Справа № 336/8649/13-ц
провадження № 2/336/144/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя в складі головуючого судді
Жупанової І.Б. при секретарі Брагіній
І.В., з участю позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3, представника відділу по
Шевченківському району служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради Семенченко
Н.В. в інтересах органу опіки та
піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Шевченківському району, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визначення місця проживання
неповнолітньої дитини та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визначення місця проживання
неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача, в якому просить
визначити місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з
батьком - ОСОБА_1.

В позові зазначив, що в 2004 році вступив
у фактичні шлюбні відносини з
відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син -
ОСОБА_5, батьківство у відношенні якого
позивач визнав у добровільному
порядку.

12.02.2010 року між сторонами
зареєстрований шлюб.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 20.03.2013 року шлюб
між сторонами розірваний.

До квітня 2013 року сторони проживали
разом, дитина знаходилась на утриманні
позивача.

У квітні 2013 році відповідачка з сином
виїхала на інше місце проживання.

Наприкінці квітня 2013 року позивачу
стало відомо, що рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 16.04.2013 року стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на
утримання неповнолітнього ОСОБА_5 у
розмірі ? частини всіх видів доходів до
досягнення дитиною повноліття.

В той же час відповідачка залишила
дитину матері позивача, дізнавшись про
це, позивач забрав дитину до себе, де
він і проживає до теперішнього часу.
Мати ОСОБА_1 допомагає виховувати сина.
Відповідачка вихованням сина не
займається, тільки два-три рази
приїжджала відвідувати сина, аліменти,
які сплачує позивач на утримання
дитини, витрачає на власні потреби.

Після намагання позивача про
добровільну відмову відповідача від
сплати аліментів, 25.07.2013 року
відповідач силоміць забрала дитину та
відвезла дитину до своєї сестри у с.
Виводово Томаківського району
Дніпропетровської області. Дізнавшись
про місцезнаходження сина, позивач
наступного дня забрав сина до себе.

Таким чином, з квітня 2013 року син
проживає з позивачем, повністю
знаходиться на його утриманні.

На теперішній час відповідачка
намагається забрати сина до себе, у
зв'язку із чим, 10.09.2013 року намагалася
силоміць забрати дитину до себе, однак
дитина відмовляється їхати з
відповідачкою, пояснюючи, що бажає
залишитися з позивачем.

На теперішній час наявність конфлікту
між сторонами щодо визначення місця
проживання дитини, негативно впливає
на її емоційний стан - ОСОБА_5 став
знервованим, боїться того, що мати
забере від батька, просить ОСОБА_1 не
віддавати його ОСОБА_2, а залишити
проживати з батьком.

14.11.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1,
третя особа: служба (управління) по
справам дітей ЗМР по Шевченківському
району, про визначення місця
проживання неповнолітньої дитини, яка
була прийнята судом до спільного
розгляду з первісним судом.

В позові зазначила аналогічні
пояснення щодо фактичних шлюбних
відносин з ОСОБА_1, народження дитини -
ОСОБА_5, реєстрації та розірвання шлюбу
з позивачем за первісним позовом,
стягнення з нього аліментів.

При цьому зазначила, що на початку
липня 2013 року ОСОБА_1 забрав до себе
ОСОБА_5 З цього часу дитина проживає
разом з ОСОБА_1 Позивач фактично
ізолював її від сина, не дозволяє їм
спілкуватися, брати участь у його
вихованні, налаштовує сина проти неї.

Також зазначила, що вона працює
слюсарем АТ «Мотор Січ», має
середньомісячну заробітну плату у
розмірі більше 3000 грн., у зв'язку із чим
здатна матеріально забезпечити себе та
сина. При цьому середньомісячний її
заробіток більший, ніж у ОСОБА_1, та вона
має більш гнучкий графік роботи, що
надає їй можливість приділяти більше
уваги вихованню сина. Жодних шкідливих
звичок вона не має.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на
своєму позові наполягає, пояснив
обставини, викладені в позові, пояснив
також, що після розірвання шлюбу син
проживав з матір'ю, а після стягнення з
нього аліментів на її користь, він
забрав сина до себе, бо фактично син
перебував то у його матері, то у сестри
відповідача. Зменшення розміру
заробітної плати, що співпадає з часом
присудження з нього аліментів, пояснює
вимушеним скороченням робочого часу в
зв'язку з необхідністю більше часу
приділяти синові. Впевнений, що він в
змозі виховати сина краще відповідача,
приділити йому достатньо уваги та
реалізувати його потреби.

У судовому засіданні відповідач за
основним позовом та позивач за
зустрічним ОСОБА_2, її представник
позов до себе не визнали, на своєму
позові наполягали, ОСОБА_2 пояснила, що
після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 вона з
сином деякий час продовжувала
проживати в належному ОСОБА_1 на праві
власності будинку по АДРЕСА_1, після
закінчення учбового року в травні 2013 р.
сином виїхали з будинку позивача,
проживали в найманому житлі. В червні
цього ж року вона була у відпустці, син
був разом з нею, а в середині червня її
відкликали з відпустки з виробничою
необхідністю, а, оскільки у сина були
канікули, вона домовилася про
тимчасове перебування дитини у бабусі
(матері позивача), на початку липня вона
потрапила в лікарню, де пролікувалась
до кінця липня, при цьому вона
домовилась з матір'ю позивача, що
дитина на час її лікування буде в неї.
Після виписки з лікарні вона забрала
дитину від бабусі, і відправила
тимчасово сина до своєї сестри,
оскільки в нього були канікули, а вона
вимушена була працювати вдень. Позивач
без її згоди на це забрав сина до себе і
не дозволяє їй спілкування з ним,
ізолювавши його. Позивач таки дії
розпочав після того, як дізнався про
стягнення з нього аліментів, став
наполягати, щоб вона відмовилась від
них добровільно, загрожував, що вона
про це пошкодує, бо він забере в неї
сина.

Представник відділу по
Шевченківському району служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради Семенченко
Н.В. пояснила, що служба в справах дітей
проводила обстеження житлових умов в
обох з батьків, дійшла висновку, що
носить рекомендательних характер, про
доцільність визначення місця
проживання дитини з батьком.

На виконання вимог ст. 27-1 ЦПК України
щодо права малолітньої особи
висловлювати свою думку, заслухав в
судовому засіданні малолітню дитину -
ОСОБА_5, який розповів, що проживає з
народження в АДРЕСА_1, навчається в
школі № 53, що розташована недалеко від
дому, проживає разом з батьком, який
його вранці відводить до школи, після
занять зустрічає зі школи, проводить
додому, має на це півгодини часу, на йде
на роботу у другу зміну. Дома він
знаходиться зі старшим братом, якому 23
роки (син ОСОБА_1 від першого шлюбу).
Вільний час він проводить вдома, до
нього додому приходить його товариш,
гуляють вони у дворі дому, він також
може відвідувати товариша в нього
вдома. Ніяких позашкільних закладів
він не відвідує, раніше ходив в кружок
бісероплетіння, але зараз не відвідує
його. Про матір не згадував, її ім'я
назвати не може. Хоче проживати в тому
будинку, де зараз живе.

Вислухавши пояснення сторін,
представника відповідача, дослідивши
письмові докази в матеріалах справи,
враховуючи висновок органу опіки та
піклування, думку малолітньої дитини,
суд дійшов до висновку про
необхідність визначити місце
проживання малолітньої дитини разом з
матір'ю, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Згідно зі ст. ст. 160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися судом.

Сімейне законодавство України не
виключає визначення місця проживання
малолітньої дитини з батьком незалежно
від віку дитини, якщо маються
обставини, з яких дитині краще
проживати з батьком ніж з матір'ю.

При вирішенні спору про місце
проживання дитини, суд повинен
виходити з принципу пріоритетності
прав та інтересів дитини та приймати
до уваги ставлення батьків до
виконання своїх обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я, та інші
обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, не заперечено
сторонами, що за спільної згодою
батьків дитини після розірвання ними
шлюбу, ними було визначено, що дитина
буде проживати разом з матірю.

Думка батька змінилася лише після
стягнення з нього аліментів на користь
матері дитини, яка тимчасово вимушена
була під час літнього відпочинку сина,
неможливістю своєї відпустки на
роботі, та своєю хворобою з
перебуванням на стаціонарному
лікуванні, влаштувати його під нагляд
бабусі (матері позивача) та своєї
сестри.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції прав
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради Української РСР
від 27 лютого 1991 року № 789-ХП, під час
вирішення будь-яких питань щодо дітей
суд повинен виходити з найкращого
забезпечення інтересів дітей.

За ст. 9 Конвенції про права дитини
від 20 листопада 1989 року дитина не
повинна розлучатися з батьками
всупереч їхньому бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

За Принципом 6 Декларації прав дитини,
прийнятою Генеральною асамблеєю ООН
20.11.1959 р. дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості, малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Тобто, при вирішенні питання про місце
проживання малолітньої дитини
перевага надається матері.

Згідно п. 24 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю» № 16 від 12.06.1998
року суди, вирішуючи спори між
батьками, які проживають окремо (в томі
числі в одній квартирі), про те, з ким із
них і хто саме з дітей залишається,
мають виходити із рівності прав та
обов'язків батька й матері щодо своїх
дітей, повинні постановити рішення, яке
відповідало б інтересам дітей. При
цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

Оцінюючи житлові умови для проживання
з кожним з батьків, суд виходить з того,
що як батько, так і матір дитини мають
належні умови для проживання дитини, і,
незважаючи на те, що дитина звикла до
свого місця проживання в будинку, що
належить його батькові, ця обставина не
може бути вирішальною для визначення
судом його місця проживання.

Згідно характеристики квартального
комітету № 92 ОСОБА_1 в побуті скромний,
ввічливий, з сусідами підтримує дружні
стосунки, у зловживанні алкогольними
напоями помічений не був (а.с.10).

Як вбачається з листа № 205 від 30.08.2013
року директора Запорізької ЗОШ № 53
Гринь Л.Д. батьки ОСОБА_5 займаються
вихованням та навчанням сина (а.с.47).

Заявою сусідів, затвердженою головою
квартального комітету № 92 Сарян Т.А.,
підтверджується, що ОСОБА_2 веде
нормальний спосіб життя, не вживає
алкогольні напої, не палить, має
постійну роботу (а.с.49).

Судом встановлено, що батько та мати
дитини проживають окремо, відповідно
до висновку № 02/01-29/1267 від 20.12.2013 року РА
ЗМР по Шевченківському району, як орган
опіки та піклування вважає за доцільне
визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком
ОСОБА_1 (а.с.66-67).

Згідно повідомлення РА ЗМР по
Шевченківському району, як орган опіки
та піклування № 01-13/73 від 6.02.2014 року під
час розгляду документів комісією було
вирішено залишити вищезазначений
висновок без змін. Будь-яких
обґрунтувань на прийняте вказане
рішення суду не надано. До зазначеного
повідомлення наданий акт обстеження
умов проживання за адресою: АДРЕСА_2, де
мешкає без реєстрації відповідач, в
якому зазначено про обладнання
кімнати, її розміри, умови для
виховання та розвитку дитини.

Відповідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може
не погодитися з висновком органу опіки
та піклування, якщо він є недостатньо
обґрунтованим, суперечить інтересам
дитини.

З пояснень малолітньої дитини в суді
випливає, що батько дитини не має
достатньо часу для реалізації потреб
сина у спілкуванні з ним, спілкування ж
з матір'ю дитини батьком примусово
припинено в зв'язку з виникненням між
батьками неприязнених стосунків та
ворожнечі підґрунті аліментних
зобов'язань. За час ізоляції дитини
батьком від матері, син не зміг назвати
її ім'я, що свідчить, на думку суду, про
відсутність в вихованні сина батьком
поважного ставлення до матері,
намагання створити умови, за яких
дитина не в змозі вільно висловити свою
думку.

Крім того, висловлюючи думку щодо того,
з ким з батьків дитина має бажання
проживати, малолітній ОСОБА_5 пов'язує
місце проживання не з одним з батьків, а
з будинком, де він весь час після свого
народження прожив, де знаходяться його
товариші, місце навчання, і не бажає
зміни саме цього місця проживання.

Враховуючи те, що сторони маючи рівне
право на виховання сина, а також те, що
позивач не надав доказів існування
виключних обставин для розлучення
малолітньої дитини зі своєю матір'ю, та
що відповідач є недобросовісною
матір'ю, що слугувало б підставою для
розлучення матері з сином, суд
приходить до висновку про задоволення
позовної заяви щодо визначення місця
проживання дитини разом з матір'ю.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 19,
141, 157, 160, 161 ч.1 СК України, ст. ст. 3 ч.1, 9
Конвенції про права дитини, п. 6
Декларації прав дитини, п. 24 постанови
Пленуму Верховного суду України ППВСУ
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю» № 16 від 12.06.1998
року, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю - ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя

11.02.2014