АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
інстанції: Трусова Т.О. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Болотова Є.В., Поліщук Н.В.
представника позивача
відповідача Гуртова О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
8 вересня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до Комунального підприємства
«Київпастранс» про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.
в с т а н о в и л а :
У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про поновлення його на
роботі на посаді водія першого класу на
автобуси усіх марок автобусного парку
№ 7 та стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу. Своє
звільнення з роботи позивач вважав
незаконним посилаючись на
невідповідність зазначених у наказі
підстав звільнення фактичним
обставинам та ряд порушень, допущених
відповідачем при йото звільненні.
Вказував, що жодних документів, які
регламентують його роботу та посадові
обов'язки, він не підписував, з умовами
праці, безпеки, графіком роботи та
вимогами до стану здоров'я його не
ознайомлювали при тому, що умови праці
не відповідали вимогам діючого
законодавства та стану його здоров'я.
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 8 вересня 2014 року, у
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду
представник позивача подав апеляційну
скаргу де ставив питання про
скасування рішення суду та
постановлення нового про задоволення
позову у повному обсязі. Вказуючи на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

У поданій скарзі крім іншого
зазначав, що суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до уваги
поважність причин пропуску строку
звернення до суду із позовом. ОСОБА_3
було звільнено згідно наказу № 28/06 від
24.02.2014 року, а позов було подано 02.06.2014
року. При цьому строки звернення до
суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, у
місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення, не могли бути
витримані, так як лише 17.03.2014 року
позивачу стало відомо про факт
звільнення. З підстав того, що
звільнення було незрозумілими
апелянту, то необхідний був час для
проведення відповідної перевірки дій
відповідача стосовно звільнення.

А також те, що судом першої інстанції
було порушено вимоги щодо застосування
строку позовної давності, за ч. 3, 4 ст. 267
ЦК щодо обов'язкового подання
відповідачем заяви про застосування
строків позовної давності.

Апелянт та його представник у судовому
засіданні підтримали подану
апеляційну скаргу та просили суд її
задовольнити.

Представник відповідача не визнав
подану апеляційну скаргу заперечував
проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши,
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено,
що починаючи із 17 травня 2013 року ОСОБА_3
перебував в трудових відносинах з
Комунальним підприємством
«Київпастранс», займаючи посаду водія
першого класу на автобусах всіх марок
автобусного парку № 7.

Наказом від 24 лютого 2014 року № 28/06
ОСОБА_3 звільнений з роботи 24 лютого 2014
року за перебування (появу) на роботі в
нетверезому стані на підставі п. 7 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того, що
хоча у судовому засіданні і було
встановлено відсутність доказів
підтвердження того, що 21 та 24 лютого 2014
року у відповідності до графіку були
робочими днями позивача. А отже навіть
його поява в ці дні у нетверезому
стані на території підприємств не
могла бути підставою для звільнення за
згодою профспілкового комітету у
відповідності до п. 7 ст. 40 КЗпП України.
Однак, враховуючи положення ч. 1 ст. 233
КЗпП України, за якими працівник може
звернутися до суду з заявою про
вирішення трудового спору у справах
про звільнення в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. Та
беручи до уваги що, копію наказу про
звільнення та трудову книжку ОСОБА_3
отримав 17 березня 2014 року, а з позовом
про поновлення на роботі звернувся
лише 3 червня 2014 року, тобто з пропуском
встановленого законом місячного
строку. При цьому належних доказів
пропуску строків звернення до суду із
позовом про поновлення на роботі, у
розумінні ст. 60 ЦПК України не надав, то
суд першої інстанції вважав за
необхідне відмовити позивачу у
задоволенні заявлених позовних вимог у
зв'язку з пропуском встановленого ст.
233 КЗпП України місячного строку
звернення до суду.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Посилання апелянта на ту обставину, що
судом першої інстанції безпідставно
було проігноровано їх доводи щодо
поважності причин пропуску строку
визначеного ст. 233 КЗпП, які були
викладені в заяві про поновлення
строків, на думку колегії суддів не
спростовують висновків суду.

Так як судом першої інстанції
вказувалось що згідно з приписом ч. 1 ст.
233 КЗпП України працівник може
звернутися до суду з заявою про
вирішення трудового спору у справах
про звільнення у місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Перелік обставин, з настанням яких
починається перебіг місячного строку
для звернення до суду у справах про
звільнення, є вичерпним - вручення
копії наказу про звільнення або видача
трудової книжки.

Трудову книжку ОСОБА_3 отримав 17
березня 2014 року, а з позовом про
поновлення на роботі звернувся 3 червня
2014 року.

Суд вважав, що посилання позивача на
несвоєчасність звернення до суду з
підстав відсутності відповідей на
його запити адресованих до КП
«Київпастранс», органів Міністерства
соціальної політики (Державної
інспекції України з питань праці) та
Міністерства охорони здоров'я
(Департаменту охорони здоров'я КМДА)
для перевірки законності обставин
звільнення та діяльності Автобусного
парку № 7 КП «Київпастранс» щодо
відповідності і правомірності дій
адміністрації автопарку та
організації і належності медичного
супроводу, не заслуговують на увагу,
оскільки зазначені обставини не могли
перешкодити позивачу звернутися до
суду за захистом своїх прав у
передбачені чинним законодавством
строки.

Також не заслуговують на увагу доводи
апелянта щодо порушень судом положень
ч. 3, 4 ст.267 ЦК України, а саме
застосування строків позовної
давності до існуючих правовідносин за
відсутності заяви сторони у справі
про застосування таких строків
давності враховуючи те, що норми ЦК
України до даних правовідносин не
застосовуються.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування з доводів
викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 8 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: