Києво-Святошинський районний суд
Справа № 369/3416/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Дубас Т.В.

при секретарі
Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2014 року позивач ОСОБА_1,
звернувся до Києво-Святошинського
районного суду Київської області в
порядку цивільного судочинства з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 13 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено договір позики
відповідно до якого ОСОБА_1 передав
ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 26 000 дол.
США на строк 3 місяці. Позика була
надана для особистих потреб. Укладення
договору позики підтверджується
розпискою ОСОБА_2 від 13 квітня 2011 року.

Грошові кошти у сумі 26 000 дол. США були
передані позивачем відповідачу.

Офіційний курс дол.. США, відповідно до
інформації оприлюдненої на сайті
Національного банку України, станом на
09.04.2014 року: 1 дол. США = 11,7282 грн.

Таким чином сума, що підлягає сплаті у
гривнях, станом на 09.04.2014 року становить
304 933 грн. 20 коп. (26 000 х 11,7282).

Відповідно до розписки позичальник
зобов'язується повернути суму позики у
строк 3 місяці, тобто кінцевий термін
виконання зобов'язання настав 13 липня
2011 року. Але у зазначений термін
позичальник своє зобов'язання не
виконав. На протязі всього час з
моменту виникнення обов'язку у ОСОБА_2
повернути ОСОБА_1 позику останній
телефонував їй та вимагав повернути
гроші, але вона посилаючись на важке
матеріальне становище свої
зобов'язання не виконувала, але кожен
раз обіцяла повернути гроші. Останній
раз спілкування з приводу повернення
грошей відбулось на початку березня 2014
року, відповідачка в черговий раз
пообіцяла, що в найкоротший строк
поверне гроші, але потім перестала
відповідати на телефонні дзвінки.
Зобов'язання залишається невиконаним і
на теперішній час. Таким чином
позичальник порушив умови договору.

Тому позивач просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за договором позики з
урахуванням індексу інфляції у розмірі
315 074,40 грн., три відсотки річних за
прострочення виконання зобов'язання у
розмірі 25 063,00 грн., проценти за
користування коштами у розмірі 59 244,76
грн., судовий збір 3654,00 грн., а всього 403
036,16 грн. (чотириста три тисячі тридцять
шість гривень та шістнадцять копійок).

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили позов задоволити.

Відповідач та її представник проти
задоволення позовних вимог
заперечували, просили застосувати
строк позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб як брали
участь у розгляді справи та покази
свідків, перевіривши матеріали справи
та зібрані в ній докази, суд приходить
до висновку що позовні вимоги не
підлягають до задоволення виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як встановлено в судовому засіданні, що
згідно письмової розписки ОСОБА_3 взяла
в борг суму 26 000 дол. США у ОСОБА_1 на
строк 3 місяці.

Згідно ксерокопії розписки наданої
позивачем до матеріалів справи,
вбачається що в дату розписки були
внесені зміни, а саме виправлено рік
написання розписки з 13 квітня 2010 року
на 13 квітня 2011 року.

Судом було витребувано оригінал
розписки від позивача, однак суду він
не був наданий, оскільки оригінал зі
слів представника позивача був
викрадений, і відносного даного факту
було заведено кримінальне провадження.

Ненадання оригіналу розписки
унеможливило проведення по справі
судово-почеркознавчої експертизи для
встановлення дати написання боргової
розписки, клопотання про проведення
якої заявлялось представником
відповідача, і в подальшому було ним
знято з розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач в підтвердження позову надав
суду лише ксерокопію розписки.

Відповідно до частини першої статті 60,
частини третьої статті 10 ЦК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд у разі недостатності доказів
відповідно до вимог частини четвертої
статті 10, частини першої статті 31,
частини першої статті 137 ЦПК України
повинен вжити заходів та сприяти
сторонам у здійсненні їх прав для
всебічного й повного з'ясування
обставин справи.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виник спір.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК
України суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 2 постанови №11 Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1976
року "Про судове рішення" відповідно до
принципу безпосередності судового
розгляду рішення може бути
обґрунтоване лише тими доказами, які
одержані у визначеному законом порядку
і перевірені в тому судовому засіданні,
в якому ухвалюється рішення.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Згідно зі ст. 138 ЦПК України оригінали
письмових доказів до набрання судовим
рішенням законної сили повертаються
судом за клопотанням осіб, які їх
подала, якщо це можливо без шкоди для
розгляду справи. У справі залишається
засвідчена суддею копія письмового
доказу.

Представником відповідача було також
подано до суду письмову заяву про
застосування строків позовної
давності до вимог позивача.

Стаття 256 ЦК України визначає, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Крім того, згідно з п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судове рішення у цивільній справі" від
18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

На підставі викладеного суд приходить
до наступних висновків, що позивачем
було надано до суду тільки ксерокопію
боргової розписки дата написання якої
виправлена з 13 квітня 2010 року на 13
квітня 2011 року. Біля виправлень
відсутня позначка «виправленому
вірити» з відповідним підписом.

Допитані під присягою в судовому
засіданні свідки пояснили, що під час
написання боргової розписки та
передання коштів від позивача
відповідачу вони особисто не
перебували, а тому не знають коли був
складений текст спірної розписки.

Тому суд приходить до висновку що дата
написання розписки становить саме 13
квітня 2010 року.

З тексту розписки вбачається що кошти
які надані в борг мають буті повернуті
через три місяці, а тому суд вважає за
необхідне застосувати строки позовної
давності до вимог позивача, оскільки
він звернувся до суду за захистом свої
прав лише 09.04.2014 року, а перебіг
позовної давності розпочався 14 липня
2010 року та закінчився 15 липня 2013 року.
Тобто позивачем пропущених трьох
річних строк звернення до суду, що є
підставою для відмови в позові.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд
приходить до висновку, про
необхідність відмови у задоволенні
позову.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 256-261, 267,
1046-1049 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3,
10, 58-64, 138, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя

Дубас Т.В.