Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/621/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Кулінка Л.Д.
Доповідач Франко В. А.
УХВАЛА

Іменем України

27.02.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючого : судді Франко В.А.,

суддів : Потапенко В.І., Черненко В.В.

за участі секретаря Задирака Н.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 27 грудня 2013року у
справі за позовом ОСОБА_2 до
Кіровоградського музичного училища
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

В С Т А Н О В И Л А :

6 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з зазначеним позовом до
Кіровоградського музичного училища.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
працювала в музичному училищі з 29.05.1991
року спочатку на посаді коменданта
гуртожитку музичного училища, а потім
за час роботи займала різні посади.

З 01.02.2012 року вона була переведена на
посаду сторожа і працювала до 28.01.2013
року. Наказом № 4-К від 28.01.2013 року її
було звільнено із займаної посади в
зв'язку з невідповідністю виконуваної
роботи за станом здоров'я, що
перешкоджає виконанню даної роботи за
п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що її було звільнено незаконно,
на підставі відповіді Кіровоградської
обласної лікарні про виявлені медичні
протипоказання під час її обстеження,
до виконання функціональних обов'язків
сторожа, що може призвести до
погіршення стану здоров'я. Проте в
даному випадку іншої посади
запропоновано не було, як це
передбачено нормами трудового
законодавства.

Вказала, що дійсно за останній рік вона
дуже часто хворіла, зверталася до
відповідних спеціалістів, перебувала
на лікарняному, але не може бути
звільненою з посади за п.2 ст. 40 КЗпП
України, так як не є інвалідом.

Також позивачем зазначено, що в цей час
вона періодично перебувала на
лікуванні та проходила відповідні
комісії МСЕК для вирішення питання
стосовно визнання її інвалідом, однак
за результатами обстеження їй надана
довідка, згідно якої її не визнано
інвалідом.

Окрім того позивач вважає, що їй
спричинено моральну шкоду, оскільки в
зв'язку з незаконним звільненням їй
доводилося докладати додаткових
зусиль для організації свого життя,
вона змушена була пояснювати родичам
чому не отримує заробітної плати та не
може утримувати сім'ю, змушена була
позичати кошти у друзів та знайомих для
утримання себе й родини.

За таких підстав і просила скасувати
наказ Кіровоградського музичного
училища №4-к від 28.01.2013 року про
звільнення ОСОБА_2 сторожа навчального
корпусу училища з роботи у зв'язку із
виявленою невідповідністю в
виконуваній роботі за станом здоров'я,
який перешкоджає продовженню даної
роботи згідно медичного висновку (п.2
ст.40 КЗпП).

Поновити ОСОБА_2 на посаді сторожа
навчального корпусу Кіровоградського
музичного училища з 28.01.2013 року та
стягнути на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
28.01.2013 року по день поновлення на роботі
в розмірі 6738,00 грн. та моральну шкоду в
розмірі 100000.00 грн.

Поновити строк звернення до суду у
зв'язку з тим, що вона пропустила його з
поважних причин, а саме перебувала на
лікуванні, що підтверджується доданими
до матеріалів справи доказами.

В доповненні до позовної заяви
зазначила, що 23.05.2013 року отримала
рішення обласної МСЕК №1 про
невизнання її інвалідом, таким чином
лише з цього моменту у неї з'явились
підстави вважати звільнення
незаконним та пропущений строк вважати
з моменту невизнання її інвалідом (а.с.
78-79).

Рішенням районного суду м. Кіровограда
від 27 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 було відмовлено з тих
підстав, що позивачем без поважних
причин пропущено строк звернення до
суду, встановлений статтею 233 КЗпП
України.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_2 та її представник
адвокат ОСОБА_3 підтримали доводи
апеляційної скарги.

Зокрема зазначили, що зі змісту наказу
№4-к від 28.01.2013 року про звільнення
вбачається, що підставою його
винесення є стійке зниження
працездатності позивача, яке
підтверджене листом обласної лікарні
від 16.01.2013 року.

Представник позивача ОСОБА_3 пояснив,
що позивач погоджувалась з наказом про
звільнення так як добросовісно
помилялась щодо стійкості зниження
своєї працездатності.

Позивач також пояснила, що вона не
оскаржувала наказ про своє звільнення
у передбачений законом строк так як до
звільнення часто хворіла та перебувала
на лікарняних, проходила різні
обстеження має проти покази на певні
робити та посади, а тому добросовісно
помилялась щодо стійкості зниження
працездатності, а 23.05.2013 року коли
отримала відповідь обласної МСЕК №1
від 21.05.2013 року про невизнання її
інвалідності з того часу вважає, що її
незаконно звільнили з роботи.

Пояснила також, що оскільки у період з
28.01.2013 року по 23.05.2013 року добросовісно
помилялась щодо стійкості зниження
працездатності, з 5.06.2013 року по 25.07.2013
року знаходилась на амбулаторному
лікуванні, а 31.07.2013 року їй надавалась
медична допомога через її хворобливий
стан, тому вважає, що з поважних причин
пропустила строк для оскарження
незаконності свого звільнення у цей
період.

Представник відповідача заперечив
проти доводів апеляційної скарги, як
надуманої та не обґрунтованої,
погоджуючись з рішенням суду. Пояснив,
що позивачу, яка останнім часом до
звільнення працювала сторожем, завжди
ішли назустріч через її хворобливий
стан, оскільки вона тривалий час хворіє
починаючи з 2004 року. Їй було
запропоновано посаду прибиральниці,
від якої вона відмовилась про що було
складено акт, який є в матеріалах
справи. Відмовляючись працювати
прибиральницею, позивач вимагала, щоб
її було звільнено з роботи за станом
здоров'я. Своє звільнення вона не
оскаржила в передбачений законом
строк, що свідчить про її згоду .Також
вважає що позивачем було пропущено
строк звернення до суду без поважних
причин і до суду звернулась після того,
як їй не було встановлено групу
інвалідності.

Заслухавши доповідача, осіб які
з'явились у судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст..303 ЦПК України,
розглянувши матеріали справи , колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
повно та об'єктивно дослідив всі
обставини справи і вірно застосував
норми матеріального права, зокрема, що
регулюють правовідносини сторін.

Встановлено що позивач 29.05.1991 року була
прийнята комендантом
Кіровоградського музичного училища.

Згідно наказу № 14-К від 31.01.2012 року її
було переведено на посаду сторожа
(а.с.5).

Наказом № 4-к від 28.01.2013 року позивача
було звільнено з роботи у зв'язку з
невідповідністю в виконуваній роботі
за станом здоров'я, який перешкоджає
продовженню даної роботи, згідно
медичного висновку (п.2 ст. 40 КЗпП
України). Підставою звільнення є лист
обласної лікарні № 229/31 від 16.01.2013 року
(а.с. 6).

Відповідно до листа Кіровоградської
обласної лікарні № 229/31 від 16.01.2013 року
вбачається, що ОСОБА_2 29.11.2012 року була
оглянута обласною ЛКК та встановлено,
що за станом здоров'я вона не може
виконувати функціональні обов'язки
сторожа. ОСОБА_2 Надано висновок за №
1846, про те, що вона підлягає
раціональному працевлаштуванню по
лінії ЛКК за місцем проживання (а.с. 11,57).

Згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку виявленої
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи.

Відповідно до пункту 21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6.11.1992 року (зі змінами) При розгляді
справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд
може визнати правильним припинення
трудового договору в тому разі, якщо
встановить, що воно проведено на
підставі фактичних даних, які
підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу чи громадян, яких він
обслуговує і неможливо перевести за
його згодою на іншу роботу.

Статтею 69 Основ законодавства України
про охорону здоров'я передбачено, що
медична експертиза з тимчасової втрати
працездатності громадян проводиться
лікарем або комісією лікарів у
закладах охорони здоров'я незалежно
від форми власності, а також лікарями,
що провадять господарську діяльність з
медичної практики як фізичні особи -
підприємці.

Під час проведення медичної експертизи
з тимчасової втрати працездатності
визначаються необхідність і строки
тимчасового переведення працівника у
зв'язку з хворобою на іншу роботу,
приймається рішення про направлення на
медико-соціальну експертну комісію для
визначення наявності та ступеня
тривалої або постійної втрати
працездатності.

Порядок організації та проведення
медико-соціальної експертизи
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до пункту 1.3 „Положення про
експертизу тимчасової
непрацездатності" , затвердженого
Наказом Міністерства охорони здоров'я
України № 189 від 09.04.2008 року,
непрацездатність (утрата
працездатності) - це стан здоров'я
(функцій організму) людини, обумовлений
захворюванням, травмою тощо, який
унеможливлює виконання роботи
визначеного обсягу, професії без шкоди
для здоров'я.

Пункт 5.3.5 Положення вказує, що
Лікарсько-консультативна комісія
закладу охорони здоров'я надає
рекомендації щодо раціонального
працевлаштування хворих.

Тобто вище зазначене свідчить, що
надання висновків про неможливість
виконання певних трудових обов'язків є
виключною прерогативою
медико-соціальної експертизи.

Довідки, виписки з медичної картки
хворого, направлення, заключення ,
епікризи хворої ОСОБА_2, свідчать про
часті хвороби позивача
(а.с.7,8,10,12,22,23,27,106-110).

Матеріали справи містять заяву
позивача від 6.09.2012 на ім'я директора
музучилища про термінове вирішення
питання щодо перебування її на посаді
сторожа згідно висновку лікарів (а.с.40).

З відповіді адміністрації музучилища
за №329 від 6.09.2012 року на цю заяву слідує,
що висновок комісії лікарів носить
рекомендаційний характер. Для
з'ясування можливості перебування
позивача на займаній посаді
розроблено тимчасовий графік сторожів.
Також запропоновано позивачу змінити
посаду сторожа на посаду прибиральниці
( а.с.41).

Згідно актів №№1,2 від 6.09.2012 року
вбачається, що позивач відмовилась
отримувати відповідь на її заяву та
наполягала на звільненні її за станом
здоров'я (а.с.42-43).

Розпорядженням від 06.09.2012 року „Про
направлення на ЛКК ОСОБА_2" з метою
уникнення ускладнення гіпертонічної
хвороби позивача під час перебування
на робочому місці ,направлено її на
проходження ЛКК, про що позивач була
ознайомлена в усній формі згідно
складеного акту, оскільки не бажала з
ним ознайомитись (а.с.44,45).

Із звернення адміністрації музучилища
за №367 від 25.09.2012 року до заступника
управління охорони здоров'я
облдержадміністрації з проханням
провести профілактичний медичний
огляд і надати висновок про професійну
придатність згідно стану здоров'я
ОСОБА_2, зокрема зазначено, що
звернутись до управління охорони
здоров'я змусили постійні усні заяви
ОСОБА_2 про бажання звільнитись за
станом здоров'я. Адміністрація та
профспілковий комітет училища
прийняти однозначного рішення на
підставі висновку , що діє тимчасово та
носить рекомендаційний характер, не
мають можливості.(а.с.46).

Також з листа відповідача головному
лікарю Кіровоградської обласної
лікарні Андрєєвій Л.М. від 21.11.2012 року
про обстеження сторожа ОСОБА_2, слідує,
що позивач скаржиться до управління
культури і туризму Кіровоградської
облдержадміністрації, по гарячій лінії
до голови облдержадміністрації та
постійно звертається до адміністрації
училища про звільнення її за станом
здоров'я посилаючись на медичні
висновки, надані їй лікувальними
закладами.(а.с.48)

В своєму рішенні суд першої інстанції
обґрунтовано зазначив, що в матеріалах
справи відсутні докази того, що
підставою звільнення позивача були
фактичні данні які ґрунтувались на
висновках медико-соціальної
експертизи.

Разом з тим встановлено в суді
апеляційної інстанції, та підтверджено
вищезазначеними доказами, що ОСОБА_2 не
тільки погоджувалась зі своїм
звільненням за п.2 ст.40 КЗпП України, а й
вимагала про звільнення її за станом
здоров'я.

Лише після отримання нею листа
Обласної МСЕК № 1 від 21.05.2013 року та
довідку про невизнання інвалідом,
позивач вирішила звернутися в суд з
даним позовом.(а.с.28,29).

Відповідно до ч. 1 статті 233 Кодексу
законів про працю України працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Як вже зазначалось вище, позивача
звільнено з посади сторожа 28.01.2013 року,
з чим вона погоджувалась та не
оскаржувала в передбачений законом
строк. До суду з вищезазначеним позовом
про вона звернулася 06.08.2013 року, тобто з
пропуском строку ( а.с. 1).

Стаття 234 КЗпП України передбачає, що у
разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу суд першої інстанції може
поновити ці строки.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верховного суду України „Про практику
розгляду судами трудових спорів „ №9
від 6.11.1992 р. (зі змінами) встановлений
статтею 233 КЗпП строк звернення до суду
застосовується незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
статтею 233 Кодексу законів про працю
України місячний строк поширюється на
всі випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору.
Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін.

Із відповіді комунального закладу
«Поліклінічне об'єднання м.
Кіровограда» № 2184/01-09 від 19.08.2013 року
вбачається, що позивач періодично
перебувала на амбулаторному лікуванні,
та зазначено періоди перебування її на
амбулаторному лікуванні (а.с.97).

Відмовляючи позивачу в позові, суд
першої інстанції обґрунтовано
зазначив, з чим погоджується і колегія
суддів, що доводи позивача щодо
поважності пропуску строку з причини
перебування на амбулаторному
лікуванні є необґрунтованими,
оскільки амбулаторне лікування - це
організація медичної допомоги хворим,
що приходять до медичного закладу або
лікування, що проводиться дома (на
відміну від стаціонарного лікування,
що здійснюється поміщенням пацієнта в
лікарню).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду , що амбулаторне
лікування позивача не могло бути
перешкодою для своєчасного звернення
до суду.

За таких обставин рішення суду є
законним та обгрунтованим,
постановленим з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Обставини, на які посилається скаржник
в апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань ,а тому рішення
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303,307, 308,313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
Михайлівни- відхилити

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 27 грудня 2013року
-залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді