Номер провадження № 22-ц/785/1654/14
Головуючий у першій інстанції Івченко
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та представника
відповідача ОСОБА_5, - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13 лютого 2013 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_7 про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя,

в с т а
н о в и л а:

23 травня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_7 з 21 жовтня 2006 року,
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 травня 2012 року шлюб між
ними був розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилась дочка ОСОБА_8. Під час шлюбу
вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та
побутову техніку і меблі: плазмовий
телевізор "Panasonik", плазмовий телевізор
"LG", пилосос миючий, комбайн Мулінекс,
посудний набір "Посудник", спальні
меблі, кухонні меблі, диван, туалетний
бойлер, ванну, раковину, холодильник
Самсунг, пральну машину "LG", кухонну
плиту, духовку, шафу-купе, ноутбук,
столове скло та дитячу коляску, які
знаходяться у зазначеній квартирі.
Квартира та побутові речі є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, тому їй належить право на ?
частину вказаного майна. Відповідач
відмовляється від поділу майна,
набутого під час шлюбу, тому вона
вимушена була звернутися до суду з
вказаним позовом.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, позивачка
ОСОБА_3 просила суд провести поділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, та виділи їй у
власність ? частину квартири АДРЕСА_1,
плазмовий телевізор "LG", пилосос миючий,
комбайн Мулінекс, пральну машину "LG",
дитячу коляску; відповідачу ОСОБА_7
виділити у власність ? частину квартири
АДРЕСА_1, плазмовий телевізор "Panasonik",
посудний набір "Посудник", спальні
меблі, диван, туалетний бойлер, ванну,
раковину, кухонну плиту, духовку,
шафу-купе, наутбук, столове скло (а.с. 2,3).

Представник відповідача ОСОБА_7, -
ОСОБА_9, проти позову заперечував і в
своїх поясненнях зазначав, що спірна
квартира не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя і не
підлягає поділу, оскільки була
придбана ним 12 травня 2010 року за 75000 дол.
США, які передав йому його батько
ОСОБА_10, який 08 лютого 2010 року продав
належний йому будинок АДРЕСА_2. Тому
квартира є його особистою приватною
власністю (а.с. 34).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено. Суд провів поділ
квартири АДРЕСА_1 та визнав за
позивачкою ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири та за відповідачем на
? частину квартири (а.с. 65-67).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 13 лютого 2013 року за заявою
позивачки ОСОБА_3 залишені без розгляду
її вимог про поділ побутової техніки та
меблів: плазмовий телевізору "Panasonik",
плазмового телевізору "LG", пилососу
миючого, комбайну Мулінекс, посудного
набору "Посудник", спальної меблі,
кухонної меблі, дивану, туалетного
бойлеру, ванни, раковини, холодильнику
Самсунг, пральної машини "LG", кухонної
плити, духовки, шафи-купе, ноутбуку,
столового скла та дитячої коляски (а.с.
64).

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_7 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права,
безпідставно не прийняв до уваги його
заперечення проти позову, а саме те, що
спірна квартира є його особистої
приватної власністю, та письмові
докази, які він надав на підтвердження
своїх заперечень.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідача ОСОБА_7,
пояснення на апеляцію представника
позивачки ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та
представника відповідача ОСОБА_5, -
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача ОСОБА_7 підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Судове рішення зазначеним вимогам
закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
квартира придбана під час шлюбу, тому є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Відповідач ОСОБА_7 не довів в
судовому засіданні те, що квартира була
придбана за грошові кошти, надані його
батьком.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо,
оскільки судом першої інстанції
порушені норми процесуального та
матеріального права.

Нормами Сімейного кодексу України, що
набрав чинності з 1 січня 2004 року,
передбачено, що майно, яке набуто
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ст. 60).
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення (чч. 1, 2 ст.70).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму
Верховного суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу,
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_7 з 21 жовтня 2006 року,
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 травня 2012 року шлюб між
ними був розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилась дочка ОСОБА_8.

12 травня 2010 року була придбана
квартира АДРЕСА_1, право власності на
яку оформлена за відповідачем ОСОБА_7

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статті 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Тому посилання суду першої інстанції
на те, що відповідач не надав ряд
доказів на підтвердження своїх
заперечень проти позову є помилковими.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції не перевірив належним чином
в судовому засіданні заперечення
відповідача проти позову, не з'ясував
джерело грошових коштів на придбання
спірної квартири та не дав оцінку
наданим відповідачем доказам у
відповідності до положень
процесуального законодавства.

Так, заперечуючи проти позову,
представник відповідача ОСОБА_7, -
ОСОБА_9, посилався на те, що спірна
квартира не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя й не
підлягає поділу, оскільки була
придбана відповідачем 12 травня 2010 року
за 75000 дол. США, які подарував йому його
батько ОСОБА_10, який 08 лютого 2010 року
продав належний йому будинок АДРЕСА_2.
Під час придбання та облаштування
спірної квартири подружжя не працювало
і не мало грошових коштів для придбання
квартири. Тому квартира є особистою
приватною власністю відповідача
ОСОБА_7 (а.с. 34).

В обґрунтування своїх заперечень
відповідач ОСОБА_7 надав копію
розписки від 08 лютого 2010 року з якої
вбачається, що відповідач отримав від
батька ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі
100000 дол. США для придбання квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 59), що визнавалося
представником позивачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, в судовому засіданні судів
першої та апеляційної інстанцій.

До апеляційної скарги відповідач
ОСОБА_7 додав копію договору
купівлі-продажу від 08 лютого 2010 року, з
кого вбачається, що батько відповідача
- ОСОБА_10, продав житловий будинок з
надвірними спорудами та земельну
ділянку площею 0,0513 га, що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 79-81), копію
договору дарування йому батьком 08
лютого 2010 року 820000 грн., що за курсом НБУ
було еквівалентного 100000 дол. США,
укладеного у простій письмовій формі
(а.с. 78-79) та копії рекламної газети ТОВ
"Маклер" № 36-35 від15 травня 2009 року та №
42-43 від 05 червня 2009 року, з якої
вбачається, що ринкова вартість
житлових будинків по вул.. Щорса в м.
Одесі становить більш 220000 дол. США.

В обґрунтування свого висновку суд
першої інстанції послався на свідчення
свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які були
допитані судом першої інстанції в
судовому засіданні 20 листопада 2012 року,
і які, як зазначив суд, підтвердили
обставини викладені позивачкою у
позові.

Однак колегія суддів не приймає до
уваги свідчення вказаних свідків й
вважає, що суд першої інстанції дав їм
помилкову оцінку, оскільки не врахував,
що вони є батьками позивачки ОСОБА_3, і
заінтересовані в результаті вирішення
справи. Крім того, в матеріалах справи

відсутні належні й допустимі докази у
підтвердження того, що спірна квартира
була придбана, в тому числі й за власні
кошті батьків позивачки. Тому
посилання представника позивачки
ОСОБА_3 на те, що батьки позивачки
приймали участь у придбанні квартири
не відповідає дійсності й
спростовуються вище приведеними
доказами, наданими відповідачем.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність доказів,
наданих позивачкою та відповідачем
кожний окремо й у їх сукупності,
колегія суддів вважає, що відповідач
довів обставини, на які посилався як на
підставу своїх заперечень, й судом
встановлено, що 08 лютого 2010 року
батько відповідача - ОСОБА_10, продав
належний йому будинок АДРЕСА_2.

08 лютого 2010 року він передав своєму
сину ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 100
000 грн. на придбання квартири АДРЕСА_1.

12 травня 2010 року відповідач ОСОБА_7
придбав спірну квартиру за грошові
кошти в розмірі 75000 дол. США, які
подарував йому його батько.

Частинами 1 та 7 ст. 57 СК України
встановлено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційного суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що спірна квартира придбана не за
спільні грошові кошти подружжя і є
особистою приватною власністю
відповідача ОСОБА_7 й поділу між
подружжями не підлягає. Відповідач не
порушує права позивачки ОСОБА_3 й у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
її вимоги не підлягають захисту судом.

Отже, вимоги позивачки є незаконними,
необґрунтованими й задоволенню не
підлягають.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України порушення судом першої
інстанції норм процесуального права, а
саме, ст. ст. 10, 57, 58, 59, 60, 64, 179, 212, 213, 214, 215
ЦПК України та матеріального права, а
саме ст. 57 СК України, є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 13 лютого 2013 року скасувати й
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький