Справа № 442/58/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/922/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди
заподіяної неправомірними діями, -

в с т а н
о в и л а:

В січні 2013 року позивач ОСОБА_4
звернувся в суд до відповідача ОСОБА_2
із зазначеним вище позовом, просить
стягнути з відповідача в його користь
заподіяну матеріальну шкоду - 1825
гривень вартості вітрового скла, 65
гривень за оплату автостоянки, 1000
гривень моральної шкоди та 214,60 грн.
оплаченого ним судового збору. В
обґрунтування позову покликається на
те, що він - ОСОБА_4 займається
підприємницькою діяльністю. 13 жовтня
2012 року в черговий раз поїхав на
гуртівню своїм автомобілем марки
«VOLKSWAGEN Transporter» д.н. НОМЕР_1, яким
здійснює завіз продуктів. Близько 09.35
год. виїхав від гуртівні на вулицю
Левицького, якою рухався до вулиці
Мазепи. Біля правого краю, першим перед
перехрестям - з вулицею Мазепи (біля
приміщення «Приват Банку») стояв
автомобіль марки «Рено Кенго»
червоного кольору, біля нього зліва
біля передньої дверки на проїзній
частині дороги стояв невідомий
чоловік. Він подав звуковий сигнал, щоб
той звільнив проїзну частину, але
останній не реагував. Під'їхав ближче і
ще раз подав звуковий сигнал та показав
рукою щоб той відійшов, однак невідомий
і надалі не реагував. Тоді зупинив
автомобіль на незначній віддалі до
невідомого і жестом руки показав щоб
той відійшов в бік. Але у відповідь
невідомий кулаком наніс удар по
вітровому склі, в результаті чого його
розбив, після чого почав втікати, однак
він наздогнав його біля входу в
друкарню. На його пропозицію, щоб той
відшкодував вартість скла, останній
відмовився. Тоді він викликав міліцію.
На місці було встановлено особу
невідомого, ним виявився ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, житель АДРЕСА_1. Після
цього працівники ДАІ його автомобіль
забрали на штрафплощадку, де він
простояв три дні - 13, 14. 15 жовтня. За
стоянку він змушений був заплатити 65
гривень. За встановлення нового
вітрового скла він заплатив 1825 гривень.
В зв'язку з тим, що його автомобіль
знаходився на автостоянці, він не міг
належним чином забезпечити роботу
магазину, було порушено його спокій,
переніс великий моральний стрес, поніс
моральні страждання. Свою моральну
шкоду він оцінює в 1000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди
заподіяної неправомірними діями
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 - 1825
гривень матеріальної шкоди, 150 гривень
моральної шкоди та 214,60 грн. судових
витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3. Зазначає,
що суд частково задовольняючи позов,
взяв до уваги лише пояяснення позивача,
ігноруючи факт заподіяння йому
автомобілем умисного тілесного
ушкодження. Також суд не взяв до уваги
акт судово-медичного обстеження, яким
зафіксовано у нього тілесні
ушкодження. Вважає, що суд безпідставно
не задовольнив клопотання заявлене ним
та його адвокатом про виклик в суд
експерта ОСОБА_6 для дачі пояснень щодо
висновків судово-медичного обстеження,
правдивість яких була поставлена під
сумнів позивачем під час розгляду
справи. Суд безпідставно стягнув з
нього в користь позивача моральну
шкоду, оскільки позивачем не надано
жодних доказів заподіяння йому
моральної шкоди та не обґрунтовано
розмір її відшкодування. Просить
скасувати рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 26 червня 2013 року та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами ст. ст. 1166, 1167
ЦК України матеріальна і моральна
шкода підлягає відшкодуванню в
розмірі, в якому вона заподіяна.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є витрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкода завдана не з її вини.

Шкодою є майнові витрати особи, які
вона понесла на відновлення стану
майна, яке було до пошкодження або
витрати особи, які вона має понести на
відновлення майна у майбутньому.

Особа, яка звернулась до суду, має
довести як факт пошкодження майна, так
і розмір витрат на його поновлення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Судом встановлені наступні обставини
по даній справі.

Постановою про відмову в порушенні
кримінальної справи від 18.10.2012 року
встановлено, що відповідач ОСОБА_2
розбив вітрове скло належного позивачу
автомобіля Фольксваген Транспортер,
д.н.з НОМЕР_1, факт розбиття якого у суді
першої та апеляційної інстанцій
підтвердив і сам відповідач.

З врахуванням вищенаведеного, суд
першої інстанції прийшов до
переконання, що в судовому засіданні
повністю доведено вину відповідача
ОСОБА_2 у завданні шкоди позивачу
ОСОБА_4, а відповідач не довів що шкода
завдана не з його вини.

Розраховуючи шкоду суд виходив з
наступних підстав.

Згідно накладної № 61 від 22.10.2012 року,
виданої ПП ОСОБА_7, вбачається, що
вартість скла із монтажем та
ущільнювачем становить 1825 гривень.

Квитанцією до прибуткового касового
ордеру № 61 підтверджено, що позивач
дані кошти сплатив.

За таких обставин, суд першої інстанції
підставно стягнув з відповідача в
користь позивача 1825 грн. за розбиття
вітрового скла автомобіля.

Щодо стягнення 65 грн. витрат за оплату
автостоянки, то суд першої інстанції
вважав їх такими, що не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем надано
лише товарний чек, в якому зазначено
тільки графу послуги автостоянки,
однак не вказано, який автомобіль
знаходився на стоянці та кому він
належав.

Стосовно відшкодування позивачу
моральної (немайнової) шкоди, то
районний суд виходив з того, що така
полягала в нанесені йому психологічної
травми, ОСОБА_4 переніс моральний стрес,
дії відповідача створили йому
незручності, змінили привичний спосіб
життя, а тому у відповідності до ст. 23,
1167 ЦК України, суд оцінив моральну
шкоду в 150 гривень.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті й
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.