АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/741/13
Номер провадження 22-ц/786/7/14
Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко
Доповідач Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:
головуючого судді Карпушина Г.Л.;
суддів: Винниченка Ю.М., Корнієнка В.І.,
при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства
«Полтава-Банк» на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 01 квітня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Полтава-Банк» про повернення
депозитного вкладу та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка у січні 2014 року
звернулась з позовом до відповідача
про повернення депозитного вкладу та
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 01 квітня 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з публічного акціонерного
товариства «Полтава-банк» на користь
ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 18000 гривень,
за депозитним вкладом № 1274 від 23 лютого
2011 року, відсотки за час користування
депозитним вкладом у сумі 2810 гривень 21
копійка, грошові кошти у сумі 1500
гривень на відшкодування моральної
шкоди, судові витрати у сумі 214 гривень
60 копійок, а всього стягнено грошових
коштів на загальну суму 22524 гривні 81
копійки.

У задоволенні позовних вимог у іншій
частині позову відмовлено.

З рішенням суду не погодився
відповідач та подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі ПАТ
«Полтава-Банк» просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі. При цьому посилається
на те, що при ухваленні рішення було
допущено неправильне, неповне та не
всебічне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, рішення
постановлено з невірним застосуванням
норм матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводі
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Судове засідання проведено за участі
сторін.

Перевіривши матеріали справи,
з'ясувавши межі апеляційного
оскарження, колегія суддів приходить
до необхідності часткового
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення щодо частини
позовних вимог, з підстав, визначених
п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України -
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права.

Як убачається із матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що згідно з договором
банківського вкладу № 1274 від 23 лютого
2011 року, укладеного між ПАТ
«Полтава-Банк» та ОСОБА_1, остання
поклала у банк кошти на депозит у сумі
18000 гривень, строком на 13 місяців (до 23
березня 2012 року), під 14,50 % річних.
Договір банківського вкладу було
викладено в письмовій формі та
підписано сторонами, від Банку договір
підписаний ОСОБА_2 Пунктом 1.1. Договору
закріплено, що вкладник 23 лютого 2011
року вносить в Банк грошові кошти
(вклад) в сумі 18000,00 грн. (вісімнадцять
тисяч грн. 00 коп.). Банк зобов'язувався
щомісячно на протязі строку зберігання
коштів нараховувати Вкладнику
проценти за користування вкладом з
розрахунку 14,50 % річних (п.1.3. Договору).

Колегія суддів вважає, що частково
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції правильно провів
аналіз норм чинного законодавства,
врахувавши всі встановлені фактичні
обставини по справі та виходив з того,
що відповідач зобов'язаний повернути
вкладнику внесені ним суми вкладів
відповідно до умов договору та вимог
ст. 1058, 1060, ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України,
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Статтею 1059 ЦК України встановлено, що
договір банківського вкладу
укладається у письмовій формі.
Письмова форма договору банківського
вкладу вважається додержаною, якщо
внесення грошової суми підтверджено
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або сертифіката
чи іншого документа, що відповідає
вимогам, встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту.

Правильними є висновки місцевого суду
про наявність підстав для визнання
договору банківського вкладу дійсним,
оскільки хоча на ньому і немає печатки
Банку, однак він підписаний
уповноваженою Банком особою, а клієнт
не може нести відповідальність за
неналежне виконання працівниками
Банку своїх службових повноважень,
наданих їм на підставі довіреності.

Згідно з п. 1.4 Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами, затвердженого
постановою правління НБУ від 03.12.2003 р.
№ 516 і зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 29.12.2003 р. за № 1256/8577,
залучення банком вкладів (депозитів)
юридичних і фізичних осіб
підтверджується: договором
банківського рахунку; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадної книжки; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадного (депозитного)
сертифіката; договором банківського
вкладу (депозиту) з видачею іншого
документа, що підтверджує внесення
грошової суми або банківських металів
і відповідає вимогам, установленим
законом, іншими нормативно-правовими
актами у сфері банківської
діяльності (банківськими правилами) та
звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 2 глави 2 розділу ІІІ
Інструкції про касові операції в
банках України, затвердженої
постановою правління НБУ від 14.08.2003 р. №
337 і зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 05.09.03 р. за № 768/8089,
приймання готівки національної валюти
від клієнтів здійснюється через каси
банків за такими прибутковими
касовими документами: за заявою на
переказ готівки - від юридичних осіб
для зарахування на власні поточні
рахунки, від фізичних осіб - на поточні,
вкладні (депозитні) рахунки, а також
від юридичних та фізичних осіб - на
рахунки інших юридичних або фізичних
осіб, які відкриті в цьому самому банку
або в іншому банку, та переказу без
відкриття рахунку; за рахунками на
сплату платежів - від фізичних осіб на
користь юридичних осіб; за прибутковим
касовим ордером - від працівників та
клієнтів банку за
внутрішньобанківськими операціями;
за документами, установленими
відповідною платіжною системою: від
фізичних і юридичних осіб - для
відправлення переказу та виплати його
отримувачу готівкою в національній
валюті.

Пунктом 8 глави 2 розділу ІІІ
зазначеної Інструкції передбачено, що
після завершення приймання готівки
клієнту видається квитанція (другий
примірник прибуткового касового
документа) або інший документ, що є
підтвердженням про внесення готівки у
відповідній платіжній системі.
Квитанція або інший документ, що є
підтвердженням про внесення готівки
у відповідній платіжній системі, має
містити найменування банку, який
здійснив касову операцію, дату
здійснення касової операції (у разі
здійснення касової операції в
післяопераційний час - час виконання
операції), а також підпис працівника
банку, який прийняв готівку, відбиток
печатки (штампа) або електронний
підпис працівника банку, засвідчений
електронним підписом САБ.

Встановивши, що положення
вищевказаної Інструкції встановлюють
порядок і вимоги щодо здійснення
банками, їх філіями та відділеннями
касових операцій і не встановлюють
будь-яких обов'язкових правил
поведінки для клієнтів банку, колегія
суддів вважає, що позивач не може нести
відповідальність за порушення
працівниками банку положень
Інструкції та інших внутрішніх
банківських нормативних документів. Це
при тому, що допущення вказаних
порушень в корисливих цілях,
підтверджується наявністю
кримінальної справи відносно
посадових осіб ПАТ «Полтава-Банк», по
якій позивачка є потерпілою, судовий
розгляд якої на даний час проводиться.

Таким чином, на даний час, посилання
апелянта щодо не отримання коштів
банком, не відповідність виданої
квитанції встановленій формі є
безпідставними та спростовуються
матеріалами справи.

На підставі статті 1058 ЦК України банк
зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

За змістом ст.1061 ЦК України, банк
виплачує вкладникові проценти на суму
вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу.
Проценти на банківський вклад
нараховується від дня наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Оскільки умовами договору було
передбачено відсоткову ставку в
розмірі 14,5% річних та сума відсотків не
була сплачена після закінчення дії
договору, колегія суддів приходить до
висновку, що місцевий суд прийшов до
правильних висновків, що на користь
позивача підлягають стягненню
проценти на суму вкладу в розмірі 2810, 21
грн.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки. Не можуть бути
взяті до уваги доводи, якими
обґрунтовується апеляційна скарга,
оскільки відповідачем, як суду першої
інстанції, так і суду апеляційної
інстанції, не надано належних,
достатніх та допустимих доказів на
підтвердження своїх заперечень щодо
пред'явленого позову.

Одночасно, колегія суддів, не
погоджується з висновки місцевого суду
про наявність підстав для задоволення
позовних вимог позивачки та стягнення
на її користь моральної шкоди, вважає
рішення суду в цій частині
необґрунтованим та передчасним,
виходячи з наступного.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором, або законом, зокрема:
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.95
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» спори про відшкодування
заподіяної фізичній чи юридичній особі
моральної (немайнової) шкоди
розглядаються, зокрема: - коли право на
її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції або
випливає з її положень; - у випадках,
передбачених Цивільним Кодексом
України та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди; - при
порушенні зобов'язань, які підпадають
під дію Закону «Про захист прав
споживачів» чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Виходячи, з наведених положень закону,
моральна шкода при порушенні
зобов'язання підлягає відшкодуванню,
тільки у випадках, коли таке
передбачено договором або законом.
Оскільки положення договору
укладеного між сторонами та відповідно
норми закону, які регулюють подібні
правовідносини, не містять відповідних
умов, підстави для стягнення моральної
шкоди на користь позивачки відсутні.

При винесені рішення, місцевим судом
вказані обставини справи та наведені
вище положення закону, в повній мірі не
враховані, та зроблено висновки, що
суперечить нормам матеріального права.
Викладені в апеляційних скаргах доводи
в цій частині є обґрунтованими та
такими, що підлягають в цій частині
задоволенню. За таких обставин, рішення
місцевого суду підлягає частковому
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Полтава-Банк» - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 01 квітня 2013 року в частині
задоволення вимог позивача про
стягнення моральної шкоди - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні зазначених позовних
вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду -
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Г.Л. Карпушин