УХВАЛА

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Синевирська сільська рада,
Міжгірська державна нотаріальна
контора Закарпатської області про
визнання недійсним державного акта на
право приватної власності на землю та
свідоцтва про право на спадщину за
законом за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Закарпатської області
від 7 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, у
якому просив суд визнати недійсним
державний акт на право власності на
землю серії ІІ-ЗК №010322, виданий
Синевирською сільською радою 25 лютого
1998 року на ім'я ОСОБА_5, а також визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане ОСОБА_4
після смерті ОСОБА_5 на
земельну ділянку площею 0, 29 га.

В обґрунтування позову зазначав, що він
успадкував майно свого діда - ОСОБА_6,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. До складу
спадщини увійшов житловий будинок з
господарськими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1. Біля зазначеного будинку
розташована земельна ділянка, яка за
рішенням загальних зборів колгоспу
«Червона зірка» с. Синевір від 20 червня
1989 року була передана йому у постійне
користування.

30 січня 1998 року Синевирська сільська
рада прийняла рішення про передачу у
приватну власність ОСОБА_5 земельної
ділянки площею 0,29 га для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_2, у той час як частина цієї
земельної ділянки площею 0,14 га вже
перебувала у його постійному
користуванні. У 2005 році ОСОБА_5 помер,
його майно разом із спірною земельною
ділянкою успадкувала його дружина -
ОСОБА_4, яка отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом 13 січня 2009
року. Вважає, що його право
користування земельною ділянкою
площею 0,14 га було порушене рішенням
Синевирської сільської ради від 30
січня 1998 року про передачу ОСОБА_5
спірної земельної ділянки, яке у
подальшому постановою Воловецького
районного суду Закарпатської області
від 19 жовтня 2012 року було визнано
незаконним та скасовано, що і стало
підставою для звернення до суду з
зазначеним позовом. Оскільки земельну
ділянку було незаконно передано у
приватну власність ОСОБА_5, то вказана
земельна ділянка після його смерті
незаконно перейшла у спадщину
відповідачу, а тому свідоцтво про право
на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_4,
також є незаконним.

Рішенням Воловецького районного суду
Закарпатської області
від 2 червня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт про
право приватної власності на землю
серії ІІ-ЗК №010322, виданий Синевирською
сільською радою Міжгірського району
Закарпатської області на підставі
рішення 18 сесії 22 скликання
Синевирської сільської ради народних
депутатів від 30 січня 1998 року
ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,29 га
для обслуговування житлового будинку,
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю №89.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане ОСОБА_4
на земельну ділянку площею 0,29 га, що
розташована на території Синевирської
сільської ради і належала на праві
власності ОСОБА_5 на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю серії ІІ-ЗК №010322,
виданого Синевирською сільською радою
Міжгірського району Закарпатської
області на підставі рішення 18 сесії
22 скликання Синевирської
сільської ради народних депутатів
від 30 січня 1998 року за
призначенням для обслуговування
житлового будинку.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 7 серпня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову,
виходив із того, що ухваленням
незаконного рішення Синевірською
сільською радою 30 січня
1998 року про передачу ОСОБА_5 земельної
ділянки площею 0,30 га, яке у подальшому
визнано незаконним та скасовано, було
порушено право позивача на
користування його земельною ділянкою
площею 0,14 га.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що правомірність
видачі оспорюваного державного акту
встановлена рішенням Міжгірського
районного суду від 24 грудня 2002 року та
рішенням цього ж суду від 16 грудня 2008
року; що стосується постанови
Воловецького районного суду від 19
жовтня 2012 року, якою скасовано рішення
сесії Синевірської сільської ради від
30 січня 1998 року, апеляційний суд
зазначив, що вказана обставина є,
скоріш, підставою для перегляду
судового рішення у порядку глави 4
розділу V ЦПК України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна, оскільки вони
суперечать нормам цивільного
процесуального права.

Так, підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення
відповідно до ст. 309 ЦПК України, є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Апеляційний суд у порушення положень
ст. 316 ЦПК України не навів у рішенні
передбачених правових підстав та
мотивів для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову; відповідно до ст. ст. 212 - 214 не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог;
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

За таких обставин ухвалене у справі
рішення апеляційного суду не може
вважатись законними й обґрунтованими,
тому відповідно до ст. 338 ЦПК України
воно підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 7 серпня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко