Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/4009/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого:
судді Товянської О.В.

суддів: Микитюк
О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі:
Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської
ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в
інтересах якого діє ОСОБА_1, про
визнання права власності за
набувальною давністю за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира
Житомирської області від 23 вересня 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2014р. ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом. Просила визнати за нею
право власності за набувальною
давністю на підсобне приміщення -
сарай, позначений в технічному
паспорті літерою В, розташований про
АДРЕСА_1. Зазначала, що є співвласником
квартири №4 вказаного будинку, до якої
належить спірний сарай. Це підсобне
приміщення було збудоване понад 50
років тому її дідусем - ОСОБА_2, проте
вона більше 10 років добросовісно,
безперервно, безперешкодно володіє та
користується ним, тому має право
отримати його у власність за
набувальною давністю (ст.344 ЦК).

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира Житомирської області від 23
вересня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.
Зазначає, що оскільки вона тривалий час
користується підсобним приміщенням, у
суду не було підстав для відмови в
задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право власності набувається
у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.344 ЦК особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом 10р.,
набуває право власності на це майно
(набувальна давність), якщо інше не
встановлено цим Кодексом. Правила ст.344
ЦК про набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння майном
почалося за 3 роки до набрання чинності
цим Кодексом, тобто на правовідносини,
що виникли з 1 січня 2001р. (п.8 Прикінцевих
положень ЦК України). Право власності
на нерухоме майно набувається за
рішенням суду.

Судом встановлено, позивач проживає у
квартирі №4 багатоквартирного будинку
про АДРЕСА_1. Вона є співвласником
48/300ід.ч., її неповнолітній син - 24/300ід.ч.,
її дід - ОСОБА_2 - 76/100ід.ч. вказаної
квартири №4 (а.с.4,55-65).

Із технічного паспорту на житловий
будинок вбачається, що на території
садиби під літерою В знаходиться
самовільно побудований сарай.

Матеріалами справи доведено і сторони
не заперечували, що спірний сарай в
експлуатацію не здавався. Земельна
ділянка ні позивачу, ні її діду не
виділялась.

У відповідності з рішенням
Конституційного Суду України №4-рп/2004
від 2 березня 2004р., допоміжні приміщення
(підвали, сараї, кладовки, горища...)
передаються безоплатно у спільну
власність громадян одночасно з
приватизацією ними квартир
багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього.

В п.10 Постанови Пленуму ВССУ України №5
від 07.02.2014р. «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» роз'яснено, що з
огляду на положення ст.376 ЦК право
власності за набувальною давністю на
об'єкт самочинного будівництва не може
бути визнано судом, оскільки цією
нормою передбачено особливий порядок
набуття права власності на нерухоме
майно, що збудоване або будується на
земельній ділянці, не відведеній для
даної мети, або без належного дозволу
чи належно затвердженого проекту, або з
істотним порушенням будівельних норм і
правил.

Крім того, розташовані на земельній
ділянці поряд із житловим будинком
господарсько-побутові будівлі й
споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо
відповідно до положень ст.ст.186,381 ЦК є
приналежністю головної речі (будинку),
що виключає можливість самостійного
визнання права власності на такі
об'єкти. Аналогічні роз'яснення
містяться в п. 27 Постанови Пленуму ВССУ
України № 6 від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами ст.376 ЦК України
(про правовий режим самочинного
будівництва), прийняття в експлуатацію
таких об'єктів здійснюється у
спеціально встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування
цивільно-правових засобів з метою
забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Оскільки позивач просила визнати право
власності на сарай, який є об'єктом
самочинного будівництва та
приналежністю до основної речі -
житлового будинку, суд обгрунтовано
відмовив у позові.

Є безпідставним посилання позивача на
те, що спірний сарай є безхазяйним
майном, а не самочинним будівництвом.

Крім того, відповідно до ст.335 ЦК
України безхазяйною є річ, яка не має
власника або власник якої невідомий.
Позиція позивачки полягає в тому, що
цей сараї належав її діду, але він ним
не цікавиться і не претендує. Проте
ОСОБА_2 залишається бути власником
76/100ідч., а ОСОБА_1 разом із сином є
співвласниками 24/100ід.ч. цієї квартири,
тому її позиція, що сарай повинен
належати тільки їй, хоча її частка у
житлі складає 16/100ід.ч., є незрозумілою.
Складання дідом заповіту на її користь
правового значення на вирішення
спірних правовідносин не має.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на помилковому тлумаченні закону.

Суд першої інстанції дав відповіді на
всі доводи позивачів, не порушивши
вимоги ст.6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом. Правові
підстави для скасування судового
рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира Житомирської області від 23
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: