АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/144/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 27 Діденко Т. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. УХВАЛА
28 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Нерушак Л. В. суддів
Пальонного В.С., Єльцова В.О.при
секретаріБурдуковій О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 15 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про стягнення боргу за
в с т а н о в и л а :
10 червня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики, посилаючись
на те, що 22 лютого 2012 року між ним та
відповідачем ОСОБА_6 було укладено
письмовий договір позики грошових
коштів, згідно з яким відповідач
Позивач зазначає, що в цей же день, він в
присутності громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 передав відповідачу гроші в
зазначеній сумі, а відповідач ОСОБА_6
написав розписку, в якій взяв на себе
зобов'язання повернути позичені гроші
до 30 квітня 2012 року.
Позивач вказує, що в забезпечення
виконання взятих на себе за договором
позики зобов'язань, відповідач уклав з
ним договір застави, відповідно до
якого заставив 1/4 частини належної йому
на праві приватної власності квартири
АДРЕСА_1, в будинку № 3, про що зазначив
письмово в розписці від 22 лютого 2012
року. ОСОБА_7 посилається у позові, що у
визначений договором позики строк, він
звернувся до відповідача з вимогою про
повернення боргу, однак останній борг
не повернув, зіславшись на відсутність
Позивач вважає, що з урахуванням 3 %
річних за час прострочення виконання
договірних умов, борг ОСОБА_6 складає
просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його
від простроченої суми боргу, що складає
Рішенням Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 15
листопада 2013 року позов
задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серії НОМЕР_3, виданий 12 вересня 2012 року
Монастирищенським РВ УМВС України в
Черкаській області, ідентифікаційний
№ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний №
НОМЕР_2, всього: 79564,93 грн., в тому числі:
76362 грн. - борг; 2290,86 грн. - три відсотки
річних з простроченої суми боргу; 901,20
грн. - сума оплаченого судового збору;
10,87 грн. - витрати по сплаті судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі апелянт посилається на те, що
рішення суду першої інстанції
незаконне, необґрунтоване, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, судом неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, не доведено обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, та неправильно
застосовано норми матеріального права.
Просить скасувати рішення
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 15 листопада 2013
року і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про
стягнення з нього боргу за договором
позики відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги, та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін, виходячи
з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, районний суд повно та
всебічно дослідив та оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює, постановив правильне по суті і
справедливе рішення.

Ухвалюючи дане рішення, та
задовольняючи позовні вимоги позивача
про стягнення боргу з відповідача за
договором позики, суд першої інстанції
виходив з їх доведеності, вважаючи, що
відповідач підтвердив наявність боргу
перед позивачем, але не впевнений в
сумі боргу, яка значно менша, однак
відповідачем не надано суду доказів
погашення боргу перед позивачем та
доказів наявності спору щодо суми
боргу.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, які є
обґрунтованими і відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та у порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
22 лютого 2012 року між ОСОБА_6
(позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник)
укладено договір позики, за умовами
якого позикодавець передав, а
позичальник прийняв грошові кошти у
розмірі 76362, які останній
зобов'язувався повернути до 30 квітня 2012
року.

Станом на день винесення рішення судом
першої інстанції, відповідачем дані
кошти повернуто не було.

Відповідно до ст. 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно розписки від 22 лютого 2012 року,
власноручно написаної ОСОБА_6
вбачається, що строк повернення позики
встановлено до 30 квітня 2012 року.

Згідно з ч. 1 ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

В судовому засіданні відповідач визнав
наявність його боргу перед позивачем,
але не впевнений в сумі боргу, вважає,
що він повинен бути меншим, ніж 76362 грн.,
однак своїх заперечень, спростування
чи розрахунку суми богу не надав суду.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити,
зокрема, три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції та під час апеляційного
розгляду справи відповідач ОСОБА_6
стверджував, що розписку він написав
під тиском позивача та його брата,
однак крім його слів, дані факти
належними та допустимими доказами не
підтвердив, оскільки відсутні будь -
які письмові докази, а сам відповідач
ОСОБА_6 із заявою щодо неправомірних
дії позивача ОСОБА_7 до правоохоронних
органів не звертався, договору позики
станом на 15 листопада 2013 року
відповідач не оспорив, з позовом про
визнання його недійсним не звертався, а
тому дані доводи судом вірно оцінено
критично з врахуванням всіх обставин
справи.

Судом першої інстанції достовірно
встановлено, що відповідач не виконав
зобов'язання по сплаті боргу, тому
наявні підстави про стягнення з нього
боргу за договором позики та трьох
відсотків річних від простроченої
суми.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що він звертався до
суду з письмовою заявою про надання
судового доручення щодо збирання
доказів, а саме, про доручення
Котовському міськрайонному суду
Одеської області допитати як свідка
ОСОБА_11, але судом неправомірно
відмовлено у задоволенні даної заяви.

Колегія суддів вважає дані доводи
необґрунтованими та такими, що не
відповідають вимогам чинного
законодавства, а саме ч.2 ст. 1051 ЦК
України, якою визначено, що якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини. Однак, таких
обставин судом не встановлено,
оскільки як вже було вище зазначено,
відповідач із заявою щодо
неправомірності дії позивача чи інших
осіб до правоохоронних органів не
звертався.

Інших доводів, які б спростовували
законність рішення суду першої
інстанції апеляційна скарга не
містить.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених ЦПК України, а суд згідно
ч. 1 ст.11 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірності кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Виходячи з викладеного, доводи
апелянта носять суб'єктивний характер,
не знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду
першої інстанції є незаконним не
підтверджено доказами та не наведено
підстав, визначених у ст. 309 ЦПК
України, які б давали підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
у справі.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не є суттєвими і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, тому підстави для скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 15
листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :