АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1804/2014
Головуючий у 1 інстанції: Маринченко
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 18 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

02 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив
стягнути з нього заборгованість у
розмірі 1 267 730, 73 грн. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 01 липня 2008 року
між ним та ОСОБА_1 укладено угоду №5,
відповідно до якої він передав
відповідачу в борг грошові кошти в
розмірі 80 200 доларів СІІІА, що за курсом
НБУ станом на 21 червня 2013 року
становить 640 798 грн. Вказану грошову
суму ОСОБА_1 зобов'язався повернути в
строк до 01 липня 2010 року, а також
сплатити винагороду в розмірі 3,3 % від
суми позики за кожен місяць
користування грошовими коштами, що
становить 2 646 доларів СІІІА в місяць, а
всього загальна сума винагороди
складає 63 518 доларів США, що за курсом
НБУ станом на 21 червня 2013 року
становить 507 508 грн. 82 коп. На думку
ОСОБА_3, у зв'язку з несвоєчасним
поверненням боргу ОСОБА_1 на підставі ч.
2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний
повернути йому борг з урахуванням
втрат від інфляції.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково, стягнено з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
заборгованість за угодою № 5 від 01
липня 2008 року у розмірі 1 148 306, 82 грн.,
вирішено питання про розподіл судових
витрат, в задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

28 листопада 2013 року представник ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3 В обґрунтування
заявлених вимог апелянт зазначила, що
надання коштів у позику, в тому числі й
на умовах фінансового кредиту, є
фінансовою послугою, яку надавати
можуть лише фінансові установи і
суб'єкти підприємницької діяльності.
На думку апелянта, позикодавець не є
фінансовою установою, а тому не має
права на отримання відсотків за
користування позикою. Також апелянт
вважає угоду № 5 від 01 липня 2008 року
удаваним правочином, що приховує
правовідносини фінансового кредиту та
уособлює собою фінансову послугу.
Додатково апелянт зазначила, що судом
розглянуто справу з порушенням правил
підсудності, оскільки визначення місця
виконання договору як місця проживання
позикодавця не передбачено чинним
законодавством.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_4
апеляційну скаргу просила відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

ОСОБА_1 та його представник за
довіреністю - ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилися, були належним чином
повідомлені про день, час та місце
апеляційного розгляду, від
представника ОСОБА_1 за довіреністю -
ОСОБА_2 надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи на іншу
дату у зв'язку з відрядженням, однак
враховуючи неявку у судове засідання
відповідача та подання клопотання до
канцелярії суду іншим його
представником розгляд справи за
апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст.
305 ЦПК України проведено за їх
відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 01 липня 2008 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Угоду №5,
відповідно до умов якої ОСОБА_3 передає,
а ОСОБА_1 приймає грошові кошти у
розмірі 80200 доларів США та
зобов'язується повернути вказану суму
ОСОБА_3 до 01 липня 2010 року зі сплатою
винагороди у розмірі 3,3% від суми позики
щомісяця, що становить 2 646 доларів США.

Згідно п.6 Угоди фактом підтвердження
передачі грошових коштів є Акт
приймання-передачі, який підписується
сторонами під час приймання-передачі
грошових коштів.

Відповідно до Акта приймання-передачі
грошових коштів від 01 липня 2008 року
ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти в
розмірі 80200 доларів США, а ОСОБА_1
прийняв вказану суму та зобов'язався
повернути 01 липня 2010 року з винагородою
у розмірі 3,3% від суми користування
грошовими коштами за кожний місяць, що
всього складає 63518 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції керувався ч. 2 ст.
625, ст.ст. 1046-1049 ЦК України та правильно
виходив з того, що ОСОБА_1 свої
зобов'язання щодо повернення грошових
коштів, отриманих у борг відповідно до
Угоди № 5 від 01 липня 2008 року не виконав,
внаслідок чого утворилась
заборгованість за позикою у розмірі 1 148
306 грн. Також суд першої інстанції вірно
відмовив у задоволенні позову про
стягнення втрат від інфляції, так як
позика надавалася в іноземній валюті, у
той час як індекс інфляції (індекс
споживчих цін) це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купує населення для невиробничого
споживання, а ціни в Україні
встановлюються в національній валюті
гривні.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
ОСОБА_3 не має права вимагати від ОСОБА_1
сплати відсотків за користування
позикою, а сама угода № 5 від 01 липня 2008
року є удаваним правочином, колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до постанови Верховного
Суду України від 18 липня 2012 року,
прийнятої за результатами розгляду
заяви про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 грудня 2011 року у справі про
стягнення коштів за договором позики,
договір позики як загальна договірна
конструкція є підставою для виникнення
правовідносин, учасниками яких є
будь-які фізичні або юридичні особи,
оскільки ЦК України не містить жодного
виключення як щодо суб'єктного складу,
так і щодо права на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок їх
одержання встановлюється договором (ч.
1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що
Закон України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини спеціальних суб'єктів -
учасників ринку фінансових послуг, і не
поширюється на всіх інших юридичних і
фізичних осіб - суб'єктів договору
позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК
України.

Враховуючи зазначене, посилання
апелянта на Закон України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
удаваність угоди № 5 та відсутність у
ОСОБА_3 права вимагати сплати відсотків
за користування позикою є
необґрунтованими.

Не заслуговують на уваги доводи
апелянта про порушення судом першої
інстанції правил територіальної
підсудності, оскільки в Угоді № 5 від 01
липня 2008 року визначено, що повернення
коштів повинно здійснюватися за місцем
проживання ОСОБА_3, останній
зареєстрований і проживає у квартирі
АДРЕСА_1, що територіально відноситься
до Оболонського району м. Києва, а тому
згідно ч. 8 ст. 110 ЦПК України судом
відкрито провадження з додержанням
правил територіальної підсудності.

Таким чином, рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року є законним і обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, на законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді