22-ц/772/135/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Курбатова І. Л.Категорія: 53
Доповідач: Чуприна В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі :

Головуючого :
Чуприни В.О.

Суддів :
Чорного В.І., Медвецького С.К.

При
секретарі : Богацькій О.М.

За участю :
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про
стягнення невиплаченої заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
компенсації за невикористану
відпустку та відшкодування моральної
шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 листопада 2013
року, встановила :

У серпні 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 25.07.2013 р. звільнений з роботи у
відповідача за п. 1 ст. 36 КЗпП України,
однак при проведенні розрахунку у день
звільнення йому не була виплачена
заробітна плата за відпрацьований у
липні період роботи та компенсація за
невикористану відпустку за весь час
роботи з .22.01.2004 р. по 25.07.2013 р., у зв'язку з
чим, з урахуванням уточнених та
збільшених позовних вимог, просив
стягнути з ФОП ОСОБА_4 нараховану, але
не виплачену заробітну плату в сумі 953,00
грн. за період з 01 по 25.07.2013 р., середній
заробіток за час затримки розрахунку з
26.07.2013 р. по 20.11.2013 р. у сумі 4444,12 грн.,
компенсацію за невикористану щорічну
відпустку за дев'ять років у сумі 10350,00
грн., а всього на загальну суму 15744,12 грн.
Окрім того, просив стягнути 3000,00 грн.
моральної шкоди, заподіяної
протиправними діями відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 20.11.2013 р. у
задоволені позову відмовлено.

Не погодившись, позивач ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі ставить питання про
скасування рішення і ухвалення нового
про задоволення позову, посилаючись на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення нори
матеріального і процесуального права.

Вважаючи рішення суду першої
інстанції правильним і законним,
відповідач ОСОБА_4 у письмовому
зауваженні просить необґрунтовану
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в
апеляційну інстанцію, в тому числі й
залученого до участі у процесі
спеціаліста з обліку і аудиту,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з таких
підстав.

Згідно приписів ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене у
справі рішення не відповідає.

Судом установлено, що 22.01.2004 р.
позивач прийнятий на роботу продавцем
у відповідача-фізичної особи, яка
використовує найману працю, за
безстроковим трудовим договором №3990,
зареєстрованим 29.01.2004 р. у
Лівобережному міжрайонному центрі
зайнятості м. Вінниці, на умовах оплати
праці у розмірі 50% мінімальної зарплати
на місяць, робочим часом з 10.00 по 14.00
годин та двома вихідними днями - неділя
і четвер, тривалістю щорічної
оплачуваної відпустки - 24 календарних
днів (а.с.6).

01.04.2012 р. сторонами до вказаного
трудового договору №3990 було укладено
додаткову угоду щодо оплати праці
позивача у розмірі 1096,00 грн. на місяць,
зареєстровану 10.04.2012 р. як доповнення у
Лівобережному центрі зайнятості м.
Вінниці, де зазначено, що роботодавець
зобов'язується оплачувати працю
працівника у розмірі 1096,00 грн., але не
нижче законодавчо встановленого
розміру мінімальної заробітної плати,
час виконання робіт установлюється з
10.00 годин до 12.00 годин та з 17.00 годин
до 20.00 годин (а.с. 7).

25.07.2013 р. позивач звільнений з роботи за
згодою сторін на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України, а трудовий договір
№3990/Д від 10.04.2012 р. знято з реєстрації
25.07.2013 р. (а.с. 5, 7).

Згідно довідки про середню заробітну
плату (дохід) від 26.07.2013 р. середньоденна
заробітна плата ОСОБА_2 становить 38,12
грн. та з січня по червень 2013 р. позивачу
нараховувалась заробітна плата в сумі
1150,00 грн. на місяць зі сплатою 41,40 грн.
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив із недоведеності позивачем тої
обставини, що йому при звільненні
відповідачем не було виплачено
заробітної плати за липень 2013 р. та
недоведеності факту ненадання
щорічних відпусток протягом дев'яти
років роботи. Натомість
індивідуальними відомостями за 2013 рік
про застраховану особу (форма ОК-5)
підтверджено, що сума заробітку для
нарахування пенсії позивача в липні 2013
р. становила 1150,00 грн., кількість днів
стажу у липні місяці 2013 р. складає 25 та
за липень страхові внески сплачені.

Проте з таким висновком щодо вирішення
виниклого трудового спору погодитись
не можна, оскільки суд дійшов його без
належного з'ясування обставин справи
та помилкової оцінки доказів.

Хоча в цивільному процесі кожна
сторона зобов'язана доводити ті
обставини, на які вона посилається (ч. 1
ст. 60 ЦПК України), працівник об'єктивно
не зможе довести невиплату йому
заробітної плати, тому що те, чого не
було (наприклад розрахунку при
звільненні) довести дуже важко або
взагалі неможливо. Власникові ж
довести факт розрахунку дуже просто.
Для цього він може подати до суду
розрахункові документи.

За правилами ст. 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що
при кожній виплаті заробітної плати
власник або уповноважений ним орган
повинен повідомити працівника про такі
дані, що належать до періоду, за який
провадиться оплата праці: загальна
сума заробітної плати з розшифровкою
за видами виплат; розміри і підстави
відрахувань та утримань із заробітної
плати; сума заробітної плати, що
належить до виплати. У статті 30 Закону
України «Про оплату праці» міститься
аналогічна норма, доповнена
зобов'язанням власника або
уповноваженого ним органу забезпечити
достовірний облік виконуваної
працівником роботи і бухгалтерський
облік витрат на оплату праці у
встановленому порядку.

Підприємець ОСОБА_4 не надав суду
розрахунково-платіжних відомостей, що
засвідчують виплату ОСОБА_2 заробітної
плати за період роботи у місяці
звільнення - 01.07. по 25.07.2013 р.

Самі по собі індивідуальні відомості
про застраховану особу за 2013 рік (форма
ОК-5), на яких суд першої інстанції
зосередив свою увагу, не можуть бути
беззаперечним доказом отримання
ОСОБА_2 заробітної плати за
вищевказаний період роботи, як і факт
непред'явлення останнім у центрі
зайнятості претензій щодо не
проведення роботодавцем грошового
розрахунку.

Вищезазначене відноситься й до питання
стосовно ненадання позивачу щорічних
відпусток, оскільки зворотне
відповідачем не доведено знов таки
розрахунково-платіжними відомостями
про виплату відпускних та (або) наказом
(розпорядженням) про надання відпустки
на підставі заяви працівника.

Посилання відповідача ОСОБА_4 про те, що
спеціальної кадрової та
бухгалтерської документації ним не
ведеться, так як для підприємців вона
не розроблена, не можна вважати
обґрунтованими, оскільки
відповідальності за неправильні
розрахунки з працівником ніхто не
скасовував. Аби не турбуватись про
дотримання трудового законодавства з
цього питання, відповідач цілком міг би
і може скористатись типовими формами
первинки зі статистики праці для
юридичних осіб, затверджених Наказом
Держкомстату України від 05.12.2008 р. №489.

Будь-який підприємець, незалежно від
системи оподаткування, виступає
звичайним роботодавцем для тих, із ким
він уклав трудовий договір. Це випливає
зі ст. 3 КЗпП України, а також самого
визначення трудового договору.

Отже, у найманих працівників
підприємця є всі права, передбачені
законодавством про працю, в тому числі
й на щорічну (основну та додаткову)
відпустку зі збереженням зарплати (ст.
74 КЗпП, абз.1 ст. 2 Закону про відпустки).

На власникові лежить обов'язок
оплатити час відпустки з розрахунку
середнього заробітку. Якщо ж працівник
звільнився, не використавши право на
відпустку, а також у деяких інших
випадках, працівникові виплачується
середній заробіток за час
невикористаної відпустки або за
невикористану відпустку (ст. 24
Закону про відпустки, ст. 83 КЗпП
України).

У листі №33/13/116-08 від 22.02.2008 р.
Міністерства праці та соціальної
політики України «Щодо виплати
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки» йдеться про те, що
у випадку, коли працівник з якихось
причин не скористався правом на
щорічну відпустку за кілька попередніх
років (у т.ч. 1 за 2, 5,4 чи більше років),
він має право використати їх, а в разі
звільнення, незалежно від підстав, йому
має бути виплачено компенсацію за всі
невикористані дні щорічних відпусток,
визначених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про відпустки».

Законодавством не передбачено
терміну давності, після якого
працівник втрачає право на щорічні
відпустки, воно не містить заборони
надавати щорічні відпустки у разі їх
невикористання.

У п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
орієнтовано на те, що суд на підставі
ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову
компенсацію за всі дні невикористаної
відпустки у разі, якщо вона не була
використана працівником з незалежних
від нього причин (не з його вини).

При вирішенні питання щодо
стягнення грошової компенсації
колегія суддів виходить з того, що
відповідач-підприємець, який
використовує найману працю,
зобов'язаний був відправляти ОСОБА_2
відпочивати щороку, але лише за його
бажанням, адже не можна змусити
працівника взяти відпустку.

Оскільки позивач не довів
об'єктивних причин, які б перешкоджали
йому у використанні відпусток, в тому
числі й відмови роботодавця на
письмове звернення, слід вважати
установленим вину і самого позивача.

Разом з тим, так як норми
законодавства, зокрема ст. 11 Закону
України «Про відпустки» та ст. 80 КЗпП,
які містять імперативний характер щодо
заборони ненадання щорічних відпусток
повної тривалості протягом двох років
поспіль, грошовому компенсуванню
позивачу підлягають невикористані ним
відпустки за два останні перед
звільненням роки, з розрахунку
фактичної тривалості та середнього
заробітку за останні 12 календарних
місяців роботи.

Згідно зі статтею 116 КЗпП усі суми,
які належить виплатити працівникові,
серед них і грошову компенсацію за
невикористану відпустку, зобов'язані
видати у день звільнення.

Порушення строків розрахунку при
звільненні (ст. 116 КЗпП) та не доведення
відсутності вини тягне обов'язок
відповідача провести на користь
позивача виплату середнього заробітку
за час затримки розрахунку в періоді,
визначеному вимогою позивача - з 26.07.2013
р. по 20.11.2013 р. (а.с. 39).

Розмір середньої заробітної
плати визначається відповідно до абз. 3
п. 2 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 р. №100, зокрема обчислюється
за загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
виплат за останні два місяця роботи, що
передують події, з якою пов'язана ця
виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування
виплат у випадку збереження середньої
заробітної плати провадиться виходячи
з розміру середньоденної заробітної
плати.

Нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за два останні місяці роботи
провадиться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, у випадках,
передбачених чинним законодавством,
календарних днів, які мають бути
оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. У разі коли середня
місячна заробітна плата визначена
законодавством як розрахункова
величина для нарахування виплат і
допомоги, вона обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати на середньомісячне число робочих
днів у розрахунковому періоді (п. 8
Порядку).

У даному конкретному випадку
травень 2013 р. за нормою робочого часу - 19
днів: червень - 18 днів, а всього 37
робочих днів.

2300,00 грн. (1150,00 грн. + 1150,00 грн.) : 37
днів = 62,16 грн.

62,16 грн. х 87 робочих днів у періоді
з 26.07.2013 р. по 20.11.2013 р. = 5407, 32 грн.
середнього заробітку за час затримки.

Розмір невиплаченої позивачу
заробітної плати з 01.07. - 25.07.2013 р.
складає 950,00 грн. (1150,00 грн. : 23 робочих
днів у місяці звільнення х 19 фактично
відпрацьованих).

Компенсація за невикористану
відпустку - 1829,76 грн. (24 днів
передбаченої трудовим договором
відпустки х 2 роки її ненадання х 38,12
грн. середньоденної зарплати для
розрахунку відпускних).

Недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права є згідно ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо
стягнення невиплаченої заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
компенсації за невикористану
відпустку.

Частковому задоволенню підлягає й
вимога стосовно відшкодування
моральної шкоди, обґрунтована ст. 237-1
КЗпП України та доводиться самим
установленим у справі фактом порушення
відповідачем законних трудових прав
позивача, що призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і необхідності додаткових
зусиль для організації свого життя.

Розмір компенсації у сумі 800,00 грн.
визначається залежно від характеру
правопорушення та ступеню одержаних
позивачем страждань у зв'язку
невиплатою належних йому грошових сум.

Судові витрати, зокрема у сплаті
судового збору, розподіляються
апеляційним судом відповідно до правил
ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 листопада 2013
року скасувати і ухвалити нове, яким
позов ОСОБА_2 до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 про стягнення
невиплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, компенсації
за невикористану відпустку та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2: 950,00 грн. невиплаченої
заробітної плати за період 01 по 25 липня
2013 р.; 5407,92 грн. середнього заробітку за
час затримки розрахунку з 26 липня 2013 р.
по 20 листопада 2013 р.; 1829,76 грн.
компенсації за невикористані протягом
останніх двох років поспіль щорічні
відпустки, а всього 8187,68 грн.

У відшкодування моральної шкоди
стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 - 800,00 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 у дохід держави 196,58
грн. судового збору за подачу позовної
заяви позивачем, звільненого від
сплати судових витрат, та 243,60 грн. з
апеляційної скарги, а всього 440,18 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)
В.О. Чуприна

Судді: (підпис)
В.І. Чорний

(підпис) С.К. Медвецький