Єдиний унікальний номер 253/105/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/401/2014
Головуючий в 1 інстанції Марченко Н.Ю.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді Зінов'євої А.Г.,

суддів: Азевича В.Б., Ларіної Н.О.,

при секретарі Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про розірвання
кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
04 листопада 2013 року,-

В С
Т А Н О В И В:

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 04 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

На вказане рішення суду позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає,
що відповідач не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
того факту, що ОСОБА_1 отримав кредитні
кошти в обумовленій сумі 50 000 тисяч
доларів США за відповідним касовим
документом, який відповідав би вимогам,
що встановлені «Інструкцією про касові
операції в банках України», яка
затверджена Постановою Правління НБУ
№ 337 від 14.08.2003 року та регулює
взаємовідносини банків з
територіальними управліннями
Національного Банку, іншими банками та
клієнтами з цих питань.

Вказує, що договір, укладений між ним та
ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання
кредиту в сумі 252 500,00 грн. шляхом видачі
готівкової національної валюти, є
нікчемним відповідно до ч. 2 ст. 1055 ЦК
України.

Зазначає, що суд першої інстанції
належним чином не перевірив факт
надання відповідачем кредиту у сумі 50
000 дол. США за кредитним договором № E35-06
від 07.06.2006 року. Вважає, що відмовляючи у
позові суд помилково виходив з того, що
достатнім доказом отримання ним
кредитних коштів є копія заяви на
видачу готівки № 1 від 07.06.2006 року.

Позивач підтримав доводи апеляційної
скарги.

Представник банку Бондаренко Д.Ю.
просив її відхилити, а ухвалу - залишити
без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
07 червня 2006 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», та позивачем
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір
№ Е35-06, відповідно до п. 1.1 якого банк за
наявності вільних грошових коштів
зобов'язався надати позичальнику
кредит у вигляді відновлювальної
кредитної лінії з лімітом кредитування
50 000 доларів США окремими траншами на
підставі попередньої вимоги згідно п.
2.1.2 цього договору в обмін на
зобов'язання позичальника по
поверненню кредиту і сплаті відсотків
згідно Графіків погашення кредиту та
відсотків, які оформляються у вигляді
Додатків до цього договору і є його
невід'ємною частиною, комісії та
винагороди, штрафу і пені в обумовлені
даним договором терміни. Згідно п. 1.3
Кредитного договору термін повного
погашення кредитної лінії до 20 червня
2011 року включно.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору
банк відкрив позивачу позичковий
рахунок НОМЕР_1, призначення для
операцій надання кредитних коштів та
погашення кредиту за умовами договору,
а також особовий рахунок по відсотках
НОМЕР_2 та рахунок комісії НОМЕР_3.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки від 9 вересня
2011 року було відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання
недійсними кредитного договору,
договорів застави рухомого майна,
іпотеки, поруки.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки від 6
листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про захист прав
споживачів, визнання недійсними
кредитного договору та договору
іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент укладання кредитного
договору, тобто 07 червня 206 року,
відповідач мав право надавати кредит і
вимагати виконання по кредитному
договору в іноземній валюті, що
підтверджується дозволом
Національного банку України №22-2 від
29.07.2003 року, виданим ЗАТ КБ
«ПриватБанк», зареєстрованому
Національним Банком України 19.03.1992 року
за номером 92, який має банківську
ліцензію за номером 22, що видана
Національним Банком України 04.01.2001 року
на право здійснення операцій,
визначених пунктами 1-4 частини 2 та
частини 4 статті 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» та
додатком до нього з Переліком операцій,
які має право здійснювати ЗАТ КБ
«ПриватБанк», зокрема, пов'язаних з
валютними цінностями.

Суд не прийняв до уваги доводи позивача
стосовно того, що банк до теперішнього
часу не надав йому відповідно до умов
кредитного договору кредит готівкою в
іноземній валюті в сумі 50 000 доларів
США, оскільки дане твердження не
доведено ним, а відповідач надав суду
копію заяви про видачу готівки від
07.06.2006 року №1, відповідно до якої
позивач отримав суму у розмірі 50 000
доларів США, еквівалент у гривнях - 252 500
грн. Виходячи з того, що після укладення
договору позивач ніяких зауважень не
робив та тривалий час належним чином
виконував свої зобов'язання за
кредитним договором, сплачував кредит
та відсотки за користування кредитом в
іноземній валюті, суд зробив висновок
про прийняття ним у повному обсязі умов
кредитування за договором № Е35-06 від
07.06.2006 року.

Заяви позивача про відмову від
отримання кредиту в сумі 50 000 доларів
США від 24 травня 2012 року, від 16 липня 2012
року та від 31 липня 2012 року розцінені
судом, як бажання ухилитися від
цивільно-правової відповідальності за
укладеним кредитним договором.

Колегія суддів вважає за можливе
погодитися з даними висновками суду
першої інстанції, оскільки вони
ґрунтуються на законі та обставинах
справи.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як вбачається з уточненої позовної
заяви (заяви про збільшення позовних
вимог) від 14.03.2013 року, позивач просив
розірвати кредитний договір № Е35-06 від
07.06.2006 року та зобов'язати відповідача
підписати додаткову угоду про
розірвання даного кредитного договору
у запропонованій ним редакції. (т. 1 а. с.
77-83) Свої вимоги він обґрунтовував тим,
що фактично не отримував 07.06.2006 року з
операційної каси банку 50 000 доларів США,
тому він подав до ПАТ КБ «ПриватБанк»
заяви про відмову від одержання
кредиту за кредитним договором у
вказаній сумі та свої пропозиції щодо
підписання додаткової угоди про
розірвання кредитного договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 627 ЦК України
передбачає, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Як встановлено ч. 1 ст. 628 та ч. 1 ст. 629 ЦК
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач на свій розсуд підписав
кредитний договір № Е35-06 від 07.06.2006 року
та погодився з його умовами.

Пунктом 1.3 вказаного кредитного
договору термін повного погашення
кредитної лінії до 20 червня 2011 року
включно.

Отримавши кредитні кошти та
використавши їх для своїх потреб,
позивач ставить питання про розірвання
договору кредиту після закінчення
строку його дії.

Правові підстави розірвання договору
визначені статтею 651 ЦК України, а саме
вказаною нормою встановлено, що зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Згідно статті 652 ЦК України у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок
істотної зміни обставин суд, на вимогу
будь-якої із сторін, визначає наслідки
розірвання договору виходячи з
необхідності справедливого розподілу
між сторонами витрат, понесених ними у
зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною
зміною обставин допускається за
рішенням суду у виняткових випадках,
коли розірвання договору суперечить
суспільним інтересам або потягне для
сторін шкоду, яка значно перевищує
затрати, необхідні для виконання
договору на умовах, змінених судом.

Виходячи зі змісту абзацу другого
частини першої цієї статті, сторона,
яка вимагає розірвання або зміни
договору, повинна довести, що в момент
укладення договору сторони виходили з
того, що така зміна не настане.

Відповідно до вказаної норми закону
для розірвання договору у разі
істотної зміни обставин необхідно
наявність всіх перелічених умов
одночасно.

Крім того, вимагаючи розірвання
договору на підставі ст. 651 ЦК України,
на позивача покладається відповідно до
положень ст. 60 ЦПК України обов'язок
довести ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог.
Позивачем не доведено наявності всіх
чотирьох умов, необхідних для
розірвання кредитного договору у
зв'язку із істотною зміною обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору.

З огляду на наведене, доводи
апеляційної скарги не заслуговують на
увагу, оскільки не ґрунтуються на
законі і договорі, та не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуально
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315, 317 ЦПК України апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
04 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: