Справа № 463/1994/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/879/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Цар М.М.

з участю представника позивача
Бицюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника Приватного підприємства
«Євротерм-Львів» Бицюк Альони
Олександрівни на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 22 листопада 2013 року у справі за
позовом приватного підприємства
«Євротерм-Львів» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики,

встановила:

В серпні 2013 року позивач ПП
«Євротерм-Львів» звернулося з позовом
в суд до відповідача ОСОБА_3, просив суд
стягнути з відповідача в користь
позивача заборгованість за договором
позики від 24.10.20107 року в розмірі 51900,62
грн., а також судовий збір в сумі 520 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
покликається на те, що 24.10.2007 року між ПП
«Євротерм-Львів» та ОСОБА_3 укладено
договір позики, відповідно до якого
останній передано у власність кошти у
розмірі 40 000 грн. із строком погашення
до 31.12.2009 року. Позивач умови договору
виконав, кошти за договором видано, в
свою чергу, відповідач, як позичальник
за договором умов договору не виконала,
у встановлений термін кошти не
повернула. На повідомлення про
погашення заборгованості не реагує.

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 22
листопада 2013 року в задоволенні позову
Приватного підприємства
«Євротерм-Львів» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики, укладеним 24.10.2007 року між ПП
«Євротерм-Львів» та ОСОБА_3 в розмірі 51
900,62 грн. відмовлено у зв'язку із спливом
строку позовної давності.

Рішення суду оскаржив представник ПП
«Євротерм-Львів» Бацюк А.О.

В апеляційній скарзі зазначає, що
вирішуючи зазначений спір суд неповно
з»ясував обставини, що мають значення
для справи, неправильно застосував
норми матеріального права.

Стверджує, що ПП "Євротерм-Львів" не є
банком чи фінансовою установою та не
надає послуги з кредитування, а ОСОБА_3
не є споживачем таких послуг, тому в
даному випадку не йдеться про
споживчий кредит і суд необгрунтовано
застосував без заяви відповідача
наслідки спливу строку позовної
давності на підставі п. 31 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р.
№ 5.

Крім цього, суд не врахував, що позов до
ОСОБА_3 було подано лише 27.08.2013 року з
поважних причин, оскільки про той факт,
що відповідач не виконала зобов"язання
за договором позики з"ясовано лише
31.01.2013 року після її звільнення з посади
головного бухгалтера, при цьому саме у
її посадові обов"язки входив контроль
за повернення позики підприємству.

Відповідно до п. 5.2. Договору позики ПП
"Євротерм-Львів"направляло претензію
ОСОБА_3 № 1102/1 від 11.02.2013 року та 16.05.2013
року, а також 11.07.2013 року зверталося з
позовом в Залізничний районний суд м.
Львова за попереднім її місцем
проживання.

Вважає, що суд без належних правових
підстав застосував у даній справі
наслідки спливу строку позовної
давності.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов ПП
"Євротерм-Львів" до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості у розмірі
51900,62 грн.

Представник позивача Бицюк А.О. в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримала, в обґрунтування навела
доводи, аналогічні викладеним у скарзі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
21.01.2014 року не прибула, повідомлення про
вручення поштового відправлення
повернулось в суд за закінченням
терміну зберігання (а.с. 55).

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у
разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі за адресою їх місця
проживання, зареєстрованою у
встановленому законом порядку (а.с. 23,
довідка відділу АДР ГУДМСУ),
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача на підтримання
доводів апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду не
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
договором встановлено строк
користування кредитними коштами до
31.12.2009 року, дана позика видавалась на
споживчі цілі і позивач протягом 3-х
років із даним позовом не звертався до
відповідача з вимогою про повернення
суми позики, позов подано лише 27.08.2013
року зі спливом позовної давності.

Враховуючи наведене, суд прийшов до
висновку, що позов задоволенню не
підлягає у зв"язку із закінченням
терміну звернення в суд.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками
(ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менше як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено та стверджується
матеріалами справи, що 24.10.2007 року між
ПП «Євротерм-Львів» та ОСОБА_3 укладено
договір позики на суму 40 000 грн. з
кінцевим строком погашення до 31.12.2009
року (а.с. 6).

Умови договору позивач виконав, позику
у розмірі 40 000 грн. відповідачу надав,
що підтверджується касовими ордерами
(а.с. 8, 9).

Суд першої інстанції правильно не
врахував доводи відповідачки про те, що
вона повернула суму позики, оскільки на
підтвердження своїх пояснень
відповідач ОСОБА_3 не надала жодних
доказів, зокрема розписки про
одержання виконання зобов"язання, яка
передбачена приписами ст. 545 ЦК України.

Проте, на переконання колегії суддів
суд першої інстанції дав неправильну
оцінку Договору від 24.10.2007 року,
оскільки відповідно до умов такого
останній не відноситься до договорів
споживчого кредитування.

Зокрема, відповідно до п. 23 ст. 1 ЗУ «Про
захист прав споживачів» споживчий
кредит - це кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції.

Згідно із ст. 11 цього ж закону, договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про споживче
кредитування», у випадку укладення
договору про споживчий кредит у формі
відстроченої оплати за товари або
послуги, у договорі зазначається
визначення цих товарів або послуг та їх
ціну, мета, для досягнення якої кредит
може бути використаний.

Відтак, у суду першої інстанції не було
підстав для застосування вимог п. 7 ч. 11
ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів"
щодо заборони вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, а також роз"ясень, які
викладені у п. 31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
за яким, позовна давність за позовом
про повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони.

Що стосується питання застосування
наслідків спливу строку позовної
давності за позовом про повернення
споживчого кредиту, остаточна правова
позиція по цьому питанню висловлена в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 р. у справі за позовом
кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, яка в силу ст. 360-7
ЦПК є обов'язковою для всіх судів
України.

Зокрема Верховний Суд України
сформулював наступну правову позицію:

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

В свою чергу, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

В матеріалах справи відсутня заява
відповідача, яка б подавалась останнім
до суду першої інстанції про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності.

Таким чином суд першої інстанції не
правильно застосував наслідки спливу
строку позовної давності до позовних
вимог позивача ПП "Євротерм-Львів" у
відсутність заяви сторони у спорі про
застосування таких наслідків.

Разом з цим, за статтею 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним свого зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Не виконуючи свій обов'язок за
договором позики у встановлені строки
у відповідача утворилась
заборгованість в розмірі 51 900,62 грн.,
яка складається з 40 000 грн. - основної
частини боргу, 5 644 грн. індексовані
інфляційні втрати, 4 792,62 грн. - 3% річних
від простроченої суми, 1 464 грн. - пеня
(а.с. 5, 10-13).

Відтак, колегія суддів вважає, що
оскільки відповідач не виконала взятих
на себе зобов'язань за договором від
від 24.10.2007 року, не повернула позику у
зазначений в договорі термін, тому суд
необґрунтовано відмовив позивачу в
позові про стягнення заборгованості за
договором позики.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України), підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З огляду на це, слід стягнути з
відповідача на користь позивача 520 грн.
судового збору, сплаченого при поданні
позовної заяви та 259, 90 грн. при поданні
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4
ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
Приватного підприємства
«Євротерм-Львів» Бицюк Альони
Олександрівни - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов Приватного підприємства
«Євротерм-Львів» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Приватного підприємства
«Євротерм-Львів» заборгованість за
договором позики, укладеним 24.10.2007 року
в сумі 51 900 (п"ятдесят одна тисяча
дев"ятсот) грн. 62 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Приватного підприємства
«Євротерм-Львів» судовий збір за
подання позовної заяви та апеляційної
скарги в розмірі 779 грн (сімсот сімдесят
дев»ять) грн. 90 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді:
Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин