РІШЕННЯ Справа
№200/466/13-ц

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ провадження
№2/200/3181/13

24 січня 2014 року Бабушкінський
районний суд м.Дніпропетровська в
складі:

головуючого судді - Решетніка М.О.

при секретарі - Ханберовій Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, яка діє в своїх та інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_3, третя
особа: Президент України "Про визнання
втратившими право користування
житловим приміщенням", зустрічного
позову ОСОБА_2 в своїх та інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа: орган опіки та піклування
Бабушкінської районної у
м.Дніпропетровську ради "Про
продовження строку тимчасової
відсутності та вселення", -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в лютому 2012р. звернулася в
суд з даним позовом, в обґрунтування
своїх вимог посилається на те, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1. За адресою
зазначеної квартири зареєстрованими
значаться відповідачка ОСОБА_2 із своєю
неповнолітньою дочкою ОСОБА_3, однак
фактично не проживають в ній з 2003р. На
підставі рішення Бабушкінського
райсуду м.Дніпропетровська від 20
квітня 2006р. відповідачка з дочкою 11
травня 2011р. була вселена в спірну
квартиру, про що було складено
відповідний акт, однак після цього
жодного дня в квартирі не проживала,
будь-яких особистих речей її чи дочки в
квартирі немає, участі в утриманні
квартири не приймає, в зв'язку з чим
вважає, що зазначені особи втратили
право користування житловим
приміщенням вищевказаної квартири, про
що й просить суд постановити рішення.

ОСОБА_2 28 березня 2012р. в своїх та
інтересах неповнолітньої дочки подала
зустрічний позов, в якому вказує, що їх
вселення в спірну квартиру 11.05.2011р.
полягало в тому, що їх було допущено до
приміщень квартири та передано було
ключі від вхідних дверей, однак в цей
період в квартирі здійснювався ремонт,
і з цієї причини були відсутні умови
для проживання, як і для розміщення
будь-яких їх речей, а тому вони вимушені
були тимчасово залишити квартиру. В
кінці червня 2011р. вона прибула до
квартири для з'ясування можливості
проживання в ній та вирішення питання
щодо здійснення платежів на утримання
квартири, однак в квартиру її не
впустили, з приводу чого вона
звернулася з відповідною заявою до
Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області, але
постановою дільничного інспектора
міліції від 10.07.2011р. було відмовлено в
порушенні кримінальної справи. Після
цього у вересні вона повторно
спробувала вселитися в спірну
квартиру, однак наданим їй ключем двері
вона не змогла відкрити, а на її дзвінок
ніхто не реагував. Таким чином ОСОБА_1
протиправно перешкоджає їй в
проживанні в спірній квартирі, право на
що було підтверджено судовим рішенням,
в зв'язку з чим просить суд визнати
причину пропуску відсутності її з
дочкою у спірній квартирі поважною,
продовжити строк тимчасової їх
відсутності у квартирі, зобов'язати
ОСОБА_1 не перешкоджати їм у
користуванні квартирою та вселити їх у
зазначену квартиру.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник позов підтримали, просили
його задовольнити посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві,
зустрічний позов не визнала.
Представник ОСОБА_2 пред'явлений до неї
позов не визнав, просив в його
задоволенні відмовити, а зустрічний
позов задовольнити в повному обсязі.

Після оголошеної перерви сторони в
судове засідання не з'явилися, в зв'язку
з чим розгляд справи завершено за
письмовими матеріалами.

Заслухавши пояснення осіб, які
приймали участь у справі та свідків,
дослідивши матеріали справи суд
вважає, що позов ОСОБА_1 необхідно
задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити з
наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивачці на підставі договору
дарування ВСК №264534, посвідченого
22.11.2005р. 7-ю Дніпропетровською
держнотконторою, реєстр №5-11044, (а.с.21 т.1)
належить квартира АДРЕСА_1

Із довідки КЖЕП-7 від 18.09.2009р. №312
вбачається, що у квартирі проживають
позивачка ОСОБА_1, її сини ОСОБА_5 та
ОСОБА_5, а також мати ОСОБА_6 (а.с.25 т.1).

Також встановлено, що за адресою
вказаної квартири зареєстрованими
значаться відповідачка ОСОБА_2 разом із
своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

З приводу користування вказаним житлом
між сторонами тривалий час існує спір,
котрий вирішувався в тому числі і
судом.

Так рішенням Бабушкінського райсуду
м.Дніпропетровська від 20 квітня 2006р. у
справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 до ОСОБА_2, третя особа: відділ
паспортної реєстраційної та
міграційної служби Бабушкінського РВ
ДМУ УМВС України в Дніпропетровській
області "Про усунення перешкод в
здійсненні права власності",
зустрічним позовом ОСОБА_2 в своїх та
інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3
до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 "Про
визнання причини відсутності в
квартирі поважною та вселення" -
відповідачку ОСОБА_2 та її неповнолітню
дочку ОСОБА_3 вселено у квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.24 т.1).

Згідно з актом державного виконавця
від 11 травня 2011р. ОСОБА_2 та її доньку
ОСОБА_3 у вказаний день вселено у
вищевказану квартиру на підставі
виконавчого листа №2-427/06, при цьому
останнім вручено 2 ключі від вхідних
дверей квартири (а.с.26 т.1).

Актами від 09.08.2011р., 18.10.2011р., 16.11.2011р. та
23.01.2012р., складеними та підписаними
посадовими особами КЖЕП-7 разом із
мешканцями сусідніх квартир,
підтверджується відсутність
відповідачки ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 та
їх особистих речей у квартирі АДРЕСА_1.

В своїх поясненнях, викладених в
письмових запереченнях проти позову,
зустрічному позові та відмовному
матеріалі №4196 (ЖРЗПЗ №5813)
Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області, ОСОБА_2
підтверджує своє вселення та отримання
ключів, як і залишення квартири того ж
дня одразу після вселення, посилаючись
на те, що жилі приміщення квартири на
той час не були пристосовані для
проживання через проведення в них
ремонтних робіт. Разом з тим зазначеній
обставині відповідачка, як і її
представник в судовому засіданні, не
надали належних та допустимих доказів,
про таке відсутні будь-які зазначення в
складеному державним виконавцем
вищевказаному акті про вселення, сам
акт підписаний відповідачкою без
зауважень, а позивачка таку обставину
заперечує.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
що регламентовано ст.11 ЦПК України.

Відповідно ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.57 цього Кодексу
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Також відповідачкою стверджується, що
після виконання рішення про її
вселення вона повторно прибула до
спірної квартири наприкінці червня
2011р. з метою дізнатись чи може вона
вселитись в квартиру та перевезти
особисті речі, а також для вирішення
питання щодо оплати за комунальні
послуги, однак позивачка та члени її
сім'ї у квартиру її не впустили, в
зв'язку з чим 07 липня 2011р. вона вимушена
була звертатись до дільничного
інспектора міліції Бабушкінського РВ
ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській
області із заявою, в якій просила вжити
заходи до позивачки, ОСОБА_5 та ОСОБА_9,
які перешкоджають їй з дочкою
користуватися спірною квартирою.
Постановою дільничного інспектора
міліції від 10.07.2011р. відмовлено в
порушенні кримінальної справи. В
зазначеному відмовному матеріалі №4196
відсутні будь-які докази вчинення
позивачкою чи членами її сім'ї
яких-небудь протиправних дій,
направлених на перешкоджання
відповідачці у користуванні спірною
квартирою, а посилання останньої на те,
що вона приходила в квартиру з метою
дізнатись чи може вселитись в квартиру
та перевезти особисті речі є
безпідставними, оскільки її вселення,
як зазначалось вище, вже відбулось,
вона отримала ключі від вхідних дверей
квартири, мала можливість при вселенні
завезти (занести) особисті речі, про
дату виконання рішення суду щодо
вселення була повідомлена заздалегідь.

За результатом розгляду справи суд
доходить висновку, що звернення
відповідачки до органів міліції із
заявою з приводу перешкоджання їй у
користуванні житловим приміщенням
носить формальний характер, оскільки
поновлення житлових прав не входить до
компетенції органів внутрішніх справ,
що їй достовірно відомо, так як спірні
питання з приводу проживання в
квартирі вирішуються між сторонами
тривалий час, а саме з 2003р., в тому числі
і судовими інстанціями. Інших,
передбачених законом, способів та дій,
направлених на поновлення своїх
житлових прав, нею не вчинялось,
звернулась до суду із позовом лише
після подачі позову до неї ОСОБА_1,
необхідності в чому, знову ж таки,
немає, оскільки відповідно до ч.6 ст.79
Закону України "Про виконавче
провадження" у разі подальшого
перешкоджання боржником проживанню
(перебуванню) стягувача у приміщенні, в
яке його вселено, стягувач має право
звернутися до державного виконавця із
заявою про відновлення виконавчого
провадження. У такому разі державний
виконавець має право повторно
здійснити примусове вселення
стягувача та накласти на боржника
штраф у подвійному розмірі відповідно
до статті 89 цього Закону.

Таким своїм правом відповідачка не
скористалася до даного часу.

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_2 разом
із своєю донькою ОСОБА_3 не проживають у
спірній квартирі більше шести місяців,
а саме з дня виконання рішення суду про
вселення - 11.05.2011р., по день звернення
позивачкою до суду з даним позовом -
14.02.2012р., без поважних причин, участі в
утриманні житла не приймає, як
вбачається із матеріалів справи вона з
донькою забезпечують свою потребу в
житлі за допомогою іншого жилого
приміщення, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2. Її твердження про створення
позивачкою та членами її сім'ї перешкод
в користуванні спірним житловим
приміщенням не знайшло свого
підтвердження в судовому засіданні
належними та допустимими доказами й
спростовується зокрема пропозицією
позивачки, надісланою відповідачці
саме у розглядуваний період, про
укладення договору найму житлового
приміщення, обставину чого ОСОБА_2 не
заперечує.

У відповідності до ст.41 Конституції
України та ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17.07.1997р. відповідно до
Закону України "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до
Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Права власника житлового будинку
(квартири) визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК України.

Так у відповідності з ч.1 ст.383 ЦК
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Статтею 163 ЖК України визначено, що у
разі тимчасової відсутності наймача
або членів його сім'ї за ними
зберігається займане жиле приміщення у
випадках і в межах строків,
установлених ч.1 п.п.1 і 5 ч.3 і ч.4 ст.71
цього Кодексу.

Тимчасова відсутність наймача та
членів його сім'ї не звільняє їх від
виконання обов'язків за договором
найму жилого приміщення.

Відповідно до ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад установлений діючим
законодавством термін, згідно ст.72 ЖК
України, встановлюється в судовому
порядку.

З урахуванням вищевикладеного суд
доходить висновку про необхідність
задоволення позову ОСОБА_1, в зв'язку з
чим не підлягає задоволенню у повному
обсязі зустрічний позов ОСОБА_2

В зв'язку з вирішенням спору на користь
позивача судові витрати, відповідно до
ст.88 ЦПК України, підлягають покладенню
на відповідачку.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.3,10,11,57,60,88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 в своїх та інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа: орган опіки та піклування
Бабушкінської районної у
м.Дніпропетровську ради "Про
продовження строку тимчасової
відсутності та вселення" - відмовити.

Визнати ОСОБА_2 та її неповнолітню
дочку ОСОБА_3 втратившими право
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на
повернення судового збору - 107грн.30коп.

Строк апеляційного оскарження рішення
10 днів з дня отримання його копії.

Суддя