Дата документу 04.02.2014
Справа № 334/2424/13-ц
Провадження № 2/334/43/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2014р. Ленінський райсуд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого - МАХІБОРОДА
Н.О.;

при секретарі - КУЗЬМЕНКО
О.О.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за
договором позики,

В С Т А Н О В И В
:

08.10.2008р. між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
договір позики, відповідно до якого,
позивач надав відповідачу, з яким у
нього були ділові відносини у зв'язку з
веденням спільного бізнесу, суму
позики - 185000гр. строком до 15.01.2009р., про
що сторони власноруч поставили свій
підпис в договорі в присутності
свідків. Оскільки відповідач в
добровільному порядку сплатив тільки
частку боргу, а саме: 17.03.2009р. - 8000гр. та
13.09.2010р. - 5000гр., а частку, яка залишилася
не повертає, не виконуючи умови
договору, на неодноразові нагадування
про суму боргу, не реагує, уникає
зустрічі з позивачем, не відповідає на
телефонні дзвінки, приховує фактичне
місце перебування, позивач змушений
був звернутися з позовом до суду. При
цьому, позивач просить суд стягнути з
відповідача не повернуту частку
позики, що складає - 172000гр., 3% річних за
всі дні простроченої заборгованості
на день пред'явлення позову до суду /з
14.09.2010р. по 25.03.2013р./, а всього - 13062,57гр., а
також, суму інфляції - 15510гр., витрати за
послуги адвоката - 2500гр. та суму
судового збору - 2005,72гр.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка діє на
підставі договору про надання правової
допомоги від 12.03.2013р., підтвердила
позовні вимоги позивача та наполягала
на їх задоволенні.

Відповідач проти позову заперечує,
пояснивши суду, що саме він, відповідно
до умов договору позики від 08.10.2008р., є -
позикодавцем, а позивач -
позичальником, про що вони і поставили
свої підписи в присутності свідків.
Крім того, надані позивачем розписки
від 17.03.2009р. та 13.09.2010р. про начебто
повернення ним частково суми боргу, не
відповідають дійсності, т.я. відповідач
в ці дні був відсутній в м.Запоріжжі, а
саме: в період часу з 16.03.2009р. по 19.03.2009р.
він, як директор ТОВ «Альфа Транс
Сервіс», був у відрядженні в м.Буринь
Сумської області, що підтверджується
посвідченням про відрядження,
завіреним печаткою державного
підприємства «завод «Штурм», а в період
часу з 23.07.2010р. по 22.10.2010р. відповідач
знаходився в Росії, що підтверджується
довідкою головного центру обробки
спеціальної інформації Державної
прикордонної Служби України про
перетинання ОСОБА_2 кордону України у
вищевказані дати. А також, відповідач
наполягає на тому, що, якщо у позивача і
є до нього якісь грошові претензії по
договору позики від 08.10.2008р., то вже
збіг строк позовної давності - 3 роки
для пред'явлення будь-яких вимог, тому,
відповідач наполягає на застосуванні
вимог ст.267 ЦК України.

Заслухавши представника позивача,
відповідача, свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що в позовних вимогах слід
відмовити з наступних підстав:

як встановлено в судовому засіданні,
08.10.2008р. між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
договір позики /а.с.7/.

Відповідно до вимог ст.1046 та ст.1049 ЦК
України, за договором позики одна
сторона передає у власність другій
стороні грошові кошти, при цьому,
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів в обумовлений договором строк.

Позивач стверджує, що саме він,
відповідно цього договору, надав
відповідачу, з яким у нього були ділові
відносини у зв'язку з веденням
спільного бізнесу, суму позики - 185000гр.
строком до 15.01.2009р. Однак, в договорі
позивач ОСОБА_1 вказаний позичальником,
а відповідач ОСОБА_2 - позикодавцем
/а.с.7/.

Суд, заслухавши в судовому засіданні
пояснення свідків по справі ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які наполягали на тому, що саме
ОСОБА_2 має грошові борги перед
позивачем ОСОБА_1, а не навпаки, дійшов
висновку про те, що в договорі позики
від 08.10.2008р. була допущена технічна
помилка, і саме ОСОБА_2 є позичальником,
а не позикодавцем. Проти цієї обставини
відповідач не заперечував в липні 2013р.,
дізнавшись про позовні вимоги
позивача, про що надав суду письмовий
відзив від 02.07.2013р., в якому, не
заперечуючи суми боргу, він просив
застосувати строк позовної давності до
вимог позивача за вищевказаним
договором позики /а.с.22-23/. І тільки в
листопаді 2013р., виявивши помилку в
договорі про належність сторін
договору, відповідач надав суду
письмовий відзив від 05.11.2013р. про
начебто, неправомірні вимоги позивача,
який є позичальником, а не позикодавцем
/а.с.46-50/.

При цьому, відповідач наполягає на
застосуванні до вимог позивача ст.267 ЦК
України, а саме, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у справі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у справі, є підставою
для відмови у позові.

Згідно ст.15 ЦК України, громадянин має
право захищати свої інтереси, які не
суперечать принципам цивільного
законодавства.

Судом встановлено, що строк дії
договору позики сплинув 16.01.2009р., а з
позовними вимогами до відповідача,
позивач звернувся до суду тільки
20.03.2013р., при цьому, він не просив суд
подовжити строк для пред'явлення
позову, посилаючись на розписки від
17.03.2009р. та 13.09.2010р., які були написані
ним при поверненні відповідачем частки
суми боргу. Тому, позивач вважав, що
строк позовної давності слід рахувати
з 14.09.2010р.

Однак, судом встановлено, що в дні,
зазначені в розписках, відповідач був
відсутній в м.Запоріжжі, а саме: в
період часу з 16.03.2009р. по 19.03.2009р. ОСОБА_2,
як директор ТОВ «Альфа Транс Сервіс»,
був у відрядженні в м.Буринь Сумської
області, що підтверджується
посвідченням про відрядження,
завіреним печаткою державного
підприємства «завод «Штурм» /а.с.25-26/, а
в період часу з 23.07.2010р. по 22.10.2010р.
відповідач знаходився в Росії, що
підтверджується довідкою головного
центру обробки спеціальної інформації
Державної прикордонної Служби України
про перетинання ОСОБА_2 кордону України
у вищевказані дати /а.с.36/. Тобто, судом
встановлено, що надані суду позивачем
копії розписок, не відповідають
дійсності, і як доказова база, судом не
приймаються, до того ж, такі розписки,
якщо дійсно повертаються суми боргу,
повинні залишатися у того, хто повертає
гроші, а не у того, хто їх отримує
/тобто, позивач сам їх написав і сам їх у
себе залишив/.

Тому, суд вважає, що позивачем не
доведено суду, поважність причин
пропущення строку позовної давності
для звернення з позовом до суду, т.я.
судом встановлено, що відповідач весь
час, окрім строку з 23.07.2010р. по 22.10.2010р.,
коли він перебував у Росії, не змінював
місця реєстрації та проживання
/а.с.14,37/. Крім того, в 2010р. -2011р. він був
присутнім в судах у якості позивача та
відповідача за позовами банків, або за
позовами до банків, повідомляючись за
адресою своєї реєстрації, що
підтверджується рішеннями суду
/а.с.78-80/. І позивачу нічого не заважало,
у встановлений законом строк,
звернутися до суду з позовними
вимогами до відповідача про стягнення
суми позики.

Тому, відповідно до вимог ст.267 ЦК
України, суд вважає, що сплив строк
позовної давності для звернення до
суду з вимогами до відповідача за
договором позики від 08.10.2008р. Оскільки
відповідач звернувся до суду з заявою
про застосування вимог п.4 ст.267 ЦК
України, є підстави для відмови у
позові.

Керуючись ст.10,60,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И
В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за договором
позики від 08.10.2008р. - відмовити за
спливом строку позовної давності.

На рішення суду протягом 10 днів
може бути подана апеляційна скарга в
апеляційний суд Запорізької області.

Суддя:
Махіборода Н. О.