АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2087 /2014
інстанції - Сушко Л.П.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
тависелення без надання іншого житла;

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5

на заочне рішення Оболонського
районного суду м.Києва від 15 липня2013
року

в с т а
н о в и л а:

Заочним рішенням Оболонського
районного суду м.Києва від 15.07.2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.ВиселеноОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення. ВизнаноОСОБА_4 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_1 власнику ОСОБА_3

Не погоджуючись із заочним рішенням
суду, ОСОБА_5, діючи в інтересах ОСОБА_4,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог. Посилається на
незаконність ухваленого рішення,
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Апелянт зазначив, що необґрунтованим
та безпідставним є висновок суду про
втрату відповідачем права
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1. Помилковим є
висновок суду про те, що 16.04.2013 року
відповідач ОСОБА_4 отримав особисто
направлену позивачем вимогу про
добровільне звільнення вказаної
квартири, оскільки він її не отримував,
а підпис на повідомленні йому не
належить. Крім того, не відповідає
дійсності висновок суду про те, що
23.07.2012 року іпотекодержатель письмово
повідомив іпотекодавця, позичальника
та поручителя ОСОБА_6 про свій намір
укласти договір купівлі-продажу
предмета іпотеки, оскільки він такого
повідомлення не отримував, а підпис на
повідомленні йому не належить. ОСОБА_4
також не був належним чином
повідомлений про розгляд справи.
Підставою для скасування рішення суду
є недотримання порядку виселення, за
наявності підстав, передбачених
законом, що свідчить про порушення норм
матеріального права.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Позивачка
ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 та його
представник ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином.
ОСОБА_4 не з'явився в судове засідання
повторно. Йому направлявся виклик в
судове засідання за адресою, яку він
зазначив у апеляційній скарзі, як
адресу свого проживання. Але,
повідомлення суду ним отримано не було,
лист повернувся на адресу суду у
зв'язку з закінченням терміну
зберігання. Відповідач не повідомляв
суд апеляційної інстанції про зміну
місця свого проживання. Так, подавши до
суду апеляційну скаргу 04.12.2013 року,
Павленко не інтересується нею, за
інформацією про розгляд його
апеляційної скарги до суду не
звертається. За таких обставин, суд
вважає, що відповідач зловживає своїми
процесуальними правами. Колегія
суддів розцінила причини неявки
відповідача в судове засідання як
неповажні та дійшла висновку про
можливість розгляду справи за його
відсутності, у відповідності до вимог
ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка вказаних
осіб в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
07.09.2007 року між Іпотекодержателем
банкомта ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір за яким
іпотекодавець - ОСОБА_4 передав
іпотекодержателю в іпотеку нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1. Даний договір
іпотеки забезпечував зобов'язання
ОСОБА_7 беред банком за кредитним
договором №15/01- КР-31/2007 від 07 вересня 2007
року.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 14.11.2012 року,
договору про внесення змін до договору
купівлі-продажу від 14.11.2012 року та
витягу про державну реєстрацію прав на
житло ОСОБА_3 купила та є власником
квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира
була предметом договору іпотеки та
була продана іпотекодержателем -
банком в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_7 за кредитним
договором перед банком. На теперішній
час зазначений договір купівлі -
продажу квартири не розірвано,
недійсним не визнано. Зазначені вище
іпотечний договір, кредитний договір
недійсними не визнано.

З довідки форми №3 від 22.02.2013 року
вбачається, що в спірній квартирі
зареєстрований ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

16.04.2013 року відповідач ОСОБА_4 отримав
особисто вимогу, направлену позивачем,
про добровільне звільнення АДРЕСА_1,
усунення перешкод у користуванні
власністю та зняття з реєстрації, що
підтверджується повідомленням про
вручення та копією вимоги (а.с. 7, 8).
Апелянт зазначає про те, що зазначеної
вимоги він не отримував, але будь - яких
доказів цьому він не надає.

Банк, продавши квартиру відповідача,
фактично позбавив ОСОБА_4 права
власності на дану квартиру, а
відповідно, він був позбавлений права
володіння, користування та
розпорядження даною квартирою.

Той факт, що ОСОБА_4 пред'явив позов до
суду про визнання договору купівлі -
продажу квартири недійсним не
свідчить про незаконність ухваленого
рішення, оскільки на час ухвалення
рішення судом першої інстанції не
існувало рішення суду, яким би було
визнано цей договір купівлі - продажу
квартири недійсним.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Оболонського районного
суду м.Києва від 15 липня2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: