Єдиний унікальний номер 725/4521/14-ц
Номер провадження 2/725/1034/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2014 року Першотравневий
районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором позики та пені,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із вищевказаним
позовом, в обґрунтування якого
вказував на те, що 5 травня 2008 року між
ним та відповідачкою ОСОБА_2 укладено
договір позики, за умовами якого він
під розписку надав відповідачці
грошові кошти у розмірі 250 714 доларів
США у гривневому еквіваленті терміном
до жовтня 2008 року.

Сторонами було попередньо домовлено
про те, що даний договір безоплатний,
тобто без одержання позикодавцем
відсотків від суми позики.

Разом з тим, у визначений у договорі
позики строк, відповідачка кошти в
повному обсязі не повернула, що
призвело до утворення заборгованість,
яка становить 207 562, 24 дол. США. У період з
29.12.2011 року по час звернення до суду
ОСОБА_2 взагалі не повертала коштів
згідно договору позики від 05.05.2008 року.

Також вказував на те, що на його
неодноразові прохання про повернення
коштів ОСОБА_2 стверджувала, що кошти
поверне, однак в даний час в неї виникли
тимчасові фінансові труднощі.

Також вказував, що згідно умов договору
позики передбачено, що у випадку
неналежного виконання зобов'язання
боржник зобов'язаний сплатити пеню в
розмірі 0,5% від суми прострочення за
кожен день прострочення.

Посилаючись на вказане, просив
стягнути з відповідачки суму кошти в
розмірі 7 206 474, 74 грн., що
складається із суми основного боргу та
пені, а також судовий збір.

У судовому засіданні представник
позивача поданий позов підтримала у
повному обсязі, просила про його
задоволення.

Представник відповідачки та
відповідачка у судовому засіданні
позов не визнали, подали письмові
заперечення. Крім того, вказали на те,
що ОСОБА_2 не визнає факту отримання
від позивача за договором позики у
борг коштів, вважають, що вказана у
договорі сума це є нарахування
позивачем процентів за раніше
отриманими відповідачкою у позику від
позивача грошових коштів. Також
заперечили факт повернення у період
з 2009 по 2011 рік позивачу грошових
коштів й відповідно просили
застосувати наслідки пропуску
позивачем строку звернення до суду
із вказаним позовом. Крім того, також
просили суд, у разі визнання
обґрунтованим позову, зменшити розмір
пені, яка підлягає стягненню з
відповідачки, оскільки відповідачка є
малозабезпеченою особою, отримує лише
пенсію та інших доходів не має, тому
позбавлена можливості сплатити
позивачу нараховану ним суму пені за
порушення виконання зобов'язань.

Свідок ОСОБА_3, будучи допитаним в
судовому засіданні, суду пояснив що
ОСОБА_2 знає як клієнта кредитної
спілки, яка мала перед спілкою
значну заборгованість. Бачив як у
період з 2008 року по 2011 рік ОСОБА_2
неодноразово приходила у спілку до
ОСОБА_1, бачив як воно із позивачем
складали якісь документи, про щось
розмовляли, однак їхньої розмови він
не чув та йому невідомо, які саме
кошти ОСОБА_2 повертала позивачу.
Разом з тим, йому відомо про те, що у
цей період ОСОБА_2 коштів до каси
спілки не вносила.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідка та
дослідивши письмові докази по справі,
суд приходить до наступного.

Згідно із ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, тощо.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Крім того, відповідно до ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
визначено, що рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 18
вересня 2013 року розглянув справу № 6-63
цс 13, предметом якої був спір про
стягнення боргу за договором позики.
При розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок про
те, що письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов'язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Крім того, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Як встановлено судом та убачається з
матеріалів справи, 5 травня 2008 року між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_2 укладено договір позики, який
оформлено у письмовій формі, згідно
умов якого відповідачка отримала у
борг від позивача грошові кошти у
розмірі 250 714 доларів США. При цьому,
сторони домовились, що цей договір є
безоплатний, тобто без одержання
позикодавцем відсотків від суми
позики в разі виконання позичальником
умов по терміну повернення позики.
Також даним договором визначено
кінцеву дату повернення боргу до 30
жовтня 2008 року (а.с. 8).

Крім того, як убачається зі змісту
даного договору позики від 5 травня 2008
року, у даному договорі містяться
відомості про те, що ОСОБА_2 гроші в сумі
250 714 доларів США отримала, про що
власноручно підписалась та претензій
до ОСОБА_1 не має, про що відповідно
склала розписку. При цьому, у судовому
засіданні ОСОБА_2 не оспорювала той
факт, що даний напис (розписка) про
отримання нею від позивача коштів
вчинено нею власноручно.

Таким чином, як встановлено судом, на
підтвердження укладення договору
позики позичальник підписав письмовий
договір позики, відповідно до якого
ОСОБА_2 5 травня 2008 року отримала у
ОСОБА_1 у борг 250 714 доларів США. Даний
договір власноручно підписаний
сторонами та справжність їх підписи
відповідачем не оспорюються. Крім того,
у даному договорі власноручно
відповідачем посвідчено факт
отримання у позичу обумовлену у
договорі суму коштів (а.с. 8).

При цьому, досліджуючи договір позики
та розписку, які міститься в матеріалах
справи, суд приходить до висновку, що
дані письмові докази є належним
підтвердженням існування між
сторонами договірних зобов'язань й
відповідно свідчить про існування між
сторонами саме укладеного договору
позики й відповідно є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Стаття 57 ЦПК України
зазначає, що доказами є будь-які
фактичні дані на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх
осіб, їхніх представників, допитаних як
свідків, свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експерта.

Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Крім того, відповідно до положень ст. 218
ЦК України заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитись письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Таким чином, ураховуючи вищенаведені
положення закону суд приходить до
висновку, що не може доводитися
свідченням свідків, а також
поясненнями сторін не лише заперечення
факту вчинення або оспорювання
окремих його частин, а й факт його
вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (частина друга статті
937, частина третя статті 949 ЦК).

При цьому, будь-яких належних та
допустимих доказів на спростування
факту укладення спірного договору
відповідачка суду не надала, як і не
надала доказів щодо визнання спірного
договору недійсним чи його
скасування, а також не надано нею й
доказів того, що даний договір нею не
підписувався та коштів вона не
отримувала й відповідно факт існуючого
боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 жодними
доказами в розумінні положень ст. ст.
10,60 ЦПК України відповідачкою не
спростовано.

Крім того, як встановлено судом,
відповідачка ОСОБА_2 свої зобов'язання
по поверненню суми боргу за договором
позики від 5 травня 2008 року виконала
частково, повернувши у період з 2009 року
по 2011 рік 43 149, 76 доларів США, що також
підтверджується наданими
представником позивача письмовими
розписками, в яких міститься підпис
відповідачки та печатка підприємства,
керівником якого вона була, згідно
яких ОСОБА_2, зокрема 30
листопада 2011 року, 20 квітня 2010 року та 3
листопада 2011 року повернула позивачу
певну суму коштів (а.с. 94-96), що також
визнається позивачем та
підтверджується наданим ним
розрахунком суми боргу, в якому зокрема
містяться дані щодо здійснення
відповідачкою дій по повернення у
період з 4 червня 2009 року по 29 грудня
2011 року ОСОБА_1 коштів (а.с. 9-10).

Таким чином, відповідачкою не
повернуто кошти за договором позики в
розмірі 207 564, 24 доларів США, що і стало
підставою для звернення з даним
позовом.

При цьому, будь-яких доказів на
спростування вказаного відповідачем
суду не надано, а надані нею копії
договорів позики та розрахунки не є
належними доказами на спростування
існування укладеного між нею та
позивачем договору позики та
відповідно підтвердженням її доводів
про те, що вказана у договорі позики
від 5 травня 2008 року сума позики є
нарахування позивачем процентів за
отримані нею раніше від ОСОБА_1 кошти у
борг за іншими договорами. Крім того,
надані відповідачем документи не
підписані сторонами. Не підтверджують
надані відповідачкою письмові
матеріали і доводів відповідачки в
тій частині, що кошти за договором
позики від 5 травня 2008 року у період з
2009 по 2011 рік вона ОСОБА_1 не
повертала.

При цьому, в ході судового розгляду
судом в розумінні положень ст. 10 ЦПК з
метою сприяння всебічного, повного та
об'єктивного розгляду даної справи
роз'яснювалось відповідачу право на
проведення з метою доведення своїх
заперечень в частині спростування
доводів позивача про існування
укладеного між сторонами договору
позики та факту повернення грошових
коштів у період з 2009 по 2011 рік
почеркознавчої та технічної
експертизи розписок, представником
відповідачки неодноразово заявлялися
клопотання про оголошення перерви у
судовому засіданні для підготовки
клопотання про призначення у справі
експертиз, однак таке клопотання так
і не було заявлено.

Так, відповідно до вимог ст. 146 ЦПК
України, у разі ухилення особи, яка бере
участь у справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, якщо без цього
провести експертизу неможливо, суд
залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
призначена, або відмовити у його
визнанні.

Оскільки відповідачка від заявлення
клопотання про призначення у справі
відповідних експертиз відмовилась й
відповідно не надала суду інших
доказів на підтвердження своїх
заперечень, суд вважає встановленим
факт підписання відповідачкою ОСОБА_2
договору та розписки від 5 травня 2008
року та отримання нею за даною
розпискою грошових коштів й відповідно
наявність правових підстав для
покладення на неї обов'язку по
виконанню зобов'язань по поверненню
позивачу суми боргу за вищевказаним
договором позики.

Так, згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу (частина перша статті 1050
ЦК України). За змістом частини другої
статті 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України,
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України №14 від 18 грудня 2009 року,
законним платіжним
засобом,обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. У зв'язку із цим при задоволенні
позову про стягнення грошових сум суди
повинні зазначати в резулятивній
частині рішення розмір суми, що
підлягає стягненню, цифрами і словами у
грошовій одиниці України - гривні. У
разі пред'явлення позову про стягнення
грошової суми в іноземній валюті суду
слід у мотивувальній частині рішення
навести розрахунки з переведенням
іноземної валюти в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення.

Таким чином, суд враховуючи
вищевказане, приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за
договором позики підлягають
задоволенню й відповідно з
відповідачки ураховуючи положення ст.
11 ЦПК України на користь позивача
підлягає стягненню суми основного
боргу в розмірі 207 564, 24 долари США, що
станом на час звернення до суду
становить 2 550 964, 51 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині
стягнення з відповідача пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в розмірі 4 655 510, 23 грн., то
суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Згідно зі ст.ст. 530, 631 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 повністю
повернути позивачу позичені за
договором позики кошти зобов'язалася у
термін до 30 жовтня 2008 року, проте
вказане зобов'язання не виконала.

Статтею 549 ЦК України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК
України встановлено, що право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

При цьому, судом встановлено, що згідно
із умовами п. 1 укладеного між
сторонами договору позики від 5 травня
2008 року, сторони домовились, що в разі
прострочення терміну повернення
позики, тобто повернення всієї або
частини суми позики пізніше 30 жовтня
2008 року, позичальник
зобов'язується сплатити неустойку у
розмірі 0,5 відсотка від суми, що
невчасно сплачена позичальником за
кожен день користування сумою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства. При
цьому закон дозволяє сторонами
домовитись про зміну розміру неустойки
у бік її зменшення або збільшення, крім
випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3
ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Отже, виходячи зі змісту наведеної
норми, істотними обставинами в
розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України
можна вважати, зокрема, ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Також, положеннями ст. 616 ЦК України
передбачено право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника. При цьому
питання зменшення розміру неустойки
вирішується в конкретній ситуації на
підставі певних доказів і розрахунків.

Як убачається із розрахунку суми пені,
наданого позивачем до матеріалів
справи, за період з 5 серпня 2013 року по 5
серпня 2014 року позивачем з
урахуванням умов договору позики
нарахована пеня за прострочення
виконання зобов'язань в розмірі 378 804, 738
доларів США, що еквівалентно 4 655510,23
грн. (а.с. 16).

Разом з тим, враховуючи викладене, а
також те, що представник відповідачки у
судовому засіданні неодноразово
просила зменшити розмір пені, та те, що
сума пені яку просить позивач стягнути
з відповідачки значно перевищує розмір
основного боргу за договором позики,
суд, ураховуючи тяжке матеріальне
становище відповідача, відсутність
інших доходів та отриманням лише
пенсії в розмірі 2 139 грн. 09 коп.
щомісячно на підставі положень ч. 3 ст.
551 ЦК України, відповідно до якої розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення, вважає за можливе
зменшити розмір неустойки до суми
основного боргу в розмірі 2 550 964,51 грн.

Щодо доводів відповідача в частині
пропуску позивачем строку звернення
до суду з позовом про стягнення
заборгованості за договором позики від
30 травня 2008 року й відповідно
наявність підстав для відмови в позові
у зв'язку із пропуском позивачем
визначеного законодавством строку
звернення до суду із вказаним
позовом, то суд зазначає наступне.

Так, норми ст. 256 ЦК України визначають,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому, початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

Таким чином, за змістом цієї норми
початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Враховуючи те, що договір було укладено
на строк до 30 жовтня 2008 року, строк
позовної давності розпочався з 31
жовтня 2008 року й відповідно для
переривання строку позовної давності
дії боржника, які свідчать про визнання
боргу, мали бути вчинені у період
строку позовної давності, що складає 3
роки.

Разом з тим, як убачається з матеріалів
справи та підтверджується наданими
позивачем розписками та здійсненим
ним звітом - розрахунком, відповідач
здійснюючи сплату заборгованості за
спірним договором у період з 4 червня
2009 року по 29 грудня 2011 року, визнавала
суми боргу й відповідно визнавала
свій обов'язок за договором позики.

Таким чином, факт перерахування
відповідачкою позивачу згідно
розписок від 20 квітня 2010 року, від 3
листопада 2011 року та від 30 листопада
2011 року коштів, які не спростовані, а
також здійснення інших платежів,
вказаних у наданому позивачем
розрахунку у 2009 році свідчить про
визнання відповідачем своїх
зобов'язань за договором позики.

За таких обставин, суд, ураховуючи той
факт, що відповідачка здійснюючи
платежі у період з 2009 по листопад 2011
року визнавала свої зобов'язання
перед позивачем, приходить до висновку
про переривання строку позовної
давності й відповідно про відсутність
підстав для відмови в позові у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності, ураховуючи те, що позивач з
позовом до суду звернувся у 2014 року
відсутні.

Таким чином, суд оцінивши зібрані у
справі докази в їх сукупності та
ураховуючи характер спірних
правовідносин сторін, приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню й відповідно з
відповідачки ОСОБА_2 належить стягнути
на користь позивача суму основного
боргу в розмірі 2 550 964, 51 грн. та пеню у
розмірі 2 550 964, 51 грн., а всього борг на
загальну сумі 5 101 929, 02 грн.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача також підлягає стягненню
судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп.

На підставі ст.ст. 530, 533,625, 1046, 1047, 1048, 1049,
1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,
11, 60, 88, 146, 158, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
кошти в розмірі 5 101 929 грн. 02 коп., яка
складається з суми боргу - 2 550 964 грн. 51
коп. та пені - 2 550 964 грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Чернівецької області через
Першотравневий районний суд м.Чернівці
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Н. В. Піхало