Справа №: 343/730/14-ц
Провадження №: 2/0343/398/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року

м. Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді
- Монташевич С. М.,

секретаря -
Менделяк А. І.,

з участю адвокатів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі Долинського районного
суду Івано-Франківської області справу
за позовом ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог: Оболонська
сільська рада, до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні дорогою,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просить суд зобов'язати
відповідача усунути перешкоди в
користуванні дорогою до належної йому
земельної ділянки по АДРЕСА_1, шляхом
розгородження проїжджої частини
дороги, що перекрита металічним
парканом та великим каменем та
стягнути понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що він
проживає в будинковолодінні АДРЕСА_1.
Рішенням Оболонської сільської ради №
113-08/03 від 26.11.1993 року йому передано у
приватну власність земельну ділянку
для будівництва і обслуговування
житлового будинку та земельну ділянку
для ведення особистого селянського
господарства, що розміщені за
вищевказаною адресою. Відповідач
проживає в сусідньому
будинковолодінні АДРЕСА_2 та чинить
йому перешкоди в користуванні дорогою
для здійснення проїзду до його
земельної ділянки. Так, ОСОБА_4
самовільно та незаконно перекрив на
проїжджій частині дороги металічним
парканом та великим каменем проїзд, що
веде до належної йому земельної
ділянки. У зв'язку з цим він змушений
був звернутись із заявою в Оболонську
сільську раду. 03.05.2012 року комісією
сільради був складений акт, в якому
зазначено, що ОСОБА_4 незаконно
встановив металічний паркан на землях
сільської ради і зобов'язано його в
30-тиденний термін демонтувати його.
Також комісією Оболонської сільської
ради було проведено повторно
обстеження під'їзду до належних йому
земельних ділянок і встановлено, що
ОСОБА_4 незаконно перекрив металічним
парканом і великим каменем проїзд до
його земельної ділянки, про що складено
акт від 18.04.2013 року. Однак, не зважаючи
на це, відповідач відмовляється його
розгородити, чим чинити перешкоди йому
в користуванні господарською будівлею
та присадибною земельною ділянкою.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
уточнили, просили суд зобов'язати
відповідача усунути перешкоди в
користуванні дорогою до належної
ОСОБА_3 садиби по АДРЕСА_1, та до
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
за вказаною адресою, шляхом
зобов'язання відповідача розгородити
проїжджу частину дороги, що перекрита
металічними воротами та камінням. При
цьому позивач пояснив, що його
господарство існує вже три століття,
передається з покоління в покоління та
належало його дідові ОСОБА_5 ще з часів
Австро-Угорщини. Після його смерті
домоволодіння перейшло до його
батьків, а з 1935 року до нього. Таким
чином, будинком та земельними
ділянками він користується вже 79 років.
На той час господарства, де живе зараз
ОСОБА_4, взагалі не було. Його земельна
ділянка межувала і межує з земельною
ділянкою ОСОБА_6. Між їхніми земельними
ділянками проходила вуличка, яка вела
до його городу. В плані, який був
виданий його дідові вказано дорогу на
подвір'я. Довжина вказаного проїзду, з
врахуванням масштабу доводить, що
даним проїздом користувались також для
виїзду на город. Згодом ОСОБА_6
побудував вище своєї хати невеличкий
будинок для своєї дочки, яка залишилася
після війни вдовою. Щоб не ускладнювати
прохід до нього, він вирішив не ставити
ворота на початку вулиці, як вони
стояли з діда - прадіда, а, навпаки, вони
з ОСОБА_6 домовилися, що кожен відпускає
по метру своєї земельної ділянки для
того, щоб зробити ширший заїзд. Вони
зробили з двох заїздів одну широку
дорогу, якою з 1944 року користувалися
обоє. Після того, як померла дочка
ОСОБА_6, останній заселяв у її будинок
квартирантів. Він дозволяв усім
користуватися тією дорогою, і доки жив
ОСОБА_6 ніяких претензій щодо неї не
було, оскільки останній, як попередній
власник, завжди вказував на межі їхньої
земельної ділянки, які з того часу не
мінялися. Після того, як вищевказаний
будинок було продано ОСОБА_4, останнім
було самовільно перекрито парканом та
купою каміння заїзд до його
господарської будівлі та земельної
ділянки. ОСОБА_4 вказує, що він має заїзд
з переду хати, а біля стайні заїзду
ніколи не було, та що шлях до свого
городу він сам собі перекрив,
збудувавши самовільно сарай. Однак він
з цим не погоджується. Щодо заїзду
спереду хати, то його ще дід зробив за
рахунок своєї земельної ділянки, однак
будинок та господарські будівлі на
подвір"ї розміщені таким чином, що
через подвір"я неможливо заїхати на
город. Щодо спірного заїзду, то він
існував ще з 1914 року, тому будівництво
велося з врахуванням заїзду,
визначеного у технічній документації.
Твердження ж відповідача про те, що він
здійснив самочинне будівництво
будівлі, внаслідок чого сам утруднив
доступ до своєї земельної ділянки, не
можуть бути взяті до уваги, оскільки
стайня була збудована ще в 1914 році, а
стодола - до 1939 року, тобто житловий
будинок був переданий йому у спадок з
господарськими спорудами, які не
переносилися та не перебудовувалися,
межі земельної ділянки та місце заїзду
на них не змінювалися. А, отже, його дід
не міг сам собі утруднити доступ до
свого городу. По сьогоднішній день на
місці спірного заїзду встановлені
широкі 6-тиметрові дерев"яні ворота,
через які він заїжджав до своєї
господарської будівлі та городу.
Ворота були такі широкі, тому що заїзд
був навскіс попри його господарську
будівлю. Друга господарська споруда
збудована в 1993р. на його подвір'ї також
не є самочинною. Оскільки після
звернення ОСОБА_4 в Інспекцію
державного архітектурно-будівельного
контролю в Івано-Франківської області
щодо проведення перевірки наявної в
нього будівельно-технічної
документації, було встановлено, що
господарська будівля в АДРЕСА_1
збудована в 1993 р. без відхилення від
проекту на підставі рішення виконкому
Оболонської сільської ради № 19 від
19.11.1992 р. та будівельного паспорту № 21-12
від 05.03.1993 р. і не являється самочинним
будівництвом. Вважає помилковими і
посилання відповідача на те, що його
право не порушено, оскільки у нього
відсутній державний акт про право
користування або право власності на
земельну ділянку. Однак, його право
власності на будинковолодіння
підтверджується свідоцтвом про
прийняття спадщини. Разом з будинком
йому перейшли і земельні ділянки, якими
користувалися його батьки, а перед ними
і дідо з бабою. Крім того, після
інвентаризації земель рішенням
сільської ради від 26.11.1993 року йому було
передано у приватну власність земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства,
що розміщені за адресою по АДРЕСА_1. З
метою отримання державного акту про
право власності на земельні ділянки
він звернувся в проектну організацію,
якою були здійснені зйомки та
виготовлено технічну документацію.
Рішенням Оболонської сільської ради
від 21.05.2013 р. затверджено уточнену площу
земельної ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі
0.1170, цільове призначення якої ведення
особистого селянського господарства. В
зв'язку з тим, що суміжний
землекористувач, відповідач,
відмовляється погодити межі земельних
ділянок, він не може отримати документ
про право власності на земельну
ділянку. Таким чином, земельні ділянки
були передані у приватну власність
рішеннями сільської ради, а державний
акт перебуває у процесі виготовлення.
Крім того, у нього є акт відведення меж
земельної ділянки, який склали ще в 1992
році під час інвентаризації. Зараз він
знаходиться в матеріалах приватизації.
Відповідач безпідставно посилається і
на те, що ним не надано доказів того, що
спірна земельна ділянка, на якій він
встановив метелаві ворота та розсипав
каміння віднесена до земель
автомобільного транспорту, і що згідно
генерального плану забудови села, не
передбачено заїзду або дороги на
спірній земельні ділянці. З цих
тверджень виходить, що і ОСОБА_4 не
вправі користуватись даного дорогою до
свого домоволодіння, оскільки в
генплані села її не передбачено і не
віднесено до земель транспорту.
Відповідачем не надано жодного доказу
правомірності встановлення на проїзді
воріт та пригородження його частини до
своєї земельної ділянки.
Підтвердженням того, що ОСОБА_4 чинить
перешкоди в користуванні дорогою є
акти, які були складені представниками
сільської ради. Через такі дії
відповідача він не може під'їхати до
стайні чи городу, оскільки проїзд
заблокований, чим порушуються його
охоронюваний законом інтерес та право
на користування заїздом, визначеним
технічною документацією. Враховуючи
вищевикладене, просив позов
задоволити.

Представник третьої особи без
самостійних вимог Блохін Д.Г. в
судовому засіданні просив позов
задоволити, вказавши, що при передачі
земельних ділянок в 1993 році у приватну
власність виносилися їхні межі в
натурі. ОСОБА_3 була відведена земельна
ділянка в натурі, про що був складений
відповідний акт, який затверджений
рішенням сільської ради. ОСОБА_4
відмовився погоджувати межі земельної
ділянки ОСОБА_3, через що останній
тривалий час не міг виготовити
документи на право власності на
земельну ділянку. Проте межі земельної
ділянки ОСОБА_3 встановлені та існують
ще з того моменту, коли жили його
батьки. Земельна ділянка огороджена
дерев"яним парканом, який не
переносився та являється твердими
межовими знаками. Уточнення земельних
площ позивача було затверджено
рішенням сільської ради від 21.05.2013 року,
і вони були меншими порівняно з
рішенням від 10.11.2003 року, що підтверджує
те, що частина земельної ділянки ОСОБА_3
була використана для облаштування
ширшої дороги та зручного заїзду. План
земельної ділянки ОСОБА_4 був виконаний
землевпорядною організацією з
порушення вимог законодавства,
оскільки складався не комісійно, а
одноособово, без участі представника
сільської ради, не погоджувалися межі з
суміжними землекористувачами, не
відбивалися кілки, тому він не
затверджений сільською радою.
Відповідач самовільно збудував гараж
та пригородив частину земельної
ділянки, яка йому не виділялалася. За
матеріалами інвентеризації площа
земельної ділянки відповідача складає
20 сотих, а по схемі виносу меж земельної
ділянки близько 25 сотих, тобто площа
збільшилася на 5 сотих. Крім того,
поданий відповідачем будівельний
паспорт не відповідає дійсності, так як
в ньому зовсім інше розміщення
будівель, ніж у схемі, яка виготовлена
теперішнім архітектором. Щодо
відсутності заїзду на генеральному
плані, то такі маленькі вулички на
ньому не відображалися.

Відповідач та представник відповідача
в судовому засіданні позовних вимог не
визнали та пояснили, що 02.07.1980 року
ОСОБА_4 придбав будинковолодіння по
АДРЕСА_2. Після укладення договору
купівлі-продажу він звернувся до
сільської ради про передачу йому у
приватну власність земельної ділянки
для обслуговування будинковолодіння.
Відповідно до рішення Оболонської
сільської ради від 10.11.83 року йому було
передано у приватну власність земельну
ділянку, площею 0,10 га, для перебудови та
обслуговування житлового будинку. Саме
з цього часу він користується
земельною ділянкою. Дана земельна
ділянка огороджена. Позивач по справі
не є особою, яка претендувала з тих чи
інших підстав на спірну ділянку,
оскільки на час винесення рішення про
передачу земельної ділянки у його
власність не був межівником, сусіднім
землекористувачем або власником
земельної ділянки. Починаючи з 1980 р.,
він користується земельною ділянкою
без зміни меж. Позивач звернувся до
суду позовом, оскільки у нього є
проблеми з заїздом на власну земельну
ділянку. Однак з фото, долучених до
матеріалів справи, вбачається, що у
нього вже є облаштований заїзд до
домоволодіння, а внаслідок самочинного
будівництва він сам утруднив доступ до
свого городу. Позивачем не надано
доказів про наявність до його
господарства двох заїздів. Також
ОСОБА_3 не зазначив, коли та на підставі
чого у нього виникло право власності
або право користування земельною
ділянкою. Так, в матеріалах справи
знаходиться опис меж земельної
ділянки, в якому відсутні необхідні
дані, які вимагаються для будь-якого
документа, а саме дата його складання,
відсутній підпис посадової особи
управління Держкомзему у Долинському
р-ні та печатка. Крім цього, опис меж не
є актом винесення меж в натурі з
зазначенням погодження меж з сусідніми
землекористувачами. Згідно відповіді
на його запит Державної інспекції
сільського господарства в
Івано-Франківській обл., яка відповідає
за притягнення осіб до
адміністративної відповідальності за
порушення в сфері земельних відносин,
порушень з його сторони в сфері
земельних відносин не виявлено, а
зазначено, що перешкода у ОСОБА_3
появилась в наслідок забудови,
здійсненої ним самим. З огляду на те, що
земельні ділянки ніколи не виділялись
позивачу в натурі, межові знаки не
виносились, а, отже, на даний час межі
землекористування знаходяться по
фактичній межі землекористування
(огорожі), яка існує між ним та ОСОБА_3
Крім цього, зазначену огорожу було
збудовано самим позивачем та існує
вона з 1980 р. Щодо посилань позивача на
те, що земельна ділянка, яка є
огороджена, є проїжджою дорогою слід
зазначити, що ним не було надано
жодного доказу того, що спірна земельна
ділянка віднесена до земель
автомобільного сполучення, це
тупіковий заїзд до його господарства,
тому просив відмовити в задоволенні
позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
третьої особи, свідків, дослідивши та
перевіривши здобуті в судовому
засіданні докази, вважає, що позов
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Як встановлено в судовому засіданні
позивач ОСОБА_3 проживає в
домоволодінні АДРЕСА_1, відповідач
ОСОБА_4 проживає в сусідньому
домоволодінні АДРЕСА_2.

Ст. 152 Земельного кодексу України
передбачено право власника земельної
ділянки або землекористувача вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці права не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу
України 1990 року (яка була чинна на
момент передання земельної ділянки)
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Згідно із ч. 1 ст. 17 ЗК України 1990 року
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
здійснювалася Радою народних
депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.
Документи, якими посвідчувалося право
на земельну ділянку, визначалися ст. 23
Земельного кодексу України. Зазначеною
статтею передбачалося, що право
приватної власності на земельну
ділянку посвідчується державним актом.

Разом з тим, Декретом Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
№ 15-92 "Про приватизацію земельних
ділянок" (далі - Декрет) статтю 23
Земельного Кодексу України зупинено
відносно власників земельних ділянок,
визначених ст. 1 цього Декрету.
Зазначене стосувалося в тому числі
громадян України, у приватну власність
яких передавалися органами місцевого
самоврядування земельні ділянки для
ведення особистого підсобного
господарства, будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка).

Згідно із ст. 3 вказаного Декрету право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, факт належності ОСОБА_3
будинковолодіння та земельних ділянок
для його будівництва та
обслуговування, а також для ведення
ОСГ, які знаходяться по АДРЕСА_1,
підтверджується:

- копією свідоцтва про право на
спадщину по закону від 22.02.1992 року,
згідно якого до ОСОБА_3 перейшло
спадкове майно, яке складається з
житлового будинку з господарськими
будівлями: стайня, стодола, що
знаходяться в АДРЕСА_1, та розташовані
на земельній ділянці розміром 1500 кв.м.
Вказаний вище будинок належав
спадкодавцю ОСОБА_9 на підставі записів
в погосподарській книзі виконкому
Оболонської сільської Ради народних
депутатів за № 782, що стверджується
довідкою цього ж виконкому за № 46 від
16.012.1992 року (а.с. 40);

- рішенням Оболонської сільської Ради
народних депутатів від 26.11.1993 року,
згідно якого ОСОБА_3 передано у
приватну власність земельну ділянку,
площею 0,74 га, в тому числі по ділянках:
№ 1 - 0.26 га, № 2 - 0,07 га, № 3 - 0,41 га (а.с. 58);

- копією рішення Оболонської сільської
Ради народних депутатів від 10.11.2003 року
№ 113-08/03 "Про затвердження уточнених
площ земельних ділянок при видачі
Державних актів", яким ОСОБА_3
затверджено уточнені площі земельних
ділянок, які згідно рішення сесії від
26.11.1993 року передано йому у приватну
власність, у розмірах: 0,1350 га - для
ведення ОСГ нище хати, 0,25 га - для
обслуговування житлового будинку (а.с.
35);

- рішенням Оболонської сільської Ради
народних депутатів від 21.05.2013 року №
337-12/2013, яким гр. ОСОБА_3 уточнено площу
земельної ділянки, яка знаходиться в
АДРЕСА_1, на 0,1170 га (а.с. 36). Як пояснив
представник Оболонської сільської
ради в судовому засіданні, даним
рішенням було затверджено акт
відведення земельної лілянки в натурі,
оскільки після встановлення її меж та
проведення точних обмірів, було
виявлено, що розміри її зменшились.

Суд не бере до уваги посилання
відповідача на те, що право власності
позивача не порушено, так як він не є
власником земельної ділянки, оскільки
не отримав державний акт. Ці твердження
спростовуються тим, що земельні
ділянки передані ОСОБА_3 у приватну
власність на законних підставах згідно
рішення сільської ради. Крім того, з
метою отримання державного акта на
право власності на земельні ділянки
позивач звернувся в проектну
організацію, якою була здійснена
зйомка та виготовлена технічна
документація. Однак він не може
оформити право власності, оскільки
відповідач відмовляється погоджувати
межі земельної ділянки. Крім того
позивач, уточнивши позовні вимоги,
вказав, що у зв"язку з встановленням на
дорозі воріт та розсипання каменю, він
позбавлений заїзду не тільки на
земельну ділянку, а й до господарських
будівель, право власності на які
підтверджено вищеописаним свідоцтвом
про право на спадщину по закону, та до
господарської будівлі, правомірність
побудови якої встановлена актом
перевірки дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил від
23.09.2014 року (а.с. 120).

Щодо режиму власності земельної
ділянки, якою користується ОСОБА_4, суду
представлені наступні документи:

- архівний витяг з рішення Оболонської
сільської ради від 26.11.1993 року про
передачу земель у приватну власність,
який свідчить про те, що ОСОБА_4
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,39 га, в тому числі:
земельна ділянка № 1 - 0,11 га, земельна
ділянка № 2 - 0,08 га, земельна ділянка № 3
- 0,20 га (а.с. 44);

- витяг з рішення Оболонської сільської
Ради народних депутатів № 17 від 10.11.1983
року про надання земельної ділянки для
перебудови індивідуального житлового
будинку вказує на те, що ОСОБА_4 було
виділено за рахунок присадибної
земельної ділянки земельну ділянку,
площею 0.10 га, для перебудови житлового
будинку (а.с. 45, 59). Згідно проведених
обмірів ПП "ГеоУкрПроект" фактична
площа земельної ділянки по межах, на
які вказав ОСОБА_4, становить 1100 кв.м.
(а.с. 96).

Наявність під"їздної дороги та заїзу
навпроти господарської будівлі до
господарства ОСОБА_3 підтверджується :

- описом меж земельних ділянок ОСОБА_3, в
яких навпроти господарської будівлі,
позначеної літерами КН, визначено "Д-Е -
заїзд до ділянки, А-Е - землі сільської
ради (польова дорога) (а.с.8). Даний опис
на даний час знаходиться в технічній
документації, переданій на
затвердження в управління Держкомзему
у Долинському районі з метою
виготовлення та отримання Державного
акту на землю;

- планом на забудову будинковолодіння,
виготовленим 05.05.1914 року, на якому
визначені розміри земельної ділянки,
наданої ОСОБА_5 під будівництво, в якій
відображена дорога на подвір"я (а.с.126
-127);

- показаннями свідків, даними в
судовому засіданні:

Так, свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з
сусідами проживає 50 років. Вона
підтвердила, що між її господарством та
господарством ОСОБА_3 була дорога, якою
всі користувалися. Позивач також
завжди нею користувався, заїжджаючи
через неї на город. Іншої дороги до
городу не було. Відповідач, встановивши
паркан, порушив межі, забравши частину
дороги, яка належала позивачу, та
частину її земельної ділянки.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснила, що вона є інженером
землевпорядної організації
"Геоукрпроект". При розробці технічної
документації для ОСОБА_4, проведенні
обмірів і зйомки його земельної
ділянки вони користувались схемою 1983
року. Про складання плану меж земельної
ділянки вони не повідомляли суміжних
землекористувачів, а віддали технічну
документацію замовнику для погодження
меж з ними та з сільською радою. Тобто
при встановленні меж вони не
відповідають за суміжних
землекористувачів. По ортофотопланах
присадибна ділянка ОСОБА_3 сусідня з
земельною ділянкою ОСОБА_4 Позивач має
заїзд до своєї земельної ділянки, який
розташований спереду хати та з
польової дороги. Однак вказала, що якщо
б не було спільного заїзду, то не дали б
дозволу ОСОБА_4 на будівництво.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11
пояснила, що вона є архітектором і коли
ОСОБА_4 брав план під будівництво, вона
обслуговувала Оболонську сільську
раду. Для здійснення відповідних
обмірів вона виходила на місце в складі
комісії. Вони міряли метром існуючу
земельну ділянку, якою користувався
попередній власник, визначали, чи є
під'їзд до земельної ділянки. Зараз
обміри проводяться за допомогою
геодезичної зйомки. На той час існував
заїзд, яким користувалися ОСОБА_3 та
ОСОБА_6. Заїзд був спільний на три
господарства. Позивач користувався ним
для проїзду на город. Порівнявши
будівельний паспорт і теперішні
обміри, вийшло, що в сторону заїзду
земельна ділянка збільшилася. Наклавши
плани земельних ділянок відповідача,
які зроблені в 1983 році та в 2014 році у
ОСОБА_4 є лишні метри. Межі ОСОБА_3
співпали, про що нею складена схема, де
відмічена надлишкова площа, яку
пригородив ОСОБА_4 (а.с. 128).

Підтвердженням того, що відповідач
чинить перешкоди в користуванні
дорогою для позивача свідчать:

- акт від 03.05.2012 року, складений комісією
в складі голови постійної комісії з
питань земельних відносин Оболонської
сільської ради Бердан В.М., депутата
Оболонської сільської ради Коневич
О.М., спеціаліста по землевпорядкуванню
Блохіна Д.Г. та в присутності
відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, в
якому зазначено, що ОСОБА_4, незаконно
встановив металічний паркан на землях
сільської ради (землі транспорту -
дорога) по АДРЕСА_1. Комісія зобов'язала
гр. ОСОБА_4 в 30-ти денний термін
демонтувати паркан (а.с. 5);

- акт від 18.04.2013 року, який складений
комісією Оболонської сільської ради в
присутності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_14,
Блохін Д.Г., який свідчить про те, що
було проведено повторно обстеження
під'їзду до належних ОСОБА_3 земельних
ділянок. Комісією встановлено, що
ОСОБА_4 перекрив на проїжджій частині
дороги металічним парканом та великим
каменем проїзд ОСОБА_3 до своєї
земельної ділянки (а.с. 6). Рішенням
Оболонської сільської ради № 353-12/2013
від 21.05.2013 року, вищевказаний акт про те,
що ОСОБА_4 незаконно перекрив на
проїжджій частині дороги металічним
парканом та великим каменем проїзд
ОСОБА_3, був затверджений на засіданні
сесії сільської ради (а.с. 7).

Крім того, згідно копії плану
відведення земельної ділянки під
будівництво житлового будинку від
20.12.1983 року межі земельної ділянки
ОСОБА_4 не є закритими, що дає підстави
вважати, що на місці розриву її меж був
заїзд (а.с. 48). В порівнянні з іншими
копіями планів, які надані суду в
якості зразків, відведення земельних
ділянок під будівництво житлового
будинку межі земельних ділянок є чітко
окресленими та закритими (а.с. 49, 50, 51).
Крім того, як пояснив в судовому
засіданні позивач, його домоволодіння
існує ще з часів Австро-Угорщини, а
згідно копії плану, виданого його діду
ОСОБА_5 від 05.05.1914 року, в ньому вказано
дорогу на подвір'я, довжина якої з
врахуванням масштабу доводить, що нею
також користувались і для виїзду на
город (а.с. 126-127).

Те, що в ОСОБА_3 вже є в наявності один
заїзд на подвір"я, який він обладнав та
через який він може заїзджати до своєї
земельної ділянки, не позбавляє його
права користуватися заїздом до своєї
садиби, визначеним у технічній
докумнетації.

Також відповідач вказує на те, що
позивач на місці, де він хоче мати
заїзд, сам спорудив огорожу ще в 1980
році. Це позивач не заперечує, але
вказує на те, що вказані ворота є
переносними, і заїзд може
використовуватися будь-коли.

Суд критично ставиться до пояснень
ОСОБА_4 про те, що біля його земельної
ділянки є тупиковий заїзд, а не дорога
або проїзд, оскільки згідно тлумачного
словника з української мови, заїзд є
тією ж самою дорогою, для в'їзду або
виїзду куди-небудь, має кінцеву точку,
яким можуть користуватися декілька
осіб.

Крім того, з листа Державної інспекції
сільського господарства № 04-01/4290 від
26.11.2013 року вбачається, що вулиця щодо
якої ведеться спір є тупіковою та має
закінчення на в'їзді до
домогосподарства ОСОБА_4 (а.с. 73). Однак
останнім не було надано ні документів
на домоволодіння, ні на земельні
ділянки, у зв'язку з чим не можна
визначити, де саме починається в'їзд до
його домоволодіння.

Суд не бере до уваги план меж земельної
ділянки ОСОБА_4 (а.с. 96), оскільки,
останній не є належним доказом, так як
виконаний без повідомлення та
залучення до його складання
представників сільської ради та не
погоджені межі з суміжними
землекористувачами, про що не
заперечив представник землевпорядної
організації. Крім того, схема виносу в
натуру меж земельної ділянки і
розбивки будівель від 20.12.1983 року не
співпадає з планом меж земельної
ділянки, площа якої збільшена.

Суд критично ставиться до тверджень
відповідача про те, що позивач здійснив
самочинне будівництво господарської
будівлі, внаслідок чого сам утруднив
доступ до своєї земельної ділянки, яка
знаходиться позаду старого приміщення,
оскільки воно спростовується
наступним.

Згідно вищеописаного свідоцтва про
право на спадщину по закону від 22.02.1992
року до ОСОБА_3 перейшло спадкове майно,
яке складається з житлового будинку з
господарськими будівлями: стайня,
стодола. Крім того, в світлокопії
технічного паспорта на садибний
(індивідуальний) будинок АДРЕСА_1 від
06.02.2002 року, записано, що власником
даного будинку є ОСОБА_3 До складу
будинковолодіння входять: житловий
будинок, побудований 1948 року, стайня,
стодола побудовані до 1939 року, шопа,
вбиральня, дві криниці, ворота і
огорожа (а.с. 37-39, 121-124).

Згідно акту перевірки дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил від
23.09.2014 року погосподарські будівлі, які
знаходяться в АДРЕСА_1 збудовані в 1993
році без відхилення від проекту та не
являється самочинним будівництвом (а.с.
120).

В той же час відповідач, на
відгородженій металічними воротами
території, сам здійснив будівництво
гаражу без дозволу та затвердженого
проекту, про що свідчить повідомлення
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Івано-Франківській області від 11.07.2013
року (а.с. 125).

Твердження відповідача про те, що
земельні ділянки позивачу не
виділялися в натурі, межові знаки не
виносилися, а тому на даний час межі
землекористування знаходяться по
фактичній межі землекористування
(огорожі), яка існує між ним та
позивачем спростовується показаннями
представника Оболонської сільської
ради, який вказав на те, що земельна
ділянка ОСОБА_3 відведена в натурі,
оскільки в матеріалах приватизації є
акт відведення меж земельних ділянок,
який ним підписаний, та складений ще в
1992 році під час інвентаризації. Даний
акт затверджений рішенням сільської
ради.

Крім того, як встановлено в судовому
засіданні та на що вказала ОСОБА_11,
земельна ділянка ОСОБА_3, яка
знаходиться нижче хати зменшена, що
підтверджується рішенням Оболонської
сільської ради № 337-12/2013 про
затвердження уточнених площ земельних
ділянок від 21.05.2013 року, що свідчить про
те, що ОСОБА_3 було уточнено площу
земельної ділянки площею 0,1170 га - для
ведення особистого селянського
господарства (а.с. 36).

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_6 ствердила, що в ОСОБА_3 завжди
був заїзд, з приводу якого виник спір.
Факт існування заїзду та користування
ним позивачем підтвердила в судовому
засіданні і свідок ОСОБА_11 А свідок
ОСОБА_10 вказала суду на те, що якщо б не
було спільного заїзду, то ОСОБА_4 не
зміг би отримати дозвіл на будівництво.
Крім того, позивачем були надані
документи, з яких вбачається, що
спірний заїзд існував ще з 1914 року і
конфігурація його домоволодіння не
зазнала змін. Більше того, Оболонською
сільською радою були складені акти, які
свідчать про те, що відповідач
незаконно встановив металічний паркан
на землях сільської ради та перекрив
заїзд до земельної ділянки позивача. В
свою чергу, ОСОБА_4 не було надано
жодного документу, який би
підтверджував законність встановлення
воріт. З долучених до матеріалів справи
фотокарток встановлено наявність
під"їздної дороги загального
користування, на якій встановлені
металеві ворота та розсипаний камінь
перед огорожею (воротами) позивача, чим
порушено його охоронюваний законом
інтерес та право на користування
садибою та заїздом до земельної
ділянки.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що заїзд до садиби позивача існував, а
відповідачем не було надано жодного
документу, який би підтверджував
законність встановлення метелавих
воріт, які створюють перешкоди в
користуванні під'їздною дорогою до
належної ОСОБА_3 садиби та земельної
ділянки, тому позов слід задоволити та
зобов'язати ОСОБА_4 розгородити
проїжджу частину дороги, забравши
металеві ворота та каміння, що її
перекривають.

Питання судових витрат суд вирішує
відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, ст.ст. 83, 116, 118,
126, 152, 158 Земельного кодексу України,
керуючись ст.ст. 213, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

РIШИВ:

Позов задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в
користуванні під'їзною дорогою до
належної ОСОБА_3 садиби (домоволодіння
та земельної ділянки, на якій воно
розташовано) по АДРЕСА_1 та до земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства за вказаною
адресою, шляхом розгородження
проїжджої частини цієї дороги,
забравши металічні ворота та каміння,
що її перекривають.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 243,60
(двісті сорок три гривні 60 копійок)
гривні сплаченого судового збору та 1000
(одну тисячу) гривень за надання
правової допомоги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: