АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3930/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3263/14
Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В.
Доповідач Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:
головуючого судді: Карпушина Г.Л.,
суддів: Мартєва С.Ю., Абрамова П.С. при
секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 18 вересня 2014 року по справі
за позовом публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 18 вересня 2014 року позовні
вимоги публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_1 - задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ТОВ
«ЗТК Украгроімпекс» перед АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» за кредитним
договором № К-39-2006 від 21 червня 2006 року
в сумі 926 979 грн. 51 коп. звернуто
стягнення на предмет іпотеки, а саме
АДРЕСА_1 загальною площею 59,4 м2,
житловою площею 34,5 м2, що належить на
праві приватної власності ОСОБА_1
шляхом визнання права власності за
публічним акціонерним товариством
«Банк «Фінанси та Кредит» за ціною,
визначеною на підставі оцінки майна
суб'єктом оціночної діяльності на
момент проведення державної
реєстрації права власності на
зазначене майно, на рівні, не нижчому
звичайної ціни на цей вид нерухомого
майна.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«Банк «Фінанси та Кредит» судові
витрати у розмірі 243 грн. 60 коп.

З рішенням суду першої інстанції не
погодилася ОСОБА_1 та подала на нього
апеляційну скаргу, в якій прохає
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 18 вересня 2014 року скасувати
та постановити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.
Апелянт вважає, що рішення суду є
незаконним та не обґрунтованим, а також
винесеним з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що судом неповно
з'ясовані обставини справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Судове засідання проводилось за
відсутності сторін по справі, які
будучи належним чином та завчасно
повідомленими про час та місце
слухання справи, в судове засідання не
з'явилися.

При надані оцінки належному
повідомленню апелянта про час та місце
слухання справи, колегією суддів, взято
до уваги факти подання ОСОБА_1 заяв до
суду про відкладення розгляду справи,
які є підтвердженням того, що остання
не дивлячись на не отримання повісток
завчасно є увідомленою про час і місце
розгляду справи.

Крім того, при заявлені зазначених вище
клопотань, апелянт свідомо увів суд в
оману, та не надав в подальшому
підтверджень причин відкладення
судових засідань (перебування на
лікарняному), та підтверджень
укладення з адвокатом угоди на захист
її інтересів в суді апеляційної
інстанції. Зазначена поведінка
апелянта, вказує на допущення
останньою зловживань процесуальними
правами та намагання затягнути розгляд
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,
приходить до висновку, що скарга не
підлягає до задоволення за наступних
підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
ТОВ «ЗТК Украгроімпекс» належним чином
не виконав свого зобов'язання та у
встановлений договором строк не
повернув грошові кошти, а тому станом
на 16 червня 2014 року заборгованість по
кредитному договору № К-39-2006 року
складає: заборгованість по тілу
кредиту 218 930 грн., заборгованість по
відсоткам 598 820 грн.74 коп., нарахована
пеня за прострочення виконання
зобов'язань по кредиту та відсоткам у
розмірі 109 229 грн. 77 коп. Таким чином,
вимоги позивача щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки з метою
погашення суми заборгованості, що
утворилася за кредитним договором
ґрунтується на законі та підлягає до
задоволення.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, що 21 червня 2006 року між ТОВ
«ЗТК Украгроімпекс» та позивачем
укладений договір про відновлювальну
кредитну лінію № К-39-2006, відповідно до
п.1.1. якого позивач відкрив
позичальнику кредитну лінію на суму 240
000 грн., а ТОВ «ЗТК Украгроімпекс»
зобов'язувався повернути отримані в
рахунок кредитної лінії грошові кошти
до 20 червня 2008 року, сплатити за
користування кредитними коштами
проценти в розмірі 19% річних (а за
користування кредитними коштами з часу
зазначеного в п.п. 3.1. даного Договора,
сплатити відсотки в підвищеному
розмірі, а саме 38% річних за період з 21
червня 2008 року до дня фактичного
погашення основної заборгованості).

21 червня 2006 року між сторонами укладено
договір іпотеки № З-39-2006, згідно якого
Іпотекодавець - відповідач передає в
іпотеку Іпотекодержателю - позивачу
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,4
кв.м.

Згідно п. 2 договору іпотеки зазначена
квартира передається в іпотеку, як
забезпечення повернення кредитних
ресурсів, виданих за кредитним
договором К-39-2006 від 21.06.2006 року,
укладеним з ТОВ «ЗТК Украгроімпекс» на
суму 240 000 грн. строком до 20.06.2008 року, а
також процентів за користування
Кредитними ресурсами, згідно п.п.1.1
Основного зобов'язання, а також
комісійної винагороди за Основним
зобов'язанням, неустойки за цим
договором або за Основним
зобов'язанням, враховуючи
відшкодування збитків, завданих
прострочкою платежів за Основним
зобов'язанням, відшкодування витрат по
зверненню стягнення на предмет іпотеки
в повному обсязі, визначеному на момент
фактичного задоволення вимог.

Згідно п.п. 10, 11.3.1 договору про іпотеку
№ 3-39-2006 року від 21 червня 2006 року, що
укладений між сторонами звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюються на розсуд
Іпотекодержателя, у тому числі шляхом
передачі Іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання основного зобов'язання у
порядку встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно вимог ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», у
разі порушення іпотекодавцем
обов'язків, встановлених іпотечним
договором, іпотекодержатель має право
вимагати дострокового виконання
основного зобов'язання, а в разі його
невиконання - звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі порушення
основного зобов'язання або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. Надіслана вимога має
містити стислий зміст порушення
зобов'язання, вимогу про усунення
даного порушення в 30 денний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
вимоги про усунення порушення. У разі,
коли в зазначений у вимозі термін
порушення не буде усунуто,
іпотекодержатель має право розпочати
звернення стягнення на предмет іпотеки
у відповідності до Закону України «Про
іпотеку».

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Так, згідно рішення Київського
районного суду м. Полтави від 28.02.2012
року по справі за позовом ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відділу ГІРФО Київського РВ ПМУ УМВС
України у Полтавській області про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в
інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1,
Органу опіки та піклування виконавчого
комітету Київської районної в м.
Полтаві про визнання недійсним
договору іпотеки, первісний позов
задоволено частково, в задоволенні
зустрічного позову відмовлено. Рішення
набрало законної сили. На час розгляду
справи, дане судове рішення не
виконане.

Частиною 2 ст. 36 цього Закону
передбачено, що договір про
задоволення вимог іпотекодержателя,
яким також вважається відповідно
застереження в іпотечному договорі,
визначає можливий спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки
відповідно до зазначеного Закону.
Визначений договором спосіб
задоволення вимог іпотекодержателя не
перешкоджає іпотекодержателю
застосувати інші встановлені цим
Законом способи звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки, що узгоджується з
вимогами 16 ЦК України, якою передбачено
такий спосіб захисту цивільних прав, як
визнання права, в даному випадку -
визнання права власності.

Відтак, іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

Беручи до уваги те, що боржником та
відповідачем не належно виконувались
умови договору, колегія суддів вважає,
що місцевий суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
підставність позову, оскільки
позичальником порушено виконання умов
договору щодо виконання кредитних
зобов'язань, забезпеченого іпотекою, а
тому допущено заборгованість.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи, а тому
задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 18 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Г.Л. Карпушин