АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/153/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3635/14
Головуючий у 1-й інстанції Івко В.М.
Доповідач Триголов В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Триголова В.М.,

суддів : Бондаревської С.М., Омельченко
Л.М.,

при секретарі: Коваль А.А.,

з участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 29 травня
2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання розписки недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу, у якому просив стягнути з ОСОБА_2
на його користь 50 тис. грн
заборгованості та судові витрати зі
сплати судового збору в сумі 500 грн,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
відповідач відмовляється добровільно
виконувати свої зобов'язання з
повернення боргу за борговою розпискою
від 01 серпня 2005 року.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_2, у
квітні 2014 року звернулася до суду з
зустрічним позовом, у якому просила
визнати недійсною розписку від 01
серпня 2005 року, посилаючись на її
безгрошовість.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 29 травня
2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договором позики в
розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 500 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки
недійсною - відмовлено.

ОСОБА_2 оскаржила рішення, в
апеляційній скарзі просить його
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволені позовних вимог ОСОБА_3
відмовити, а її зустрічний позов
задовольнити. Вважає, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, рішення суду прийнято із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 07 липня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 - відхилено. Рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 29 травня 2014
року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено
частково. Ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 07 липня 2014 року
в частині вирішення первинного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
розпискою скасовано, справу в цій
частині передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції. Ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області
від 07 липня 2014 року в частині вирішення
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання розписки недійсною -
залишено без змін.

За таких обставин, з урахуванням вимог
ст. 303 ЦПК України, рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 29 травня 2014
року переглядається колегією суддів в
частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції встановлено, що
10 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
як приватним підприємцем, укладено
договір оренди землі, згідно з яким
ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 у платне
строкове користування (п'ять років)
належну їй земельну ділянку площею 4,06
га, розташовану на території
Малоперещепинської сільської ради.

Після закінчення строку дії договору
оренди ОСОБА_3 продовжив користуватися
земельною ділянкою ОСОБА_2 без
укладення нового або продовження дії
раніше укладеного договору, що
підтверджується довідкою, виданою
Виконавчим комітетом
Малоперещепинської сільської ради.

01 серпня 2005 року ОСОБА_2 отримала від
ОСОБА_3 у борг 50 тис. грн, строком
повернення до 01 серпня 2010 року.
Передача коштів підтверджується
розпискою, яка написана власноручно
відповідачем. Підпис ОСОБА_2 на
розписці посвідчено сільським головою
Сімійон М.Г.

На забезпечення повернення боргу 01
серпня 2005 року ОСОБА_2 склала заповіт,
яким заповіла ОСОБА_3 належну їй на
праві власності на підставі державного
акта на право власності на землю від 03
вересня 2002 року ІІІ-ПЛ № 027851 земельну
частку (пай) площею 4,06 га, розташовану
на території Малоперещепинської
сільської ради.

31 липня 2013 року ОСОБА_2 скасувала
вказаний вище заповіт.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 визнала
факт написання розписки та отримання
грошових коштів, проте не погодилася з
розміром грошової суми, яку отримала за
розпискою.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, виходив з того, що згідно з
письмовою розпискою ОСОБА_2 отримала в
борг 50 тис. грн, доказів того, що нею
отримано меншу суму ніж та, що
зазначена в розписці, вона не надала,
обумовленої розпискою грошової суми
позивачу не повернула.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з того,
що позивач ОСОБА_3 не пропустив строк
позовної давності при зверненні до
суду з цим позовом, оскільки про
порушення свого права на повернення
боргу за борговою розпискою позивач
дізнався у 2013 році, після того, як
відповідач ОСОБА_2 скасувала заповіт та
почала вимагати повернення земельної
ділянки.

Проте погодитися з такими висновками
не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК
України).

Статтею 546 ЦК України установлено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті. Статтею 1254 ЦК
України установлено, що заповідач має
право у будь-який час скасувати
заповіт.

Однак, не можна факт скасування
заповіту вважати поважною причиною
пропуску строку позовної давності при
зверненні до суду з вимогою про
стягнення заборгованості за договором
позики, як вважав суд першої інстанції,
або обставиною, яка впливає на
обрахування строку позовної давності.

Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу

Згідно ч.4 ст. 267 цього Кодексу сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Як було вірно встановлено судом, 01
серпня 2005 року ОСОБА_2 отримала від
ОСОБА_3 у борг 50 тис. грн, строком
повернення до 01 серпня 2010 року. Отже,
право на позов у ОСОБА_3 виникло з часу
закінчення строку на який було надано у
борг кошти, тобто 01.08.2010 року. Однак до
суду з даними вимогами ОСОБА_3
звернувся лише в січні 2014 року, тобто
поза межами передбаченого законом
строку позовної давності.

19.02.2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з
заявою про застосування строку
позовної давності.

З цих підстав суд безпідставно не
звернув уваги на вказані обставини та
не застосував наслідки сплину строку
позовної давності, передбачені ч.4 ст. 267
ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
підлягає скасуванню в частині
вирішення первинного позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову ОСОБА_3, у зв'язку
з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1, 3, 4 ст.
309, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 29 травня
2014 року - скасувати в частині вирішення
первинного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити
за спливом строку позовної давності.

В іншій частині рішення - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.М. Триголов

Судді:
С.М. Бондаревська

Л.М. Омельченко