Справа № 2-2861/11
Номер провадження 2/522/1574/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.

за участю секретаря - Соболевої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним,
-

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2008 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним, про
продовження терміну для прийняття
спадщини та про визнання права
власності на квартиру, посилаючись на
те, що у 2000 році їй стало відомо, що
АДРЕСА_1, власником якої вона являється,
подарована її померлим чоловіком
ОСОБА_5 онуку - відповідачу по справі
ОСОБА_2

При цьому позивачка посилалась на те,
що договір дарування своєї частини
квартири вона не здійснювала, підпис на
вказаному договорі їй не належить, і
згоду на відчуження квартири вона не
надавала.

19 червня 2013 року у зв'язку зі смертю
ОСОБА_4 до справи був залучений її
правонаступник ОСОБА_1, який уточнивши
позовні вимоги просив визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач та його
представники просили позовні вимоги
задовольнити з підстав викладених у
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні просила у задоволенні позову
відмовити, обґрунтувавши тим, що
фактично спірну квартиру купив ОСОБА_2,
а потім померлий ОСОБА_5 за згодою
ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_1
відповідачу.

Третя особа приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 до судового засідання не
з'явився, але надав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
цивільної справи, надані докази,
показання свідків, вважає позов не
підлягаючим задоволенню на підставі
встановлених фактичних обставин.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1979 року знаходились
у шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу від
15.01.1992 року ОСОБА_5 в період шлюбу
придбав квартиру АДРЕСА_1.

23.10.1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування, згідно
якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2
прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Оскільки оспорюваний договір
дарування був укладений 23.10.1992р., то
правовідносини сторін регулюються
положеннями ЦК України в редакції 1963р.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (в ред.1963р.),
який діяв на час виникнення
правовідносин сторін, цивільні права і
обов'язки виникають з угод, які не
суперечать закону.

За змістом п. 1 ст. 243 ЦК України (1963р.) за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

За змістом зазначеної норми
дарувальник добровільно позбавляє
себе права власності на майно, не маючи
на меті отримання жодних вигод
матеріального чи морального характеру
з боку обдарованого.

Частиною 3 статті 244 ЦК України (1963 року)
до договорів дарування нерухомого
майна застосовуються правила статті 227
цього Кодексу.

Відповідно до статті 227 ЦК України
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (стаття 47
цього Кодексу). Договір купівлі-продажу
жилого будинку підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб
та сім'ю України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Статтею 23 Кодексу про шлюб та сім'ю
України передбачено, що майном, нажитим
за час шлюбу, подружжя розпоряджається
за спільною згодою. При укладенні угод
одним з подружжя вважається, що він діє
за згодою другого з подружжя. Для
укладення угод по відчуженню
спільного майна подружжя, що
потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Відповідно до матеріалів справи, під
час укладення договору дарування
АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 у
відповідності до положень статті 23
Кодексу про шлюб та сім'ю України було
надано нотаріальну згоду на укладення
договору дарування спірної квартири її
чоловіком ОСОБА_2

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 28 квітня 1978
року № 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними», який
діяв на час виникнення правовідносин
сторін, було надано роз'яснення, що при
вирішенні питання про визнання угоди
недійсною судові необхідно
враховувати таке: відсутність згоди
другого (дружини) на відчуження
спільного майна може бути підставою
для визнання недійсною угоди в тому
випадку, коли угода потребувала
обов'язкового нотаріального
посвідчення (ст.23 КпШС) або судом
встановлено, що сторони (сторона) в
угоді діяли недобросовісно.

Доводи позивача про те, що підпис на
договорі дарування від 23.10.1992 року
вчинений не ОСОБА_4, а іншою особою, а
також того, що вона не надавала своєї
згоди на укладення спірного договору
дарування, свого підтвердження
матеріалами справи не знайшли, так як
відповідно до висновку Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 6096/11-11/14186/11-32
судово-почеркознавчої експертизи
складений 10 січня 2012 року - підпис від
імені ОСОБА_4, електрофотографічне
зображення якого міститься на останній
сторінці у графі «підпис» в
електрофотокопії договору дарування
від 23.10.1992 року виконаний ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, матеріалами справи
встановлено, що договір дарування від
23.10.1992 року АДРЕСА_1 був укладений
відповідно до вимог чинного
законодавства (діючого на час
виникнення спірних правовідносин), всі
умови були виконанні сторонами
договору дарування, та твердження
ОСОБА_4, що вона не давала своєї згоди на
укладення договору дарування не зайшли
свого підтвердження матеріалами
справи та доказами наданими сторонами
по справі. Тому на підставі викладеного
позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 7, 8, 10, 11, 15, 59, 60, 88, 209, 212-215, ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів до Апеляційного суду
Одеської області з дня його винесення.

Суддя

12.02.2014