Єдиний унікальний номер 247/3859/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1036/2014
Головуючий в I інстанції: Арапіна Н.Є.
Суддя доповідач: Тимченко О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді
Новосядлої В.М.,

суддів
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Козаку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Торезького
міського суду Донецької області від 17
грудня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
орган опіки та піклування Торезької
міської ради, про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, визнання
порядку спілкування з дитиною,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Торезького міського
суду Донецької області від 17 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково: зобов'язано ОСОБА_2 не чинити
позивачу перешкоди у спілкуванні з
дитиною - сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;
визначено спосіб участі батька ОСОБА_1
у вихованні дитини - сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, наступним чином:
побачення в середу та п'ятницю з 16
годині 00 хвилин до 20 годині 00 хвилин, в
суботу з 07 годині 00 хвилин до 19 годині 00
хвилин за попередньою домовленістю з
матір'ю дитини; надано батьку ОСОБА_1
можливість спільного відпочинку з
дитиною протягом 30 календарних днів у
році в межах території України з
обов'язковим повідомленням за 3 дні до
початку відпочинку, з метою
оздоровлення та суспільного розвитку.
В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

З зазначеним рішенням не
погодився позивач, приніс апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
зміну рішення суду першої інстанції та
задоволення його уточнених позовних
вимог в повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначив, що суд
першої інстанції ухвалюючи рішення
допустив порушення його норма
матеріального права, що закріплені у
ст. ст. 141, 157 СК України, у ст.ст. 11, 15
Закону України «Про охорону
дитинства», а також Декларації прав
дитини. Рішення суду є невмотивованим
та необґрунтованим.

Позивач в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
її задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
про що свідчить рекомендоване
повідомлення про отримання судової
повістки (а.с. 129).

Прокурор в судовому засіданні
заперечував проти доводів апеляційної
скарги та просив її відхилити.

Представник третьої особи органу опіки
та піклування Торезької міської ради в
судове засіданні не з'явився суду надав
заяву про розгляд справи за їх
відсутності (а.с. 127-128).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що з 16
жовтня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі
(а.с. 8). Від шлюбу мають спільну дитину
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9). Рішенням
виконавчого комітету Торезької
міської ради від 20 березня 2013 року № 93
«Про участь батька ОСОБА_1 у вихованні
малолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1» вирішено: визначити
наступні способу участі батька дитини
ОСОБА_1 у вихованні його малолітньої
дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1: побачення в
середу та п'ятницю з 16 год. 00 хв. до 20
год. 00 хв. на території проживання
матері та дитини, в суботу з 08 год. 00 хв.
до 20 год. 00 хв. за місцем проживання
батька по передній домовленості з
матір'ю дитини ОСОБА_2, яка проживає за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10). Згідно заяви
про укладення мирової угоди сторін, з
метою врегулювання спору за спільним
вихованню сина, на підставі взаємних
поступок, сторони підписали мирову
угоду, в якій зокрема, домовилися про
те, що надалі не будуть чинити
перешкоди у спілкуванні з сином та
відповідачка зобов'язується надавати
позивачу дитину в середу та п'ятницю з 16
год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., в суботу з 07 год.
00 хв. до 19 год. 00 хв. за попередньою
домовленістю з матір'ю дитини (а.с. 11).
Але сторони не погодились з таким
рішення органу опіки та піклування та
звернулись до суду. Під час розгляду
справи між сторонами було укладено
мирову угоду, яка була визнана ухвалою
суду, але через певний проміжок часу
спір між сторонами стосовно визначення
порядку спілкування з дитиною виник з
нову. Згідно довідки Консультативної
поліклініки Торезької центральної
міської лікарні ОСОБА_1 з 12 червня 2003
року по 24 червня 2003 року знаходився на
обстеженні у ОПБ м. Жданівка з
діагнозом - шизотипічний розлад
особистості, останній огляд у лікаря
психіатра 24 січня 2013 року активна
психосимптоматика відсутня та на
обліку не перебуває (а.с. 84).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною суд першої
інстанції виходив з того, що не
заперечується відповідачкою ОСОБА_2 та
є доведеними її дії про умисне
порушення прав батька та дитини щодо їх
спільного спілкування, участі батька у
вихованні та розвитку сина.
Враховуючи, що згоди у добровільному
порядку між сторонами, щодо участі у
вихованні та спілкуванні батька, який
проживає окремо з дитиною, не досягли
вдруге та відсутність обставин, які б
перешкоджали спілкуванню дитини з
батьком на одинці у відсутності матері,
враховуючи інтереси малолітньої в
першу чергу визначив спосіб участі
батька ОСОБА_1 у вихованні сина і
особистому спілкуванні з ним.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині визнання рівності
права батьків по відношенню до дитини
та безперешкодний доступ у відведений
для спілкування час до умов проживання
протягом 15 хвилин з метою здійснення
контролю за умовами побуту, суд першої
інстанції виходив з того, що такі
позовні вимоги батька дитини не
ґрунтуються на законі.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимога матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.141 СК України,
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Положеннями ст.150 СК України, визначено,
що батьки зобов'язані виховувати
дитину у дусі поваги до прав та свобод
інших людей, любові до своєї сім'ї та
родини, свого народу, своєї
Батьківщини. Батьки зобов'язані
піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, духовний та моральний
розвиток.

У статті 151 СК України, закріплено, що
батьки мають преважне право перед
іншими особам на особисте виховання
дитини. Батьки мають право обирати
форми та методи виховання, крім тих, які
суперечать закону, моральним засадам
суспільства.

Стаття 153 СК України передбачає, що
мати, батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли це право обмежене
законом.

На підставі ст.15 Закону України від 26
квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону
дитинства» дитина, яка проживає окремо
від батьків або одного з них, має право
на підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів. Батьки, які проживають
окремо від дитини, зобов'язані брати
участь у її вихованні і мають право
спілкуватися з нею, якщо судом визнано,
що таке спілкування не перешкоджатиме
нормальному вихованню дитини.

Частини 1 та 2 статті 155 СК України
передбачає, що здійснення батьками
своїх прав та виконання обов'язків
мають ґрунтуватися на повазі до прав
дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Статтею 157 СК України, питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитини, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 158 СК України за
заявою матері, батька дитини орган
опіки та піклування визначає способи
участі у вихованні дитини та
спілкуванні з нею того з батьків, хто
проживає окремо від неї. Рішення про це
орган опіки та піклування постановляє
на підставі вивчення умов життя
батьків, їхнього ставлення до дитини,
інших обставин, що мають істотне
значення. Рішення органу опіки та
піклування є обов'язковим до виконання.
Особа, яка ухиляється від виконання
рішення органу опіки та піклування,
зобов'язана відшкодувати матеріальну
та моральну шкоду, завдану тому з
батьків, хто проживає окремо від
дитини.

Частиною 1 ст.159 СК України, передбачено,
що якщо той із батьків, з ким проживає
дитина, чинить перешкоди тому з
батьків, хто проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. 161,

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Таким чином, законодавством України
закріплено обов'язок того із батьків,
який проживає окремо, брати участь у
вихованні дитини, окрім того,
законодавством зобов'язано батьків
вирішувати всі питання виховання
дитини спільно (ст. 157 СК України).

Законодавством також встановлено
правовий механізм визначення способу
участі у вихованні дитини того з
батьків, який проживає окремо у випадку
неможливості досягнення батьками
згоди стосовно такого способу, а саме:
рішення про визначення способу участі
у вихованні дитини та спілкуванні з нею
того з батьків, хто проживає окремо від
неї, приймається органом опіки та
піклування на підставі вивчення умов
життя батьків, їхнього ставлення до
дитини, інших обставин, що мають
істотне значення. Слід зазначити, що
прийняте рішення органу опіки та
піклування є обов'язковим для батьків
(ст. 158 СК України). І лише у випадку
вчинення перешкод того із батьків, з
ким проживає дитина, тому з батьків, хто
проживає окремо, у спілкуванні з
дитиною та у її вихованні, зокрема якщо
він ухиляється від виконання рішення
органу опіки та піклування, другий із
батьків має право звернутися до суду з
позовом про усунення цих перешкод.

Керуючись вищенаведеними вимогами СК
України, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що між сторонами
існує спір з приводу участі батька у
вихованні сина та спілкуванні з ним і
встановив певний спосіб його участь,
шляхом усунення перешкод з боку матері
дитини, доводи апеляційної скарги в
цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи, що позивач проживає окремо
від дитини і користується правом на її
виховання в обмеженому вигляді, тобто у
формі спілкування з нею, суд першої
інстанції вважав, що воно повинно мати
задовільний педагогічний зміст, бути
достатньо різноманітним та регулярним,
з чим повністю погоджується суд
апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції вимог
ст.ст. 141, 157 СК України, ст.ст. 11, 15 Закону
України «Про охорону дитинства» та
неправильного їх застосування, не
закріплення висновків суду такими
нормами, відступ від принципу щодо
рівності прав та обов'язків батьків
щодо дитини та вирішення батьками
питань щодо виховання дитини є
необґрунтованими та спростовуються
дослідженими у судовому засіданні
доказами.

Також вірним є висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволені
позовних вимог про визнання прав
батьків відносно дитини рівними,
оскільки це право закріплено в ст. 141 СК
України.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
(ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, дата набуття чинності для України
27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання
сімейних відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини, непрацездатних
членів сім'ї.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3
Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141,
159 СК України випливає, що при вирішенні
спору щодо участі у вихованні та
порядку зустрічей з дитиною того з
батьків, хто проживає окремо від
дитини, судом мають враховувати
передусім інтереси дитини.
Встановлений сімейним законодавством
принцип повної рівності обох батьків у
питаннях виховання дітей може бути
обмежений судом в інтересах дитини.

Згідно висновку служби у справах дітей
м. Тореза від 11 березня 2013 року № 03/32-50
(а.с. 131), враховуючи те, що ОСОБА_1 не
ухиляється від виконання своїх
обов'язків, не позбавлений
батьківських прав відносно свого
малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
служба у справах дітей м. Тореза не
заперечує проти побачень батька з
малолітньою дитиною в середу та
п'ятницю з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. на
території проживання матері та дитини,
в суботу з 08 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. за
місцем проживання батька по попередній
домовленості з матір'ю дитини ОСОБА_2

У ч.5 ст.19 СК України зазначено, що орган
опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України, суд
може не погодитися з висновком органу
опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Висновку служби у справах дітей м.
Тореза від 11 березня 2013 року, судом
першої інстанції та судом апеляційної
інстанції надано оцінку у
відповідності до приписів ст.212 ЦПК
України, такий висновок для суду є ні
чим іншим як одним із доказів у справі.

А тому судом першої інстанції вірно та
повно оцінено належність,
допустимість, достовірність такого
висновку як окремо, а також достатність
і взаємний його зв'язок у сукупності з
іншими доказами по справі, на підставі
яких і вирішено спір.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують фактичних обставин
справи, встановлених судом, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або порушення норм
процесуального права, що призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами дана належна
правова оцінка.

З матеріалів апеляційної скарги та
змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо їх незаконності і
неправильності, та не призвело або не
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому згідно зі
статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Торезького міського суду
Донецької області від 17 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: