АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Лафорт», ОСОБА_2 про
стягнення страхового відшкодування ,
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року,

встановила:

У вересні 2013 р. ОСОБА_1 звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому з
урахуванням зміни позовних вимог
просила стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Лафорт», (надалі - ПрАТ «СК
«Лафорт») страхове відшкодування в
сумі 13401 грн. 67 коп. та 800 грн. за
проведення автотоварознавчого
дослідження, а з відповідача ОСОБА_2 -
величину втрати товарної вартості у
розмірі 1835 грн. 99 коп. Також просила
відшкодувати судові витрати по справі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
27.06.2013 року о 17 год.00 хв. в м. Києві по вул.
Лукашевича сталась
дорожньо-транспортна пригода з вини
ОСОБА_2, в результаті якої було
пошкоджено автомобіль «VOLKSWAGEN TIGUAN»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, яким вона
керувала.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 грудня 2013 року та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Свої доводи мотивує тим, що судом
першої інстанції під час судового
розгляду було встановлено, що
власником автомобіля «Фольксваген»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, є чоловік
позивачки ОСОБА_4, якого суд першої
інстанції повинен був залучити до
участі в справі в якості третьої особи,
проте цього не зробив. Разом з тим,
ОСОБА_1 є особою, що на законних
підставах керувала транспортним
засобом, а тому має повне право
вимагати виплати страхового
відшкодування та компенсації завданих
збитків. До матеріалів справи було
долучено довіреність, видану власником
автомобіля позивачу, відповідно до
якої остання має право користуватись,
розпоряджатись та отримувати страхове
відшкодування.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримав та просить її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 в письмовій заяві
від 03.02.2014 р. висловив прохання
слухати справу в його відсутність.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано суду доказів, які б
підтверджували її право керувати
транспортним засобом згідно п. 2.1
Правил дорожнього руху України в
момент дорожньо-транспортної пригоди.
З постанови Солом'янського районного
суду м. Києва від 17.07.2013 р. не вбачається,
що саме ОСОБА_1 керувала транспортним
засобом на відповідній правовій
підставі. Крім цього, позивачем не
надано належних доказів звернення до
страховика у встановленому законом
порядку. Надана суду заява від 04.07.2013
р. не містить відмітки про її
отримання страховиком.

Проте погодитися з таким висновком
суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що 27.06.2013 р. о 17 год.
00 хв. в м. Києві по вул. Лукашевича
сталась дорожньо-транспортна пригода
за участю автомобіля «CHEVROLET AVEO»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «VOLKSWAGEN
TIGUAN», реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням ОСОБА_1

Постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 17 липня 2013 року
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП.

Власником автомобіля «VOLKSWAGEN TIGUAN»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_4,
що підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу
(а.с.55).

Відповідно до довідки Відділу ДАІ з
обслуговування Солом'янського
району, ОСОБА_1 керувала автомобілем
«VOLKSWAGEN TIGUAN», реєстраційний номер
НОМЕР_1, на підставі посвідчення водія
НОМЕР_3, та мала реєстраційний
документ на транспортний засіб (а.с. 42).

Як роз'яснено в п. 13 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» зазначено, що
відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК
положення щодо захисту права власності
поширюються також на осіб, які хоч і не
є власниками, але володіють майном на
праві господарського
відання,оперативного управління або на
іншій підставі, передбаченій законом
чи договором (речове право), такі особи
також мають право вимагати
відшкодування шкоди, завданої цьому
майну.

До таких осіб належить і особа, яка
керувала транспортним засобом без
доручення, але на підставі документів,
визначених пунктом 2.1. Правил
дорожнього руху України (посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії та
реєстраційного документа на
транспортний засіб).

Крім цього, 02.09.2013 р. ОСОБА_4 уповноважив
ОСОБА_1 представляти його інтереси в
усіх необхідних органах з питань
експлуатації та розпорядження
вказаним транспортним засобом (а.с.40).

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов помилкового
висновку про те, що позивач не має
права на відшкодування витрат,
пов'язаних з відновленням
пошкодженого транспортного засобу.

Як вбачається матеріалів справи,
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «СК
«Лафорт», відповідно до полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності №
АВ/7773183 від 29.02.2012 р.

04.07.2013 р. ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «СК
«Лафорт» з заявою про отримання
страхового відшкодування (а.с.6).

Клопотань про виключення вказаного
доказу з числа доказів по справі не
заявлено.

Відповідачем також не надано суду
доказів на спростування доводів
позивача про звернення до страховика
з вказаною заявою.

За таких обставин у суду першої
інстанції були відсутні правові
підстави сумніватись в отриманні
страховиком заяви про виплату
страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Відповідно до ст.990 ЦК України
страховик здійснює виплату страхового
відшкодування відповідно до умов
договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.988 ЦК України, ст.9
Закону України «Про страхування»
страхове відшкодування не може
перевищувати розміру прямого збитку.

Непрямі збитки вважаються
застрахованими, якщо це передбачено
договором страхування.

Згідно ст. 22 зазначеного Закону при
настанні страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності відшкодовує у
встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, яка була заподіяна у
результаті дорожньо-транспортної
пригоди життю, здоров'ю, майну третіх
осіб.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовує особою, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
правом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до Звіту №630 про оцінку
автомобіля від 27.08.2013 р., вартість
матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля «VOLKSWAGEN TIGUAN»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, становить
15,237,66 грн. без ПДВ, в тому числі вартість
відновлювального ремонту з
урахуванням коефіцієнта фізичного
зносу - 13401,67 грн., втрата товарної
вартості - 1835,66 грн. (а.с.7-8).

Відповідно до квитанції до
прибуткового касового ордеру №347 від
05.09.2013 р., вартість проведення авто
товарознавчого дослідження становить
800 грн. (а.с.10).

З урахуванням викладеного,
відсутності доказів належного
виконання своїх зобов'язань за
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності, з
ПрАТ «СК «Лафорт» на користь позивача
підлягає стягненню сума страхового
відшкодування в розмірі 13 401,67 грн., а
також витрати за проведення авто
товарознавчого дослідження в сумі 800
грн., а з відповідача ОСОБА_2 - частина
збитків, що не відшкодовується
страховиком - величина втрати
товарної вартості майна в сумі 1835,66
грн.

Судові витрати по справі колегія
суддів розподіляє відповідно до ст.
88 ЦПК України, пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

На користь позивача з ПрАТ «СК
«Лафорт» підлягають стягненню судові
витрати по сплаті судового збору в
сумі 176,60 грн., а з відповідача ОСОБА_2 -
52,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК
України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Лафорт» на користь ОСОБА_1 страхового
відшкодування в сумі 13401,67 грн.,
витрати на проведення авто
товарознавчого дослідження в сумі 800
грн., витрати по сплаті судового збору
в сумі 176,60 грн., а всього на загальну
суму 14378,27 грн. (чотирнадцять тисяч
триста сімдесят вісім гривень
двадцять сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
величину втрати товарної вартості
майна в сумі 1835,99 грн., витрати по
сплаті судового збору в сумі 52,80 грн., а
всього на загальну суму 1888,79 грн.
(одну тисячу вісімсот вісімдесят
вісім гривень сімдесят дев'ять
копійок).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/2539/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гайдук  С.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.