Справа № 372/5066/13-ц Головуючий у І
інстанції Тиханський О.Б.Провадження №
22-ц/780/6890/14 Доповідач у 2 інстанції
ДаценкоКатегорія 58 04.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 10 січня 2014 року у справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості,

встановила:

У жовтні 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про стягнення
заборгованості, який обґрунтовував
тим, що 20 квітня 2010 року між ним та
ОСОБА_1 укладено договір оренди
обладнання № 06-04, за умовами якого він
передав відповідачу обладнання
відповідно до переліку, зазначеного в
додатку № 3 до договору, на строк 30
календарних днів зі сплатою орендної
плати з 21.04.2010 року по 20.05.2010 року у
розмірі 864,00 грн. із розрахунку 28,80 грн.
за день.

З моменту укладення договору
оренди відповідачем не вносилась
оренда плата, у зв'язку з чим позивач
неодноразово звертався до відповідача
з вимогою сплатити заборгованість.
Крім того, у зв'язку з несплатою
орендної плати більше трьох місяців
він листом від 14 листопада 2011 року
направив відповідачу повідомлення про
відмову від договору в односторонньому
порядку та вимогу повернути орендоване
обладнання.

Однак, заборгованість не була
сплачена відповідачем, а обладнання не
повернуто.

На підставі заочного рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
31.05.2012 року відповідач повернув
обладнання у січні 2013 року.

У зв'язку з чим відповідач повинен
сплатити позивачу грошові кошти з
внесення орендної плати у розмірі 16704, 00
грн. за період з 20 квітня 2010 року по
21.11.2011 року, тобто по дату направлення
листа про відмову від договору.

Крім того, відповідно до вимог ст.
785 ЦК України відповідач зобов'язаний
сплатити позивачу неустойку у розмірі
подвійної плати за користування
орендованим обладнанням за час
прострочення його повернення у зв'язку
з припиненням дії договору за період з
21.11.2011 року, тобто з дати направлення
позивачем листа відповідачу про
відмову від договору, по 31.12.2012 року, яка
складає 23328,00 грн. (57,60 грн. - подвійна
ставка * 405 днів оренди).

Просив стягнути з ОСОБА_1 на
користь ФОП ОСОБА_3 суму боргу у розмірі
16704 грн. з внесення орендної плати за
період з 20 квітня 2010 року по 21 листопада
2011 року за договором № 06-04 від 20 квітня
2010 року та суму боргу в розмірі 23328 грн.
з внесення неустойки в розмірі
подвійної плати за користування річчю
в період з 21.11.2011 року по 31.12.2012 року
після припинення дії договору № 06-04 від
20 квітня 2010 року.

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від 10 січня 2014
року позов задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2
орендну плату у розмірі 16704 грн., пеню у
розмірі 5184 грн. та судові витрати у
розмірі 218 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Київської області від 1 квітня 2014 року
зазначене рішення суду скасовано в
частині стягнення пені в розмірі 5184
грн. та в цій частині ухвалено нове
рішення. В задоволенні позову в частині
стягнення пені в розмірі 5184 грн. з
ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2
відмовлено, в решті рішення залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року
рішення апеляційного суду Київської
області в частині вирішення позову про
стягнення пені скасовано, справу в цій
частині направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з нього
суми неустойки у розмірі 5184 грн. та
ухвалити нове рішення, згідно якого в
задоволенні позову в цій частині
відмовити, посилаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права, яке полягає в тому, що суд вийшов
за межі позовних вимог, оскільки позов
в частині стягнення неустойки заявлено
за період з 21.11.2011 року по 31.12.2012 року, а
суд стягнув за період з 25.10.2013 року по
10.01.2014 року, тобто з дня подачі позову по
день ухвалення рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд повинен
вирішити, зокрема, такі питання: чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення в частині
стягнення неустойки зазначеним
вимогам не відповідає, оскільки суд
належним чином не встановив характер
правовідносин сторін, зміст позовних
вимог та правові норми, які підлягали
застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи даний спір та ухвалюючи
рішення про стягнення з відповідача
неустойки у розмірі 5184 грн., суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
договір оренди був чинний до 14.11.2011
року, тобто до часу направлення
позивачем листа про його розірвання, і
стягнув неустойку в межах строку
позовної давності, визначеного у п. 1 ч. 2
ст. 258 ЦК України, за період з 25 жовтня 2013
року по 10.01.2014 року, тобто з дня подачі
позову по день ухвалення рішення.

Однак, з такими висновками суду
першої інстанції повністю погодитись
неможливо, оскільки вони не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Судом встановлено, що 20 квітня 2010
року між фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір №
06-04, за умовами якого останньому
передано у тимчасове платне
користування один комплект риштування
рамні (стійка з драбиною, ножиці
(діагоналі), поперечка (горизонталь),
платформи метал. (перфоровані) вартістю
23071,36 грн., зазначеного в додатку № 3 до
договору, на строк 30 календарних днів
зі сплатою орендної плати з 21.04.2010 року
по 20.05.2010 року у розмірі 864,00 грн. із
розрахунку 28,80 грн. за день. 20 квітня 2010
року обладнання передано орендарю за
актом приймання-передачі.

21 листопада 2011 року орендодавець
направив орендарю лист про розірвання
договору оренди в односторонньому
порядку у зв'язку з несплатою орендної
плати більше ніж за три місяці підряд.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 31.05.2012 року
зобов'язано відповідача повернути
вказане в позові обладнання, яке було
повернуто орендодавцю 23 січня 2013 року.

Судом також встановлено, що з
моменту укладення договору оренди
відповідачем не вносилась орендна
плата у розмірі 28,80 грн. за день.

Згідно із ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За правилами частин другої,
третьої та четвертої ст. 60 ЦПК України
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530
ЦК України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

За правилами ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За змістом п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 615 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
однією стороною друга сторона має
право частково або в повному обсязі
відмовитися від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом.

За правилами ст. 782 ЦК України
наймодавець має право відмовитися від
договору найму і вимагати повернення
речі, якщо наймач не вносить плату за
користування річчю протягом трьох
місяців підряд. У разі відмови
наймодавця від договору найму договір
є розірваним з моменту одержання
наймачем повідомлення наймодавця про
відмову від договору.

Згідно із ст. 785 ЦК України у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі. Якщо наймач
не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Тобто,частина друга статті 782 ЦК
України передбачає, що договір найму є
розірваним з моменту одержання
наймачем повідомлення наймодавця про
відмову від договору, а стаття 785 ЦК
України передбачає обов'язок наймача у
разі припинення договору найму та
наслідки невиконання цього обов'язку.

Визначена ч. 2 ст. 785 ЦК України
неустойка застосовується незалежно
від того, чи передбачена вона договором
найму.

Відповідно до правового висновку,
викладеного у постанові Верховного
Суду України від 20 березня 2012 року
(справа № 3-13гс12), який згідно ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів
України, неустойка, стягнення якої
передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є
самостійною майновою відповідальністю
у сфері орендних правовідносин і
визначається законодавцем як подвійна
плата за користування річчю за час
прострочення, а тому застосування до
неї спеціальної позовної давності є
неправильним.

З урахуванням наведеного,
встановивши, що наймач не вносить плату
за користування майном, суд дійшов
обґрунтованого висновку про стягнення
орендної плати за договором оренди від
20.04.2010 року.

Рішення суду в цій частині
позовних вимог в апеляційному порядку
не оскаржується.

Проте, стягуючи неустойку та
застосувавши до спірних правовідносин
п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права та помилково
стягнув пеню в межах спеціального
строку позовної давності.

Крім того, вирішуючи спір в
частині сплати неустойки, суд першої
інстанції всупереч вимогам ст. ст. 212-214
ЦПК України не з`ясував та не перевірив
чи припинилася дія договору найму, а
якщо так, то з якого моменту договір
оренди є розірваним, чи вважається
відповідач таким, що прострочив
виконання зобов'язання, та чи має
позивач право вимагати від відповідача
сплати неустойки у розмірі подвійної
плати за користування річчю за час
прострочення.

Так, як убачається з позовної
заяви, позивач посилається на те, що у
зв'язку з несплатою орендної плати
більше трьох місяців підряд він 21
листопада 2011 року направив відповідачу
повідомлення про відмову від договору
в односторонньому порядку та вимогу
повернути орендоване обладнання.
Однак, заборгованість не була сплачена
відповідачем, а обладнання відповідач
повернув у січні 2013 року на підставі
заочного рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 31.05.2012 року.

Також позивач посилається на те,
що оскільки відповідач не виконав
обов'язку щодо повернення речі з дня
припинення договору оренди, то він має
право вимагати від наймача сплати
неустойки у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час прострочення
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК
України.

Однак, доказів на підтвердження
того, що договір є розірваним у зв'язку
з відмовою наймодавця від договору
найму за правилами ст. 782 ЦК України,
позивач суду не надав, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази щодо одержання
відповідачем повідомлення позивача
про відмову від договору.

Як убачається з п. 2 договору
оренди від 20.04.2010 року, мета оренди
оздоблення фасаду за адресою АДРЕСА_1,
ця ж адреса орендаря зазначена в графі
реквізити та підписи сторін. Позивач на
цю ж адресу направив на ім`я
відповідача ОСОБА_1 та на ім`я директора
ТОВ «Компанія «Екслюзивбуд» ОСОБА_1
повідомлення про відмову в тому числі і
від договору від 20 квітня 2010 року (5-14).

Проте, доказів того, що за цією
адресою відповідач ОСОБА_1 одержав дане
повідомлення, позивач суду не надав.

Згідно відомостей
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
УДМС України в м. Києві від 11.11.2013 року
ОСОБА_1 31.07.2012 року знятий з реєстрації
за місцем проживання за адресою
АДРЕСА_2 в АДРЕСА_3. Також у довіреності
від 18.12.2013 року зазначено, що ОСОБА_1
проживає за адресою АДРЕСА_2. (а. с. 23, 34).

З урахуванням наведеного,
оскільки позивач не надав суду доказів
того, що договір найму є розірваним в
односторонньому порядку за правилами
ч. 2 ст. 782 ЦК України, то обов'язок
наймача щодо негайного повернення
наймодавцеві предмету оренди не
наступив, а відтак не наступило і
прострочення зобов'язання, внаслідок
якого наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за правилами ст. 785 ЦК України.

За наведених обставин, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов безпідставного висновку про
стягнення неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за період з 25 жовтня 2013 року по 10.01.2014
року, тобто з дня подачі позову по день
ухвалення рішення.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги заслуговують на увагу, суд
першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення суду в
частині стягнення неустойки ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права і підлягає
скасуванню в цій частині з ухваленням
нового рішення про відмову в позові в
цій частині відповідно до вимог ст. 309
ЦПК України.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Обухівського районного
суду Київської області від 10 січня 2014
року в частині стягнення неустойки
скасувати і в цій частині ухвалити нове
рішення.

В позові фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення неустойки відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді