УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Одеського регіонального управління
Державної спеціалізованої фінансової
установи «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву»
про виконання умов угоди,

та зустрічним позовом Одеського
регіонального управління Державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» до ОСОБА_3,
третя особа - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання недійсним
договору оренди автомобіля,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 09 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до Одеського
регіонального управління Державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» (далі - Одеське
РУ ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву»),
який уточнив у процесі розгляду справи,
і остаточно просив стягнути із
відповідача на його користь:

- суму боргу за договором оренди
автомобіля в розмірі 3 100 грн;

- суму боргу за матеріальні цінності в
розмірі 2 061 грн 10 коп.;

- суму компенсації в розмірі 189 грн 07
коп.;

- 3 % річних від простроченої суми в
розмірі 160 грн 51 коп.;

- зобов'язати відповідача усунути
погіршення автомобіля, які сталися з
вини орендаря, а у разі неможливості
відновлення погіршень відшкодувати
збитки в сумі 45 760 грн 32 коп.;

- стягнути із відповідача на його
користь 150 000 грн моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 18 вересня 2009
року між ним та відповідачем було
укладено договір оренди автомобіля,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований у
реєстрі за № 2172, відповідно до умов
якого позивач передав відповідачу у
платне користування автомобіль марки
«DAEWOO», модель «NUBIRA», 1998 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1.

Вказав, що відповідно до п. 4 вказаного
договору строк оренди становить три
роки та встановлюється з 18 вересня 2009
року по 18 вересня 2012 року включно, а
розмір орендної плати становить 300 грн
в місяць (п. 6 цього договору).

Позивач зазначив, що 12 травня 2011 року
договір оренди автомобіля було
розірвано у зв'язку із заборгованістю
орендної плати та неналежним
утриманням автомобіля.

На час розірвання договору оренди
розмір боргу з орендної плати за період
з 01 липня 2010 року по 12 травня 2011 року
становив 3 100 грн, які відповідач
зобов'язався сплатити у строк до 18
липня 2011 року.

Вказав, що 17 травня 2011 року відповідач
за актом прийому-передачі повернув
йому автомобіль, після повернення
якого були виявлені численні механічні
пошкодження.

Крім того, зазначив, що йому не були
повернуті дві зимові шини та
пально-мастильні матеріали.

З огляду на викладене просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

У жовтні 2012 року Одеське РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» звернулося до
суду із зустрічним позовом, у якому
просило:

- визнати недійсним договір оренди
автомобіля від 18 вересня 2009
року, укладений між Одеським РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 2172;

- застосувати наслідки недійсності
договору оренди автомобіля від 18
вересня 2009 року, укладеного між
Одеським РУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» та ОСОБА_3, та стягнути із
ОСОБА_3 на його користь 66 958 грн 69 коп.

На обґрунтування зустрічних позовних
вимог посилався на те, що 18
вересня 2009 року між Одеським РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» в особі
виконуючого обов'язки директора ОСОБА_5
та ОСОБА_3 було укладено договір оренди
автомобіля, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за
№ 2172, відповідно до умов якого позивач
передав відповідачу у платне
користування автомобіль марки «DAEWOO»,
модель «NUBIRA», 1998 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1.

Позивач вказав, що ОСОБА_5 договір
підписано за відсутності в останньої
відповідних повноважень, оскільки
підписання нотаріально посвідченого
договору від імені Фонду можливе лише
за наявності довіреності Головного
правління Фонду.

Крім того, вказав, що договір було
укладено не в інтересах Одеського РУ
ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву», а
в органах ДАІ не було отримано
тимчасовий технічний талон на
автомобіль, тому фактично автомобіль
не було передано в користування.

Також зазначив, що вказаним
автомобілем користувався особисто
відповідач і технічна документація на
автомобіль ОСОБА_3 не була передана, а
тому просив задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 травня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із Одеського РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» на користь
ОСОБА_3 суму боргу за договором оренди
автомобіля у розмірі 3 100 грн, суму боргу
за матеріальні цінності в розмірі 2 061
грн 10 коп., суму компенсації з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення в розмірі 189 грн 07 коп.
та 3 % річних від простроченої суми в
розмірі 160 грн 51 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог Одеського РУ ДСФУ «Державний
фонд сприяння молодіжному житловому
будівництву» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 09 серпня 2013 року апеляційну
скаргу Одеського РУ ДСФУ «Державний
фонд сприяння молодіжному житловому
будівництву» задоволено частково,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 травня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
зустрічних позовних вимог Одеського РУ
ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву».

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи
свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
заперечення Одеського РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» на касаційну
скаргу та пояснення приватного
нотаріуса Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 на
касаційну скаргу, колегія суддів
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, виходив із того,
що Одеське РУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» внаслідок невиконання
умов договору оренди транспортного
засобу має заборгованість з орендної
плати та борг у зв'язку із
неповерненням матеріалів, у зв'язку з
чим відповідач повинен сплатити борг
за порушення грошового зобов'язання з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення та 3 %
річних від простроченої суми.

Відмовляючи у задоволенні позовних
ОСОБА_3 в частині стягнення із
Одеського РУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» матеріальної шкоди в
сумі 45 760 грн 32 коп. та моральної шкоди в
сумі 150 000 грн, місцевий суд дійшов
висновку про недоведеність позовних
вимог у цій частині.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні зустрічних позовних вимог
Одеського РУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву», дійшов висновку про
пропуск позивачем строку позовної
давності, встановленого ст. 257 ЦК
України, при цьому зазначив про
дійсність спірного договору у зв'язку з
належним виконанням його умов обома
сторонами, крім незначного періоду, у
якому відповідачем не сплачувалась
орендна плата.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову у
задоволенні первісних та зустрічних
позовних вимог, виходив із того, що
договір оренди автомобіля є
неукладеним, оскільки сторони не
звертались до органів
Державтоінспекції МВС України для
проведення державної реєстрації права
тимчасового користування автомобілем
та отримання тимчасового
реєстраційного талона; при цьому
апеляційний суд зазначив, що Одеське РУ
ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву» не
позбавлено права звернутися до суду із
позовними вимогами про стягнення із
ОСОБА_3 грошових сум з підстав,
передбачених главою 83 книги п'ятої ЦК
України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 18 вересня 2009
року між ОСОБА_3 та Одеським РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» в особі
виконуючого обов'язки директора Фонду
ОСОБА_5 було укладено договір оренди
автомобіля, який посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований у реєстрі за № 2172
(а.с. 8-9, т. 1).

Відповідно до п. 1 вказаного договору
ОСОБА_3 передав, а Одеське РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» прийняло у
платне користування автомобіль марки
«DAEWOO», модель «NUBIRA», 1998 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1.

Згідно із п. 4 цього договору строк
оренди становить три роки та
встановлюється з 18 вересня 2009 року по 18
вересня 2012 року включно, а розмір
орендної плати становить 300 грн в
місяць (п. 6 цього договору).

18 вересня 2009 року автомобіль було
передано орендарю, про що складено
відповідний акт прийому-передачі (а.с.
10, т. 1).

12 травня 2011 року сторонами було
укладено та нотаріально посвідчено
угоду про розірвання договору оренди
автомобіля, в якій визначено розмір
заборгованості зі сплати орендної
плати в сумі 3 100 грн за користування
автомобілем з 01 липня 2010 року по 12
травня 2011 року, яку Одеське РУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» зобов'язалося
сплатити у строк до 18 липня 2011 року (а.с.
11, т. 1).

13 травня 2011 року автомобіль було
повернуто ОСОБА_3, про що складено
відповідний акт прийому-передачі (а.с.
12, 13, т. 1).

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечувалось сторонами, що
заборгованість з орендної плати
становить 3 100 грн.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК
України).

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд першої
інстанції, встановивши обставини
спору, дослідивши докази у справі й
надавши їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Що стосується зустрічних позовних
вимог Одеського РУ ДСФУ «Державний
фонд сприяння молодіжному житловому
будівництву», колегія суддів
касаційного суду вважає зазначити
наступне.

Відповідно до вимог ст. 799 ЦК України
договір найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за
участю фізичної особи підлягає
нотаріальному посвідченню.

Із долученого до матеріалів справи
договору оренди автомобіля від
18 вересня 2009 року вбачається, що
останній посвідчено приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстровано за № 2172 (а.с. 8, 9, т. 1).

Тобто при укладенні вказаного договору
дотримана його форма та порядок
посвідчення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
зустрічних позовних вимог, встановивши
обставини спору, дослідивши докази у
справі й надавши їм належну оцінку,
дійшов висновку про необґрунтованість
зустрічних позовних вимог, оскільки
спірний договір є дійсним, виконувався
належним чином обома сторонами, крім
незначного періоду, коли відповідачем
не сплачувалася орендна плата за
використання автомобіля.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог Одеського РУ
ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву»,
місцевий суд обґрунтовано виходив із
відсутності правових підстав для
визнання недійсним укладеного між
сторонами у справі договору.

Такий висновок місцевого суду є
законним, обґрунтованим та
узгоджується з наявними у справі
доказами.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог, суд першої
інстанції також послався на пропущення
позивачем за зустрічним позовом
встановленого ст. 257 ЦК України
трирічного строку звернення до суду та
наявність заяви ОСОБА_3 про
застосування строків позовної
давності, що за правилами ст. 267 ЦК
України визнав також підставою для
відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в
абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі», встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Крім того, відповідно до п. 6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України правила цього Кодексу про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом та відповідно до ч. 3
ст. 267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, положеннями ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовуються лише у випадку
обґрунтованості позову. У разі якщо
вимоги позову є необґрунтованими, то
суд має відмовити в його задоволенні за
необґрунтованістю.

Проте, встановивши, що зустрічний позов
Одеського РУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» є необґрунтованим,
місцевий суд помилково відмовив у
задоволенні зустрічного позову і за
необґрунтованістю позову, і за
пропуском строку звернення до суду з
цим позовом, що є взаємовиключними
підставами.

За викладених обставин колегія суддів
касаційного суду дійшла висновку про
те, що така підстава відмови в
задоволенні зустрічного позову
Одеського РУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву», як пропуск позивачем при
зверненні до суду з цим позовом строків
позовної давності, підлягає виключенню
з мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
встановлюючи нові факти, апеляційний
суд, не встановивши жодних порушень
норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Виключити із мотивувальної частини
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 травня 2013 року посилання, як
на підставу відмови у задоволенні
позову, на пропуск строків позовної
давності при зверненні до суду
Одеським регіональним управлінням
Державної спеціалізованої фінансової
установи «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву».

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 09 серпня 2013 року скасувати,
а рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 21 травня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк