Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3015/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді:
Гансецької І.А.

суддів:
Товянської О.В.,

Микитюк О.Ю.

при секретарі:
Гуковій О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 26 вересня 2013 року, -

в с т а н о в
и л а :

У липні 2012 року позивачі звернулися до
суду з даним позовом. В обгрунтування
позовних вимог зазначили, що їх мати
ОСОБА_5 27.06.2008 року передала ОСОБА_4 12500,00
доларів США в якості передоплати в
рахунок майбутнього укладення
договору купівлі-продажу нежилого
приміщення по АДРЕСА_1. Договір
купівлі-продажу укладений не був з
невідомих їм причин. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_5 померла. Позивачі, як спадкоємці
померлої, просили стягнути на їх
користь з відповідачки еквівалент 12500,00
доларів США станом на 27.06.2008 року, що
становить 60611,00 грн.

Рішенням Корольовського районного
суду м.Житомира від 26 вересня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 звернулися до суду з
апеляційною скаргою, в якій просять
скасувати рішення Корольовського
районного суду м.Житомира від 26 вересня
2013 року та ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Посилаються на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
протягом 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 з одного боку та ОСОБА_5 з іншого
боку було укладено декілька попередніх
договорів щодо придбання у майбутньому
нерухомого майна, а саме нежитлового
приміщення (закладу громадського
харчування) за адресою м.Житомир,
вул.Новогоголівська,15, загальною
площею 62 кв.м.

Зокрема, 27.06.2008 року вказані особи
уклали договір завдатку згідно якого
ОСОБА_5 зобов'язалася придбати вказане
нежитлове приміщення не пізніше 01.08.2008
року за 100000,00 доларів США і як доказ
його виконання сплатила продавцю 51500,00
доларів США.

В цей же день, 27.06.2008 року, ОСОБА_4
власноручно написала розписку про те,
що отримала від ОСОБА_8 12500,00 доларів США
в якості передоплати за належну їй
частку кафе.

Як до 01.08.2008 року, так і пізніше договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення між сторонами у справі
укладений не був. В подальшому між
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ще
тричі укладалися договори завдатку
стосовно того самого об'єкту
нерухомості.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.
Позивачі 22.10.2009 року подали до третьої
Житомирської державної нотаріальної
контори заяви про прийняття спадщини
після померлої матері і відповідно до
вимог ст.1218 ЦК України їм належать усі
права та обов'язки, що належали ОСОБА_5
на момент її смерті.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що грошові
кошти в сумі 12500,00 грн. були отримані
ОСОБА_5 на підставі договору завдатку,
тому дані кошти є завдатком. Договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення не відбувся з вини покупця,
в зв'язку з відсутністю в неї
необхідних коштів, тому до спірних
правовідносин судом було застосовано
вимоги ч.1 ст.570 ЦК України, згідно якої в
разі порушення зобов'язання з вини
боржника, завдаток залишається у
кредитора. Однак, з таким висновком
суду погодитись не можна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 570 ЦК
України завдатком є грошова сума або
рухоме майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Відповідно до змісту вказаної норми
ознакою завдатку є те, що він одночасно
виступає способом платежу, способом
забезпечення виконання зобов'язання
обома його сторонами, а також доказом
факту укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не
буде встановлено, що сума, сплачена в
рахунок належних з боржника платежів, є
завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України передбачено
правові наслідки порушення або
припинення зобов'язання, забезпеченого
завдатком. Якщо порушення зобов'язання
сталося з вини боржника, завдаток
залишається у кредитора. Якщо
порушення зобов'язання сталося з вини
кредитора, він зобов'язаний повернути
боржникові завдаток та додатково
сплатити суму у розмірі завдатку або
його вартості. Сторона, винна у
порушенні зобов'язання, має
відшкодувати другій стороні збитки в
сумі, на яку вони перевищують розмір
(вартість) завдатку, якщо інше не
встановлено договором. У разі
припинення зобов'язання до початку
його виконання або внаслідок
неможливості його виконання завдаток
підлягає поверненню.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення
завдатку особі, яка його одержала, або
стягнення з неї подвійної суми
завдатку застосовується в таких
випадках, коли між сторонами укладено
договір, проте він не виконується з
вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися
укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі визнаються авансом і
мають бути повернуті в тому розмірі, в
якому вони надавалися. Внесення
завдатку як способу виконання
зобов'язання може мати місце лише у
випадку, якщо таке зобов'язання
випливає із договору, укладеного
сторонами.

Таким чином, внесення завдатку як
способу виконання зобов'язання може
мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору купівлі-продажу
квартири.

Оскільки договір купівлі-продажу
квартири, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами у справі укладений не був,
передана ОСОБА_5 ОСОБА_4 грошова сума в
12500,00 доларів США є авансом, який
підлягає поверненню позивачу.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
13 лютого 2013 року №
6-176цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для судів.

За змістом чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України
договір, сторони якого зобов'язуються
протягом певного строку (у певний
термін) укласти договір в майбутньому
(основний договір) на відповідних
умовах - є попереднім договором.
Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Необґрунтоване ухилення однієї із
сторін від укладення основного
договору, передбаченого попереднім
договором, може бути підставою для
відшкодування другій стороні збитків,
завданих простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства (ч. 2
ст. 635 ЦК України).

Таким чином, оскільки основний договір
не був укладений протягом встановлених
попередніми договорами строків,
попередні договори припинили свою дію
відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України та
згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України у сторін
зобов'язань щодо укладення основного
договору не було.

Крім зазначеного, висновок суду про
неукладення договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення через
відсутність коштів у ОСОБА_5
побудований на припущеннях і не
підтверджується об'єктивними доказами.
Надані відповідачкою копії
протоколів зборів власників та
орендаря кафе «Трактир» не можуть бути
визнані належними і допустимими
доказами ухилення покупця від
укладення договору.

Також, суд першої інстанції
безпідставно послався в рішенні на
вимоги ст.267 ЦК України.

Так, в абзаці 3 п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення» роз'яснено
наступне: встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зроблено до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Тобто, суд зобов'язаний розглянути
позов по суті позовних вимог і лише за
умов його обгрунтованості та за
наявності для того підстав ухвалити
рішення про відмову в задоволенні
позову за спливом строку позовної
давності.

В даному випадку позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3
є обгрунтованим, але підстав для
застосування до спірних правовідносин
вимог ч.4 ст.267 ЦК України немає,
оскільки за правилами ч.1,4 ст.261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. У разі порушення
цивільного права або інтересу
неповнолітньої особи позовна давність
починається від дня досягнення нею
повноліття.

Обидва позивачі могли довідатися про
порушення своїх прав лише з часу
відкриття спадщини - дня смерті матері.
Що стосується ОСОБА_3, для нього перебіг
строку позовної давності почався з
01.03.2012 року, часу досягнення ним
повноліття.

Таким чином, позивачами не пропущено
строк звернення до суду з даним
позовом.

Приймаючи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з порушенням норм матеріального права,
тому підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.
209,218,303,304,307,309,313,314,316,317,319,324, 325 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, та ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду
м.Житомира від 26 вересня 2013 року
скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов
задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 60611,00 грн. та на
користь держави судовий збір в розмірі
606,11 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Касаційна скарга
на нього може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді :