АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5746/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3796/14
Головуючий у 1-й інстанції Самсонова
Доповідач Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів: Обідіної О.І., Бутенко С.Б.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 30 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Полтавської обласної дирекції АТ
"Райффайзен Банк Аваль"

про захист прав споживача,
встановлення фактів та
несправедливості умов кредитного
договору, визнання кредитного договору
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в
суд з позовом до Публічного
акціонерного товариства (далі - ПАТ)
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Полтавської обласної дирекції АТ
"Райффайзен Банк Аваль" про захист прав
споживача, встановлення фактів та
несправедливості умов кредитного
договору, визнання кредитного договору
недійсним.

В позові посилався на те, що 11 липня 2007
року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ним укладено кредитний договір
№014/6560/74/85083. За вказаним договором
позивачем одержано від ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» кредит в сумі 66002,18 доларів
США. Його зобов'язання перед банком
забезпечено договором іпотеки
№014/6560/74/85083 від 11 липня 2007 року.
Відповідно до п.1.2. даного договору
предметом іпотеки є нерухоме майно:
трикімнатна квартира, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний вище кредитний договір
позивач вважає таким, що укладений
всупереч вимог законодавства, таким, що
суттєво порушує його право, а тому
просить суд встановити факт
відсутності в кредитному договорі
№014/6560/74/85083 від 11.07.2007 року (зі змінами
від 25.03.2009 року) укладеному між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1
істотної умови договору, визначеної
п.п. «д» п.2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» - умови про
орієнтовну сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту, факт відсутності вираження
грошового зобов'язання по кредиту в
гривнях та грошового зобов'язання по
сукупній вартості кредиту в гривнях у
вказаному кредитному договорі. Також
позивач просив суд встановити факт
несправедливості умови п. 12.5.
кредитного договору №014/6560/74/85083 від
11.07.2007 року (зі змінами від 25.03.2009 року)
укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_1, та визнати недійсною
цю умову договору. Встановити факт
ведення агресивної та нечесної
підприємницької діяльності
відповідачем по відношенню до нього,
факт агресивної підприємницької
практики та умисного приховування
істотної умови, щодо правових
наслідків використання позивачем
іноземної валюти на території України
для розрахунків з резидентами України,
факт ведення відповідачем нечесної
підприємницької діяльності, та
заборонити йому ведення подальшої
діяльності на Україні. Крім того,
позивач просив суд визнати кредитний
договір №014/6560/74/85083 від 11.07.2007 року (зі
змінами від 25.03.2009 року) недійсним.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 30 жовтня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Полтавської обласної дирекції АТ
"Райффайзен Банк Аваль" про захист прав
споживача, встановлення фактів та
несправедливості умов кредитного
договору, визнання кредитного договору
недійсним - відмовлено в повному
обсязі.

Судові витрати віднесені за рахунок
держави.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1,
який його оскаржив, просив скасувати та
ухвалити нове про задоволення його
позову до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та
визнання кредитного договору
недійсним, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу
представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"
просив відмовити у задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_1, а рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Вважає, що рішення суду ухвалено із
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

В судове засідання апелянт не з'явився,
будучи у порядку встановленому законом
повідомлений про час та місце розгляду
справи, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи у межах доводів апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 11 липня 2007 року
між Відкритим акціонерним товариством
(зараз Публічне акціонерне товариство)
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір
№014/6560/74/85083. За умовами вказаного
договору відповідач видав позивачу
кредит в сумі 63600,00 доларів США зі
сплатою процентів у розмірі 12,5% річних.

Згідно п.3.5. договору кредит, наданий
кредитором, забезпечується всім
належним позичальнику майном, коштами
та активами, що належить йому на праві
власності, незважаючи на терміни, коли
і як вони були придбані, і на яке може
бути звернено стягнення в порядку,
встановленому законодавством України.

25 березня 2009 року ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову
угоду №1 до кредитного договору
№014/6560/74/85083, якою збільшено строк
кредиту на 79 місяців, визначено датою
остаточного погашення кредиту 11 лютого
2034 року. Крім того, даною додатковою
угодою тимчасово на строк з 25 березня
2009 року по 24 березня 2010 року
встановлено процентну ставку за
користування кредитом у розмірі 10,00%
річних.

Як вбачається з наведених кредитного
договору та додаткової угоди,
зобов'язання в ньому виражено в доларах
США, а не в національній валюті України
- гривні. Також зміст даних договорів
дійсно не включає в себе такої
інформації як загальна сукупна
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача, тощо), пов'язаних з
одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту.

Відповідно до змісту вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

У відповідності із ч.1 ст.203 ЦК України
зміст правочинну не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

За ч. 1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
/сторонами/вимог, які встановлені
частиною першою- третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Підпунктом «д» пункту 2 ч.2 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів» в
редакції, що діяла на час укладення
сторонами оскаржуваного договору, було
передбачено, що перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача у письмовій формі
про орієнтовну сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо).

Враховуючи, що на час укладення
сторонами кредитного договору пп.д п.2.
ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів» було викладено в іншій
редакції, яка не вимагала повідомлення
споживача про загальну сукупну
вартість кредиту в процентному
вираженні, як це передбачає редакція
даної норми на теперішній час, окрім
того, від встановлення фактів
наявності або відсутності в договорі
інформації щодо сукупної вартості
кредиту та вираження зобов'язання в
національній валюті України жодним
чином не залежить виникнення, зміна або
припинення будь-яких правовідносин,
суд першої інстанції вірно встановив,
що вимоги ОСОБА_1 про встановлення
факту відсутності в кредитному
договорі №014/6560/74/85083 від 11.07.2007 року (зі
змінами від 25.03.2009 року) істотної умови
договору, визначеної п.п. «д» п.2 ч. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» - умови про орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту є безпідставними.

Пунктом 12.5. кредитного договору
№014/6560/74/85083 передбачено, що у разі зміни
курсу іноземної валюти (валюти кредиту)
відносно національної грошової
одиниці України, всі валютні ризики
несе позичальник. З підписанням цього
договору позичальник свідчить, що йому
розтлумачено (зрозуміло) та він згоден,
що зміна курсу іноземної валюти
відносно національної грошової
одиниці України може призвести до
значних збитків та погіршення
фінансового стану позичальника.

Тобто позивач чітко усвідомлював
ризики, пов'язані з одержанням кредиту
в іноземній валюті, приймав їх та
погоджувався на укладення договору на
цих умовах, згідно пояснень позивача,
кредит він одержував добровільно, до
цього його ніхто не примушував. Крім
того, на час укладення сторонами
кредитного договору заборона на
надання кредиту в іноземній валюті
встановлена не була.

Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. 3
Закону України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні» та ст. 3
Декрету КМ України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», які визначають національну
валюту України як єдиний законний
платіжний засіб на території України
не містять заборони на вираження
грошових зобов'язань в іноземній
валюті.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України,
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

У нормах ст. 47 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» від 07.12.2000
року (із змінами та доповненнями),
зазначено, що банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями на підставі банківської
ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» Національний банк України
видає індивідуальні та генеральні
ліцензії на здійснення валютних
операцій, які підпадають під режим
ліцензування згідно з цим декретом,
тобто, операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України.

Згідно з визначенням, наданим в ст. 2
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» банківська ліцензія -
документ, який видається Національним
банком України в порядку і на умовах,
визначених у цьому Законі, на підставі
якого банки та філії іноземних банків
мають право здійснювати банківську
діяльність.

Частиною 2 статті 5 Декрету "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" передбачено, що генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання. Постановою Правління
Національного банку України від 9
серпня 2002 року № 297 на виконання
вказаної норми затверджено Положення
про порядок надання небанківським
фінансовим установам, національному
оператору поштового зв'язку
генеральних ліцензій на здійснення
валютних операцій. Спеціальний
нормативно-правовий акт, який би
передбачав необхідність та порядок
отримання банківськими установами
генеральної ліцензії - додатково до
банківської ліцензії та дозволу на
здійснення операцій з валютними
цінностями - Національним банком
України на даний момент не прийнятий.

Таким чином, банківська ліцензія, а
станом на час укладення сторонами
кредитного договору і письмовий дозвіл
на здійснення банком валютних
операцій, видані Національним банком
України відповідно до ст. 47 Закону "Про
банки і банківську діяльність" в
порядку, визначеному Положенням НБУ
№275, є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій у
розумінні ч.2 ст.5 Декрету Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю". Тобто, операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до пункту 2
статті 5 Декрету.

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було
отримано банківську ліцензію за № 10
від 27 березня 1992 року на право
здійснення банківських операцій,
визначених частиною першою та пунктами
5-11 частини другої статті 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», серед яких передбачено
право здійснювати операції з валютними
цінностями, копії яких долучено до
матеріалів справи. Невід'ємною
частиною цієї ліцензії є Дозвіл за № 10-4
з додатком, в якому наведено перелік
операцій, які має право здійснювати з
валютними цінностями, копія якого
також долучена до матеріалів справи.

Тобто, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав
право здійснювати операції з валютними
цінностями із розміщенням залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик (що також
передбачено Положенням про порядок
видачі банкам банківських ліцензій,
письмових дозволів та ліцензій на
виконання окремих операцій,
затвердженого Постановою Правління
Національного банку України № 275 від
17.07.2001, що було чинним на час укладення
кредитного договору), тобто
кредитування в іноземній валюті на
підставі банківської ліцензії.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
несправедливості п.12.5 кредитного
договору та відсутності у банка права
на здійснення операцій в іноземній
валюті, що потягло за собою визнання
недійсним п.12.5 договору, вірно визнані
місцевим судом безпідставними.

Як передбачено статтею 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
нечесна підприємницька практика
забороняється. Закон також визначає
які саме дії свідчать про нечесну
підприємницьку діяльність: вчинення
дій, що кваліфікуються законодавством
як прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яка діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Згідно ч.4 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» агресивною
вважається підприємницька практика,
яка фактично містить елементи примусу,
докучання або неналежного впливу та
істотно впливає чи може вплинути на
свободу вибору або поведінку споживача
стосовно придбання продукції.

Хоча перелік форм агресивної
підприємницької практики не є
вичерпним, обставини, на які
посилається позивач, підтримуючи свої
вимоги про встановлення фактів
агресивної та нечесної
підприємницької діяльності
відповідача, не можуть бути визнані
такими, що свідчать про агресивну та
(або) нечесну підприємницьку
діяльність банку.

ОСОБА_1 у своєму позові посилався на
умисне приховування істотної умови
щодо правових наслідків використання
ним іноземної валюти на території
України. Зазначене спростовується
змістом п.12.5. кредитного договору, з
якого вбачається, що позичальник
свідчить, що йому розтлумачено
(зрозуміло) та він згоден, що зміна
курсу іноземної валюти відносно
національної грошової одиниці України
може призвести до значних збитків та
погіршення фінансового стану
позичальника.

Це свідчить про вчинення банком
активних дій з роз'яснення позивачу
наслідків укладення договору на
вказаних вище умовах, і не дає будь-яких
підстав стверджувати. що вказана
інформація банком була прихована.

За таких обставин, проаналізувавши
спірний договір на відповідність
зазначеним вимогам, суд прийшов до
вірного висновку, що його зміст не
суперечить нормам ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Сторони, які уклали зазначений
кредитний договір, мають необхідний
обсяг цивільної дієздатності, їх
волевиявлення було вільним і
відповідало їх внутрішній волі. Даний
правочин вчинено у формі, встановленій
законом, і він спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Законом України «Про захист прав
споживачів», Законом України «Про
банки і банківську діяльність», іншими
нормативними актами не передбачено
можливості заборони діяльності банку.
За наявності для того підстав може бути
лише заборонено або обмежено
здійснення окремих видів діяльності
або банківських операцій.

Однак, в ході розгляду справи судом
першої інстанції підстав для заборони
ведення подальшої діяльності на
Україні та для заборони відповідачу
будь-яких видів діяльності або
банківських операцій встановлено не
було, у зв'язку з чим у задоволенні цих
позовних вимог ОСОБА_1 було вірно
відмовлено.

Безпідставними є доводи відповідача в
апеляційній скарзі про те, що спірний
оспорюваний кредитний договір
необхідно визнати недійсним, оскільки
його не було повідомлено, як того
вимагає ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів», про умови кредитування.

Так, як вбачається з заяви-анкети від
03.07.2007 року та додаткової заяви-анкети
від 04.07.2007 року, особисто підписаних
ОСОБА_1, останній був повідомлений про
суму кредиту, його цільове призначення,
термін користування, форму погашення
та спосіб забезпечення.

Також 04.07.2007 року ОСОБА_1 під власний
підпис був ознайомлений із Умовами
кредитування по програмі «Житло в
кредит на вторинному ринку», тобто
програмі обраній ним для кредитування.
Цим документом були визначені умови
кредитування як у гривні, так і в
доларах США.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, який повно встановивши
фактичні обставини справи, дав
об'єктивну оцінку зібраним у справі
доказам, вірно застосувавши норми
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, та ухвалив
рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 30 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
О.І. Обідіна

С.Б. Бутенко

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль