Справа № 2/226/14/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року
м. Димитров

Димитровський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4,
Пахомової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Димитров Донецької
області справу за позовом ОСОБА_1, який
діє в своїх інтересах та від імені та в
інтересах малолітньої ОСОБА_6, до
комунального підприємства «Служба
єдиного замовника», ОСОБА_3, Головного
управління юстиції в Донецькій області
про скасування та визнання недійсним
розпорядження органу приватизації,
визнання недійсним свідоцтва про
право власності та про скасування
державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, який діє в своїх
інтересах та від імені та в інтересах
малолітньої ОСОБА_6, звернувся до суду з
позовом до відповідачів комунального
підприємства «Служба єдиного
замовника» (далі за текстом КП «СЄЗ»),
ОСОБА_3, Головного управління юстиції в
Донецькій області про скасування та
визнання недійсним розпорядження
органу приватизації, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності та про скасування державної
реєстрації права власності, в
обґрунтування якого вказав, що з 17.05.2002
року по 12.10.2010 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, у якому
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_6.
Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3
вселилася разом зі своєю донькою від
першого шлюбу ОСОБА_7 до квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в
якій зареєструвалися 17.07.2002 року. На
момент вселення колишньої дружини з її
донькою квартира являлася державною
власністю, в ній проживали: він, його
мати ОСОБА_8, сестра ОСОБА_9, наймачем
квартири був його батько ОСОБА_10. 28.08.2002
року його батьки та сестра знялися з
реєстрації та виселилися з вказаної
квартири у зв'язку з тим, що батьком був
придбаний житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_6. З 28.08.2002 року до теперішнього
часу в квартирі постійно проживала
ОСОБА_3, її донька, їх спільна донька з
моменту народження та він до серпня 2010
року. Всі члени сім'ї, крім нього, були
зареєстровані в спірній квартирі. Він
був зареєстрований за адресою
проживання його батьків, так як мав
право на отримання вугілля, як
працівник шахти. Після припинення з
ОСОБА_3 шлюбу у них виник спір щодо його
участі у вихованні доньки. При зборі
документів для органу опіки та
піклування з'ясувалося, що ОСОБА_3
приватизувала квартиру, в якій
проживала його сім'я. Так, згідно
розпорядження органу приватизації від
14.08.2007 року № 1/120-3072 заяву ОСОБА_3
задововлено та передано квартиру їй у
власність. 04.10.2007 року на ім'я ОСОБА_3
було видано на спірну квартиру
свідоцтво про право власності на житло
№ 2/42-1128, яке було зареєстровано в БТІ
м.Димитров 18.02.2008 року за реєстровим №
38. Також було з,ясовано, що з 19.07.2007 року
по 15.08.2008 року ОСОБА_3 зняла з реєстрації
зі спірної квартири своїх
неповнолітніх дітей. У зв'язку з тим, що
на час приватизації квартири, в ній
проживав він та донька ОСОБА_6, позивач
вважає, що вони всі повинні були
приймати участь в приватизації. Також
позивач зазначає, що про порушене право
йому стало відомо лише в травні 2012 року,
коли в нього виник спір з колишньою
дружиною щодо виховання їх спільної
доньки. З таких підстав він вважає, що
строк подачі позову ним пропущено з
поважної причини. На підставі
вищевикладеного, позивач просить суд
поновити пропущений строк, визнавши
причини його пропуску поважними,
визнати недійсним та скасувати
розпорядження органу приватизації №
1/120-3072 від 14.08.2007 року та свідоцтво про
право власності на житло № 2/42-1128 від
04.10.2007 року, видані КП «СЄЗ», та
скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру,
зареєстроване в БТІ м.Димитров 18.02.2008
року за № 38.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 підтримали
позовні вимоги у повному обсязі,
наполягаючи на їх задоволенні. Позивач
ОСОБА_1 також пояснив, що на момент
приватизації він та їх спільна донька
постійно проживали у спірній квартирі.
Про будь-які конкретні дії щодо
приватизації йому нічого не було
відомо, інакше би він прийняв в ній
участь. Оформленням перепрописки дітей
займалися лише ОСОБА_3 та його батько.
ОСОБА_3 казала йому, що потрібно для
чогось зібрати документи. Особовий
рахунок на квартиру було переоформлено
на колишню дружину, оскільки його
батьки довіряли їх стосункам. Перед
розлученням, у травні 2010 року, йому
стало відомо про приватизацію
квартири, але він не знав, що в ній
прийняла участь тільки одна людина -
відповідач, вважав, що у приватизації
брало участь три особи. Він не
задавався думкою, чому він не прийняв
участь у приватизації, пояснив для
себе, що оскільки він не був
зареєстрований, то вважав, що його
права не порушені. Лише у 2012 році йому
стало відомо про кількість осіб, які
прийняли участь у приватизації, і про
те, що незалежно від реєстрації він мав
право на приватизацію. З 1997 року він був
знятий з реєстраційного обліку у
спірній квартирі, але фактично мешкав в
ній до серпня 2010 року. Він пішов з сім,ї
через нестерпні умови проживання,
постійні скандали, дружина то впускала
його, то ні. Його право і право дитини
порушено в тому, що приватизація
пройшла без них.

Представник відповідача - комунального
підприємства «Служба єдиного
замовника» (далі за текстом КП «СЄЗ») -
Пахомова В.А. позов не визнала,
пояснивши у судовому засіданні, що
приватизація пройшла без
процесуальних порушень на підставі
наданих документів про прописку осіб у
квартирі, яка підлягала приватизації.
ОСОБА_1 на час приватизації прописаний
не був і не заявляв претензій. Орган
приватизації не повинен перевіряти
фактичне проживання осіб.

Представник відповідача - Головного
управління юстиції у Донецькій області
- Тюпіна Н.О., будучи присутньою в іншому
судовому зсіданні по цій справі,
позовні вимоги, спрямовані до
реєстраційної служби, не визнала,
оскільки до 01.01.2013 року реєстрація
права власності проводилася у
Димитровському бюро технічної
інвентаризації. В новому Державному
реєстрі прав ці відомості стосовно
спірної квартири відсутні, так як
державна реєстрація на відповідний
об'єкт не проводилася. Реєстр, який
формувався БТІ, передано лише для
огляду, тому ані БТІ, ані реєстраційна
служба Димитровського міського
управління юстиції не може зробити
ніяких дій щодо нього.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позов не визнала, пояснила суду, що з 2002
року вона прописана у спірній квартирі.
Перед цим вона продала свою квартиру на
АДРЕСА_8. Позивач достовірно знав про
приватизацію квартири з моменту її
приватизації. Також він знав, що діти
були прописані у його батьків, оскільки
квитанції на оплату комунальних послуг
приходили на одну особу. Позивач збирав
разом з нею документи на приватизацію
квартири, заповнював квитанцію. У 2007
році він 7-8 місяців мешкав з батьками,
потім вона його прийняла і знову
почалися конфлікти. Діти постійно
проживали з нею, їх прописка за адресою
проживання батьків позивача була
здійснена за пропозицією батьків без
будь-якої мотивації, оскільки вони
постійно спілкувалися з батьками,
допомагали робити ремонт у будинку.
Остаточно стосунки з позивачем були
припинені у 2010 році.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не
визнав, підтримав свого довірителя, та
додав, що позивачем порушено строк
звернення до суду з даним позовом, бо
той знав про приватизацію, на час
проведення якої діти були виписані та
прописані до його батьків, оскільки
комунальні послуги сплачувалися за
одну особу, і позивачем заповнювалася
квитанція на оплату приватизації;
орган приватизації зі свого боку
виконав всі дії, навіть,
підстрахувався, витребувавши
додаткові довідки. Тому у позові слід
відмовити.

Представник третьої особи - органу
опіки та піклування виконавчого
комітету Димитровської міської ради -
до суду не з,явився, про час і місце
розгляду справи сповіщений належним
чином, письмово повідомив суд про
розгляд справи у його відсутність,
поклавшись на розсуд суду при
постановленні рішення по цій справі
(а.с.28, 39).

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позовна заява підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з
17.05.2002 року по 12.11.2010 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, у якому
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_6,
що підтверджується витягом з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян про шлюб, свідоцтвом про
народження дитини, рішенням
Димитровського міського суду від 01.11.2010
року про розірвання шлюбу (а.с.6, 15, 16).

Згідно поквартирній картці та довідки
привітного підприємства «ПЖФ
Гарант-Сервіс» за адресою: АДРЕСА_1,
були зареєстровані: у якості наймача
ОСОБА_10 та його члени сім,ї - дружина
ОСОБА_8, донька ОСОБА_9 та сини ОСОБА_13 і
ОСОБА_10 - позивач у справі. Дані особи
були зняті з реєстраційного обліку за
вказаною адресою 28.08.2002 року у зв'язку з
придбанням ОСОБА_10 житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_6, на підставі
договору купівлі-продажу від 12.08.2002
року (а.с.11, 12, 20).

Відповідач ОСОБА_3 була прописана за
адресою: АДРЕСА_1, з 17.07.2002 року у якості
невістки наймача квартири ОСОБА_10 За
даною адресою вона значиться
зареєстрованою по теперішній час вже у
якості її власниці, що підтверджується
записами з поквартирної картки (а.с.12,
зворот).

Також за даною адресою зареєстровані
неповнолітні діти відповідача ОСОБА_3:
донька від першого шлюбу ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та сумісна донька
позивача і ОСОБА_3 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
(а.с.12, зворот).

У період з 19.04.2007 року по 15.08.2008 року діти
були зняті з реєстраційного обліку за
вказаною адресою та прописані за
адресою проживання батьків позивача:
АДРЕСА_6, що підтверджується даними
поквартирної картки та довідкою
привітного підприємства «ПЖФ
Гарант-Сервіс» (а.с.12, зворот, 20).

У період з 21.01.2003 року по 28.03.2012 року
позивач ОСОБА_1 був зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_6, але, як зазначено у
довідці виконавчого комітету
Димитровської міської ради від 12.09.2013
року, фактично за нею не проживав (а.с.21).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» від 19.06.1992 року №
2482-ХП, п.13, п.14, п.26 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року № 56, (із змінами та
доповненнями) (далі за текстом
Положення), що діяло на час виникнення
спірних відносин, приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною виконавчою владою,
державними підприємствами,
організаціями, установами, у повному
господарському віданні або в
оперативному управлінні яких
знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир у власність громадян
здійснюється за рішеннями відповідних
органів приватизації, а саме: за
розпорядженнями, на підставі яких
видається паспорт на квартиру та
свідоцтво про право власності на житло.

Згідно з рішенням Димитровської
міської ради від 22.06.2002 року № ІУ/4-3
квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1, передана на баланс КП «СЄЗ»
(а.с.74, 75).

Функцію органу приватизації з 2002 року
по теперішній час у м.Димитров виконує
КП «СЄЗ», що підтверджується статутом
даного підприємства (а.с.76-77).

Відповідач ОСОБА_3 є власником
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про
право власності № 2/42-1127 від 04.10.2007 року,
виданого КП «СЄЗ» у зв'язку з її
приватизацією згідно з розпорядженням
КП «СЄЗ» від 14.08.2007 року № 1/120-3072 (а.с.13,
14).

За інформацією комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації» Димитровської міської
ради від 04.09.2013 року право власності
відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру
зареєстровано БТІ 18.02.2008 року за
реєстровим № 38 (а.с.19).

Згідно з актам приватного підприємства
«ПЖФ Гарант-Сервіс» від 30.05.2012 року
позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, який
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7,
фактично проживав без реєстрації з 2002
року по серпень 2011 року у спірній
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, (а.с.18).

Таким же актом стверджується факт
проживання доньки позивача - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, з моменту її народження по
теперішній час за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.17).

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона є
рідною сестрою відповідача ОСОБА_3 У 2007
році з травня по вересень у спірній
квартирі разом з ОСОБА_3 проживав їх
брат поки не знайшли йому житло, який
повернувся з армії, також з сестрою
проживали діти. На літо батько ОСОБА_3
забирав старшу онуку до себе в
Луганську область. Вона не знає, де
мешкав на той час позивач, оскільки
вона бачила його тільки тоді, коли той
приходив забирати доньку ОСОБА_6. У
період, коли в квартирі жив брат,
позивач вдома не залишався, зі слів
сестри їй відомо, що подружжя у цей час
разом не проживали. ОСОБА_1
неодноразово підіймав руку на ОСОБА_3,
через що викликались працівники
міліції, сестрою знімались побої. Про
зняття з реєстраційного обліку
позивача та дітей та про приватизацію
квартири вона дізналася від сестри, а
саме, що за домовленістю сестри з
ОСОБА_1 дітей прописали у батьків
позивача для приватизації квартири.
ОСОБА_1 був зареєстрований за іншою
адресою, проживав у спірній квартирі до
2010 року.

Відповідно до постанови
Димитровського МВ ГУМВС України в
Донецькій області від 19.07.2008 року у
порушенні кримінальної справи за ст.296
КК України у відношенні позивача
ОСОБА_1 було відмовлено за відсутністю
складу злочину. З даної постанови
вбачається, що 09.07.2008 року між подружжям
ОСОБА_1 виникла сварка на побутовому
грунті, яка переросла у бійку (а.с.11).

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він
мешкає по сусідству із колишньою
дружиною позивача за адресою: АДРЕСА_3.
ОСОБА_1 знає з дитинства. Подружжя
мешкали за адресою: АДРЕСА_1. З ними
проживали донька ОСОБА_3 від першого
шлюбу та сумісна донька ОСОБА_6, яку він
хрестив. Сторони проживали за вказаною
адресою приблизно з 2001 року по літо 2010
року. Діти завжди проживали з батьками.
У 2007 році діти разом з ОСОБА_1 не
виїжджали із квартири. З 2005 року по 2007
рік він працював на ПАТ ШУ
«Покровське» по різним змінам, а ОСОБА_1
- на шахті Стаханова. Бачив ОСОБА_1
приблизно один раз на тиждень. Батьки
позивача проживають в селищі, ОСОБА_1
був зареєстрований за їх адресою, щоб
отримувати вугілля.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що він
мешкає за адресою: АДРЕСА_5. У
сусідньому під,їзді мешкав позивач,
який був одружений на ОСОБА_3. Йому не
відомо, чи висилявся із будинку позивач
у 2007-2008 році, чи ні, бачив, що ОСОБА_1
приходив до своєї квартири та уходив.
Більш тісніше він став з ним
спілкуватися після 2009 року, тоді ОСОБА_1
йому казав, що його вигнали з квартири.

Діти завжди жили з батьками у квартирі,
він бачив, як вони гуляли у дворі з
іншими дітьми.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він
мешкає за адресою: АДРЕСА_6, позивач є
його рідним сином, а ОСОБА_3 - його
колишня невістка. До придбання будинку
за вказаною адресою він мешкав у
спірній квартирі, яку отримав
приблизно у 70-х роках, на підставі
ордеру. У квартирі він проживав із
сім,єю до 2002 року, коли переїхав до
будинку, знявся з реєстрації у спірній
квартирі, куди були прописані ОСОБА_3 зі
своє донькою від першого шлюбу та
сумісна донька сторін. Потім дітей
прописали за адресою його будинку на
прохання ОСОБА_3 Позивач також був
прописаний у його будинку, щоб
отримувати вугілля, який так і не було
виписано. Він казав синові, щоб той
прописався у спірній квартирі. Проте
ОСОБА_3 не бажала прописувати його у
себе в квартирі, повідомивши про це під
час святкування його Дня народження
ІНФОРМАЦІЯ_5 у рік, коли сторони ще
проживали разом. Про приватизацію
квартири він узнав після розірвання
шлюбу сторін.

Позивач до розлучення фактично жив у
квартирі з ОСОБА_3 Коли вони розійшлись,
ОСОБА_3 вигнала сина, і той прийшов жити
до них. До розірвання шлюбу був випадок,
коли позивач не мешкав у сім,ї тиждень,
у цей час позивач проживав у нього. Діти
завжди проживали з матір,ю, і у нього
ніколи не жили.

При вивченні документів архівної
справи, зібраних КП «СЄЗ» при
приватизації спірної квартири, було
встановлено, що квитанція від 26.03.2007
року про оплату державного мита було
заповнено власноруч позивачем ОСОБА_1
(а.с.92), який не заперечував даний факт у
судовому засіданні, при цьому,
оглянувши у судовому засіданні цю
квитанцію, позивач пояснив, що
призначення платежу у цій квитанції не
зазначено, тому він не знав у зв'язку з
чим проводилася оплата, він заповнив
квитанцію на прохання дружини.

Відповідно до довідки КП «СЄЗ» від
23.07.2007 року, яка була виготовлена для
оформлення документів на приватизацію
житла, у спірній квартирі мешкали та
мали право на житло на момент введення
в дію Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» наймач
ОСОБА_3, яка прописана у квартирі з
17.07.2002 року, та доньки ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
які зняті з реєстраційного обліку
19.07.2007 року (а.с.94).

Органом приватизації також були
отримані довідки з Димитровського МВ
ГУМВС України в Донецькій області від
14.08.2007 року про те, що ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6
(а.с.103, 104).

Згідно за ст.5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» квартири, які підлягають
приватизації, передаються наймачу та
членам його сім,ї безоплатно. Право на
приватизацію квартир державного
житлового фонду отримують громадяни
України, котрі постійно проживають в
цих квартирах. До членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Пунктом 5 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, встановлено, що передача
квартир здійснюється у приватну (для
одиноких наймачів) і спільну (сумісну
чи часткову) власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім,ї з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири.

Згідно за п.21 даного Положення вказано,
що у довідці для приватизації квартири
зазначаються члени см,ї наймача, котрі
прописані та проживають разом з ним, а
також тимчасово відсутні особи, за
якими зберігається право на житло.

Судом достовірно встановлено, що на
момент приватизації спірного
житлового приміщення як позивач, так і
його малолітня донька ОСОБА_6 проживали
разом з наймачем спірної квартири -
відповідачем ОСОБА_3 у якості членів її
сім,ї. Факт проживання на момент
приватизації дитини з наймачем у
спірній квартирі не заперечує і сама
відповідач ОСОБА_3 Пояснення ОСОБА_3
щодо непроживання позивача з сім,єю на
момент приватизації у спірній квартирі
спростовуються рішенням суду від
01.11.2010 року про розірвання шлюбу, у
якому зазначено, що сімейні стосунки
між сторонами фактично були припинені
з березня 2010 року; показами свідків
ОСОБА_15, ОСОБА_10, які пояснили, що
позивач до розлучення, а саме до літа 2010
року фактично проживав у квартирі з
відповідачем ОСОБА_3, свідка ОСОБА_16,
який пояснив, що до того, як став тісно
спілкуватися з позивачем, тобто до 2009
року, він бачив, як позивач приходив
додому у спірну квартиру; наведеними
актами про реєстрацію та фактичне
проживання позивача у період
здійснення приватизації квартири;
постановою про відмову у порушенні
кримінальної справи за фактом
насильства в сім,ї ОСОБА_1, який мав
місце у липні 2008 року; фактом
заповнення позивачем квитанції від
26.03.2007 року по оплаті державного мита,
яка міститься у приватизаційній
справі, який сторонами не оспорюється.
З цих підстав пояснення свідка ОСОБА_14
суд не приймає до уваги, як визначальні,
до того ж про факт непроживання у
квартирі на момент приватизації
позивача їй відомо зі слів сестри
ОСОБА_3, як і те, що за домовленістю
сестри з ОСОБА_1 діти були прописані у
батьків позивача для приватизації
квартири.

Отже, уповноважений орган приватизації
- відповідач КП «СЄЗ» у порушення
вказаних правових норм неправомірно
виніс розпорядження про передачу
спірної квартири у власність
відповідача ОСОБА_3 на підставі
недостовірних відомостей про всіх
осіб, зареєстрованих і постійно
мешкаючи у квартирі, яка була об'єктом
приватизації. Відповідачами було
проігноровано, зокрема, проживання
неповнолітніх осіб у даній квартирі,
що дало право приймати участь у
приватизації житла одному мешканцю.

Тим самим було порушено житлові
права дитини, які захищені ст.18 Закону
України «Про охорону дитинства» від
26.04.2001 року № 2402-Ш, відповідно до якої
діти - члени сім'ї наймача або
власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України
місцем проживання дитини, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

Право осіб на житло, на
приватизацію жилих приміщень, як і сам
факт проживання у квартирі не
пов,язується з фактом реєстрації осіб у
спірній квартирі, яка здійснюється на
підставі Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11.12.2003 року №
1383-ІУ.

Пленум Верховного Суду України у п.15
постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» також
наголосив, що наявність або
відсутність прописки не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилася
туди як член сім,ї наймача, або для
відмови їй у цьому.

Виходячи з аналізу наведених правових
норм та досліджених у сукупності
наданих доказів, суд дійшов висновку,
що приватизація спірної квартири була
проведена приватизаційним органом у
порушення вимог наведених положень
законодавства, викладені в позовній
заяві доводи позивача є
обґрунтованими, а позовні вимоги щодо
визнання недійсними та скасування
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру є такими, що підлягають
задоволенню.

Вирішуючи питання щодо поновлення
пропущеного позивачем строку суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права чи
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

У суді позивач пояснив, що йому вперше
стало відомо про приватизацію квартири
у травні 2010 року, при цьому він для себе
визначився, що оскільки він не був
зареєстрований у спірній квартирі,
його право щодо участі у приватизації
не порушено. Отже, саме з травня 2010 року
суд пов,язує початок перебігу позовної
давності для поновлення порушеного
права позивача на приватизацію
житлового приміщення. З даним позовом
позивач звернувся до суду у вересні 2013
року, тобто з порушення наведеного
строку.

Суд виходить з того, що поважними
можуть бути визнані причини, пов'язані
з об'єктивними, непереборними,
істотними труднощами для позивача на
вчинення дій щодо подання позову до
суду, які не можуть бути визнані такими
у випадку з позивачем, оскільки
незнання законів не звільняє його від
юридичної відповідальності (ст.68
Конституції України).

Між тим, позовні вимоги щодо визнання
недійсними та скасування
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру підлягають
задоволенню, оскільки у випадку з
малолітньою дитиною суд вважає, що
строк звернення до суду з даним позовом
від її імені та в її інтересах не
пропущено, оскільки дитина сторін,
ІНФОРМАЦІЯ_2, не досягла повної
цивільної дієздатності відповідно до
ст.34 ЦК України в силу свого
малолітства, а поновлення її порушених
прав до набуття нею цивільної
дієздатності повністю залежить від дій
її законних представників.

Решта вимог позивача, спрямованих до
Головного управління юстиції у
Донецькій області, не підлягає
задоволенню, оскільки реєстраційною
службою Димитровського міського
управління юстиції - територіального
органу Головного управління юстиції у
Донецькій області, яка функціонує з
01.01.2013 року відповідно до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 04.07.2012 року № 5037-УІ, не
проводилася державна реєстрація прав
на спірний об'єкт нерухомого майна.
Крім того, суду не надано доказів щодо
звернення позивача з цим питанням до
реєстраційної служби і наявності
рішення реєстратора щодо відмови у
внесенні записів про скасування
державної реєстрації прав, яке
регламентовано п.2.14 розділу П Порядку
прийняття та розгляду заяв про
внесення змін до записів, внесення
записів про скасування державної
реєстрації праві на нерухоме майно та
їх обтяжень та скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України № 3502/5 від
12.12.2011 року. Тобто, дана позовна вимога є
завчасною через відсутність спору між
сторонами та такою, що не підлягає
задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, суд на
підставі ст.9 ЖК України, ст.ст.29, 34 ЦК
України, Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», Закону України «Про охорону
дитинства», Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 209, 212-215, 294 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, який діє в своїх
інтересах та від імені та в інтересах
малолітньої ОСОБА_6, до комунального
підприємства «Служба єдиного
замовника», ОСОБА_3, Головного
управління юстиції в Донецькій області
про скасування та визнання недійсним
розпорядження органу приватизації,
визнання недійсним свідоцтва про
право власності та про скасування
державної реєстрації права власності
задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати
розпорядження органу приватизації №
1/120-3072, видане 14 серпня 2007 року
комунальним підприємством «Служба
єдиного замовника», щодо приватизації
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло № 2/42-1127 від 04 жовтня
2007 року, видане комунальним
підприємством «Служба єдиного
замовника» згідно з розпорядженням від
14.08.2007 року № 1/120-3072, про належність
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, на праві приватної власності
ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через
Димитровський міський суд Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги у десятиденний строк з дня його
оголошення. Особи, які брали участь, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати судову скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03
березня 2014 року.

Суддя
Ж.Є.Редько