн.; за 2007 р. - 14321.60 грн.;
за 2008 р. - 18973.42 грн.; за 2009 р. - 21229.86 грн.;
за 2010 р. - 23795.08 грн.; за 2011 р. - 26795.37 грн.;
за 2006 р. - 12316.68 грн. (а.с.82-89)

Згідно довідок про доходи ОСОБА_8,
зазначені його доходи в виді
заробітної плати: за 2011 р. - 24262.50 грн.; за
2012 р. - 28390.72 грн.; за січень-березень 2013 р.
- 7107.03 грн.; за 2010 р. - 20955.07 грн.; за 2009 р. -
18096.72 грн.; з червня 2007 по січень 2008 р -
9727.65 грн.; за 11 місяців 2008 р. - 15620.70 грн.;
ним же отримано пенсію за період з
серпня 2006 р. по липень 2008 р. - на загальну
суму 27381.89 грн. (а.с. 90-98)

Згідно копії квитанції від 07.08.2013 р.,
загальна сума до сплати за
житлово-комунальні послуги, надані в
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, складає суму,
яка перевищує 5 тис. грн., із них: за
опалення - 3060.30 грн., квартплата - 1463.95
грн. (а.с.99)

Згідно копії свідоцтва про розірвання
шлюбу, виданого 14.05.2003 р. відділом РАГС
Вільногірського МУЮ Дніпропетровської
області, ОСОБА_13 та ОСОБА_17 розхірвали
шлюб 17.01.2003 р., актовий запис № 06. (а.с.130)

В оглянутій в судовому засіданні
кредитній справі, що була надана
третьою особою, ПАТ «Райффайзен банк
Аваль», містяться 33 оригінала
документів стосовно укладення
договорів кредиту, іпотеки між банком
та ОСОБА_3, в тому числі: заява ОСОБА_3
від 27.07.2006 р. про надання кредиту у
розмірі 66 000.00 грн.; заключення
Центрального Вільногірського
відділення ДОД АППБ «Аваль» від 31.07.2006
р.; протокол засідання кредитного
комітету про надання кредиту від 31.07.2006
р.; висновки юридичного відділу банку
від 03.08.2006 р., де зверталася увага на
необхідність з'ясування наявності
згоди іншого подружжя чи особи з якою
позичальник мешкає, чи з якою за
спільні кошти придбавався предмет
іпотеки; довідка про заробітну плату
ОСОБА_3 за січень-червень 2006 р., що
склала 10243.21 грн.; заява-анкета ОСОБА_3
від 27.07.2006 р.; заборона відчуження
спірної квартири, яка перебуває в
іпотеці; договори страхування
іпотечного майна; акти перевірки стану
іпотечного майна; витяг про реєстрацію
у Державному реєстрі іпотек; звіт про
оцінку предмету іпотеки, спірної
квартири.

Суд вважає, що між сторонами мають
місце спірні правовідносини: стосовно
факту проживання їх, як чоловіка та
жінки однією сім'єю без укладення шлюбу
в період з 2001 р. по 22.12.2006 р. та стосовно
придбання за цих обставин нерухомого
майна, спірної квартири, яка може бути
визнаною спільною власністю сторін;
стосовно поліпшення спірної квартири,
належної одному із подружжя, в період
перебування сторін в зареєстрованому
шлюбі, що може також бути підставою для
визнання квартири спільною власністю
подружжя.

Відповідно до цих правовідносин,
враховуючи пояснення позивачки та її
представника, відповідача та його
представника, третьої особи, та
внаслідок дослідження в судовому
засіданні всіх представлених доказів
в їх сукупності та взаємозв'язку,
керуючись законом, суд доходить
висновку про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі з наступних
підстав.

Суд вважає, що до відносин, які виникли
та існували між сторонами до 01.01.2004
року, тобто до набрання чинності
Цивільним Кодексом України, в редакції
2003 р, та Сімейним Кодексом України, в
редакції 2003 р., слід застосувати норми
Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963 року,
Кодексу про шлюб та сім'ю України від
20.06.1969 р., та інше законодавство, що
діяло в цей період, зокрема, ЗУ «Про
власність» від 26.03.1991 р.; оскільки ці
відносини продовжували існувати після
набрання чинності Цивільним Кодексом
України, в редакції 2003 р, та Сімейним
Кодексом України, в редакції 2003 р., то до
цих відносин слід також застосовувати
правові норми, які набрали чинності
після 01.01.2004 року.

Згідно ст.71 Цивільного Кодексу
Української РСР (надалі ЦК України 1963
р.), загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно 74 ЦК України 1963 р., вимога про
захист порушеного права приймається до
розгляду судом, арбітражем або
третейським судом незалежно від
закінчення строку позовної давності.

Згідно ст. 75 ЦК України 1963 р., позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 76 ЦК України 1963 р., перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78 і
79 цього Кодексу.

Згідно ст. 80 ЦК України 1963 р., закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд
визнає поважною причину пропуску
строку позовної давності, порушене
право підлягає захистові.

Згідно ст. 86 ЦК України 1963 р., право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.
Право власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких
формах: приватна, колективна, державна.
Усі форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються
Законом України "Про власність", цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про власність» 1991 р.,
дія якого зупинена в 2007 році, майно,
нажите подружжям за час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності. Здійснення ними цього
права регулюється цим Законом і
Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно ч.1 ст. 17 ЗУ «Про власність» 1991 р.,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, що набрав чинності
з 01.01.2004 р.: 4. Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
6. Правила Цивільного кодексу України
про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Для вирішення спірних правовідносин,
на думку суду, слід керуватися
наступними нормами права, які набрали
чинності з 01.01.2004 року.

Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно п.1 ч.1 ст. 57 СК України, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно ст. 60 СК України, 1. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу). 2.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України, 1. Об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя можуть бути будь-які речі,
за винятком тих, які виключені з
цивільного обороту. 2. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із подружжя
і внесені до сімейного бюджету або
внесені на його особистий рахунок у
банківську (кредитну) установу. 3. Якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. 4. Речі для професійних занять
(музичні інструменти, оргтехніка,
лікарське обладнання тощо), придбані за
час шлюбу для одного з подружжя, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ст. 62 СК України: 1. Якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. 2. Якщо
один із подружжя своєю працею і (або)
коштами брав участь в утриманні майна,
належного другому з подружжя, в
управлінні цим майном чи догляді за
ним, то дохід (приплід, дивіденди),
одержаний від цього майна, у разі спору
за рішенням суду може бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. (Із доповненнями,
внесеними Законом України від 22.12.2006 р.
N 524-V)

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

За змістом ст. 65 СК України, 1. Дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою;
2. При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя; Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового; 3. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена; 4. Договір, укладений одним
із подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 67 СК України, 1. Дружина,
чоловік мають право укласти з іншою
особою договір купівлі-продажу, міни,
дарування, довічного утримання
(догляду), застави щодо своєї частки у
праві спільної сумісної власності
подружжя лише після її визначення та
виділу в натурі або визначення порядку
користування майном.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України, 1. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 74 СК України: 1. Якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. 2. На
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу. (Із доповненнями, внесеними
згідно із Законом України від 22.12.2006 р. N
524-V)

Згідно ч.І ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Згідно ст. 372 ЦК України, у разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Згідно ст. 202 ЦК України, ч. 1 -
Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі. 4.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. 5. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. 2.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. 3. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, 1. Недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі
все, що вона одержала на виконання
цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування. 2.
Якщо у зв'язку із вчиненням
недійсного правочину другій стороні
або третій особі завдано збитків та
моральної шкоди, вони підлягають
відшкодуванню винною стороною.

Згідно ст. 229 ЦК України: 1. Якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. 2. У разі визнання правочину
недійсним особа, яка помилилася в
результаті її власного недбальства,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки. Сторона, яка
своєю необережною поведінкою сприяла
помилці, зобов'язана відшкодувати
другій стороні завдані їй збитки.

Суд вважає встановленими в судовому
засіданні наступні обставини та
відповідні їм правовідносини:

- факт проживання сторін однією сім'єю
без укладення шлюбу в період з 2001 по
22.12.2006 року свого правового та
фактичного обгрунтування не має,
оскільки в період з 2001 р. по 2004 р.
відсутня була така форма правового
регулювання, як спільне проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю без
укладення шлюбу; стаття 74 СК України
набрала чинності одночасно з набранням
чинності цим Кодексом, з 01.01.2004 року,
сили зворотної дії у часі дана норма
права не має; окрім того, суд приймає до
уваги, що позивачка та відповідач,
кожний із них, перебували в іншому
шлюбі, який був розірваний позивачкою -
14.05.2003 р. (дата видачі свідоцтва про
розірвання шлюбу), а відповідачем -
10.12.2003 р. (відмітка в паспорті
громадянина України на ім'я
відповідача), що унеможливлює визнання
факту проживання сторін однією сім'єю
без реєстрації шлюбу до 10.12.2003 року,
оскільки до цієї дати один із них, а
саме відповідач, перебував в
зареєстрованому шлюбі з іншою особою;
окрім того, показання свідків щодо
того, з якого року, на їх думку, сторони
проживали спільно, суперечливі і за
своїм змістом не надають можливості
встановити наявність відносин між
сторонами, як між чоловіком та жінкою,
що мешкали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу: свідок ОСОБА_10 показав, що бачив
відповідача в своїй квартирі, яку
здавав в найм позивачці та її першому
чоловікові, приблизно влітку 2003 р.;
свідок ОСОБА_6 показала, що її колишня
невістка (позивачка у справі), стала
проживати з відповідачем в 2004-2005 роках,
що вона (свідок) бачила відповідача в
окремих випадках і вечором і зранку в
квартирі позивачки; свідок ОСОБА_9 лише
орієнтовно називає час коли, на її
думку сторони проживали спільно,
оскільки на той час перебувала в
малолітньому віці; свідок ОСОБА_8
показав, що на момент придбання
квартири він не знав, що син та невістка
зустрічаються, дату укладення шлюбу
між ними він не пам'ятає, але вони
близько 3 місяців після укладення
шлюбу проживали в його житлі; свідок
ОСОБА_7 показала, що приблизно за рік до
придбання спірної квартири вона
познайомилася з позивачкою, оскільки
син запросив її та чоловіка в квартиру
до позивачки, їй було відомо, що син
ходить до якоїсь жінки;

- з боку позивачки, окрім суперечливих
та неповних показань свідків, не
представлено будь-яких інших
допустимих та належних доказів того,
що в період з 2004 р. по день реєстрації
шлюбу з відповідачем, тобто по 22.12.2006 р.,
вона та відповідач проживали спільно
однією сім'єю та мали між собою
відносини, які притаманні сім'ї; згідно
ч.2 ст. 3 СК України, сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки; відповідач
визнав, що він приходив до позивачки,
іноді залишався ночувати, але це не
можливо визнати як сімейні стосунки,
позивачка ніякої участі в придбанні
спірної квартири не приймала; згідно
письмових заяв відповідача до
банківської установи в зв'язку з
оформленням договору кредиту та
договору іпотеки в серпні 2006 р.,
однозначно зазначено, що він не
перебуває у шлюбі і ні з ким не
перебуває в фактичних шлюбних
відносинах без реєстрації шлюбу;
доказів стосовно того, що сторони в
зазначений період до реєстрації шлюбу
були пов'язані спільним побутом, мали
спільний бюджет та спільне
використання його, що між ними мали
місце будь-які взаємні права та
обов'язки, як між подружжям, - не надано;
показання свідка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3,
стосовно того, що начебто вона чула, як
сторони узгоджували оформлення
кредиту в банку, суд сприймає критично,
оскільки ніякої іншої інформації
стосовно обставин цієї події та події
кредиту, тобто розмір кредиту, для якої
мети він брався, на кого мав бути
оформлений, яким чином і за чий рахунок
він буде повертатися та про інші
важливі обставини вона в своїх
показаннях не повідомила, також суд
приймає до уваги малолітній вік свідка
- 10 років на момент оформлення кредиту
відповідачем в серпні 2006 р.; Ті факти,
що відповідач іноді відводив малолітню
ОСОБА_9 до дитячого закладу, суд
сприймає критично, оскільки, позивачка
до 2003 року проживала зі своїм першим
чоловіком, і її дочка ОСОБА_9 уже
досягла на цей час віку 7 років, тобто
вона могла вже відвідувати школу, а не
дитячий заклад; відповідач визнав, що
фактично він займався вихованням дочки
позивачки, але це вже відбувалося після
укладення шлюбу з позивачкою, тому
цьому не суперечить твердження свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_9, що остання називала
відповідача папою;

- з боку позивачки не надано будь-яких
допустимих та належних доказів
стосовно того, що спірна квартира була
придбана за спільні кошти її та
відповідача, що кредит для придбання
квартири та договір іпотеки був
належним чином узгоджений
відповідачем з нею, як членом його
сім'ї; навпаки, позивачка визнала, і це
без сумнівів підтверджується
документально та показаннями свідків,
що, фактично, договір кредиту та
договір іпотеки були укладені
відповідачем без будь-якого узгодження
з позивачкою, що поверненням кредитних
коштів в повному обсязі займалися і
продовжують займатися тільки батьки
відповідача за свої особисті кошти,
надаючи таким чином матеріальну
допомогу своєму синові;

- з боку позивачки не надано будь-яких
допустимих та належних доказів
стосовно того, що після придбання
спірної квартири, належної
відповідачу, внаслідок поліпшення
квартири за рахунок спільних коштів
подружжя значно виросла її вартість, що
за рахунок спільних коштів сторін
відбувалося утримання спірної
квартири; навпаки в судовому засіданні
безспірно встановлено, що і утримання
спірної квартири і її поліпшення були
зроблені за рахунок батьків
відповідача, що підтверджується
показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
які ніяким чином не спростовані,
довідкою банку про сплату кредитних
коштів ОСОБА_7, довідками про розмір
доходів цих свідків.

- враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що правових підстав для
задоволення позову немає, внаслідок
необґрунтованості позовних вимог.

Керуючись ст. 88, ЦПК України, ЗУ «Про
судовий збір», суд доходить висновку
про покладення судових витрат у справі,
в виді судового збору на суму - 243.60 грн.,
за немайнові вимоги, в задоволенні яких
відмовлено; в виді судового збору на
суму - 474.41 грн., за майнові вимоги
(визнання права власності на ? частину
квартири), в задоволенні яких
відмовлено; в виді оплати позивачкою,
ОСОБА_1, юридичної допомоги адвоката
ОСОБА_2 - в сумі 3000.00 грн., - на позивачку,
ОСОБА_1, для чого з неї слід стягнути в
дохід держави України, додатково,
судовий збір за немайнові вимоги - 128.90
грн., враховуючи, що нею фактично
сплачено було при подачі позову - 114.70
грн., та за майнові вимоги, в
задоволенні яких відмовлено, - 474.41 грн.,
що складає 1 відсоток від ? частини
вартості квартири - 94882.00 грн. (а.с.31)

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215,222,223, 294 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Відмовити у визнанні факту, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка с. Мишурин Ріг,
Верхньодніпровського району,
Дніпропетровської області, і/к №
НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: 51700
АДРЕСА_2., фактично мешкає за адресою:
51700 АДРЕСА_1, проживала з ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем м. Верхівцево,
Верхньодніпровського району,
Дніпропетровської області, і/к №
НОМЕР_3, зареєстрованим за місцем
проживання по АДРЕСА_1, однією сім'єю, як
чоловік та жінка, без шлюбу, за період
часу з травня 2001 року по день їхньої
офіційної реєстрації шлюбу, тобто по
22.12.2006 року.

Відмовити у визнанні ОСОБА_1
співвласником (в рівних долях, тобто по
1/2 частині) квартири АДРЕСА_1.

Судові витрати у справі: в виді
судового збору на суму - 243.60 грн., за
немайнові вимоги, в задоволенні яких
відмовлено; в виді судового збору на
суму - 474.41 грн., за майнові вимоги
(визнання права власності на ? частину
квартири), в задоволенні яких
відмовлено; в виді оплати позивачкою,
ОСОБА_1, юридичної допомоги адвоката
ОСОБА_2 - в сумі 3000.00 грн., - покласти на
позивачку, ОСОБА_1, для чого з неї
стягнути в дохід держави України,
додатково, судовий збір за немайнові
вимоги - 128.90 грн., враховуючи, що нею
фактично сплачено було при подачі
позову - 114.70 грн., та за майнові вимоги, в
задоволенні яких відмовлено, - 474.41 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через
Вільногірський міський суд,
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з
часу виготовлення його в повному
обсязі, надіслати рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
сторонам та третій особі.

Головуючий суддя
Шаповал Г.І.