Номер провадження № 22-ц/785/106/14
Головуючий у першій інстанції Жигулін
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

Суворова В.О.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 13 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,-

встановила:

У листопаді 2012 року позивачка
звернулася до суду з зазначеним
позовом, посилаючись на те, що вона є
власником житлового будинку з
господарськими будівлями на земельній
ділянці площею 0,0462 га за адресою
АДРЕСА_1. Відповідач є власником
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2,
на якому відповідач встановив паркан
на відстані менше ніж один метр від
стін її будівель, що перешкоджає
належному користуванню гаражами літ.
«Г», «Б», літньою кухнею літ. «В», сараєм
літ. «Д» та навісами літ. «Е», «Ж».

На підставі зазначеного просила суд
усунути перешкоди у користуванні
належними їй будівлями та земельною
ділянкою за висновком експерта від 12
серпня 2013 року шляхом демонтажу та
переносу несучих конструктивних
елементів паркану - стійки та рейки на
земельну ділянку відповідача, а цоколь
паркану після незначної реконструкції
може бути використаний нею як
вимощення сараю літ. «Д». також
позивачка зазначила, що зазначені
перешкоди відповідач вчиняє більше
чотирьох років, тому просила стягнути
моральну шкоду у розмірі 7500 грн. та
судові витрати у розмірі 7464 грн..

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 13 листопада
2013 року зобов'язано ОСОБА_3 в межах
сараю літ. «Д», що належить на праві
власності ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 по
довжині паркану з азбестоцементних
листів загальною довжиною 9,93 м. на 27 см.
з півдня та 32 см. з півночі, за висновком
експерта від 12 серпня 2013 року у
додатках 4 та 5, в межах заступу 27 см.
перенести на сторону земельної ділянки
за адресою АДРЕСА_2 рейки, стойки та
цоколь, а в межах заступу 32 см.
перенести цоколь паркану на сторону
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та
судові витрати у розмірі 7464 грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
постановити ухвалу про закриття
провадження у справі або залишення
позовних вимог без розгляду,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржене,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що встановлені відповідачем
рейки, стойки та цоколь з боку
земельної ділянки позивача є
самочинними, а тому підлягають
знесенню. Стягуючи на користь позивача
судові витрати по справі, суд виходив з
того, що стягувана сума підтверджена
матеріалами справи та є незаперечною.

Але колегія суддів повністю не може
погодитись з рішенням суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 13 листопада
2013 року зазначеним вимогам не
відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, що
позивачка ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 28.08.2007 року є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначений будинок з господарськими
будівлями і спорудами знаходиться на
земельній ділянці загальною площею 0,0462
га, яка належить позивачці на праві
власності згідно державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯИ № 372621 від 12.11.2009 року, виданого
на підставі рішення Ізмаїльської
міської ради № 2462-V від 21.08.2009 року.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві власності
належить земельна ділянка площею 0,0719
га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2,
що підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ № 109477 на підставі рішення
Ізмаїльської міської ради за № 99 від
21.07.2006 року.

Спільна межа між земельними ділянками
сторін становить 17,85 м..

На зазначеній межі знаходяться належні
позивачці господарські споруди: гараж
літ. «Г», та «Б», літня кухня літ.«В»,
сарай літ.«Д», а також навіси літ.«Е»,
«Ж».

Відповідач розташував свій паркан на
відстані менш ніж 1 м. від стін
господарських споруд позивачки.
Внаслідок чого відстань між стінами
зазначених споруд та парканом ОСОБА_3
становить 15-40 см, що унеможливлює
ОСОБА_4 вільний прохід до споруд та їх
обслуговування.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

У висновку судово будівельно-технічної
експертизи за № 05/12-2013 від 12.08.2013 року
експерт зазначив, що при спорудженні
паркану між земельними ділянками
сторін ОСОБА_3 було допущено відхилення
від визначеної кадастровими планами
лінії суміжної межі внаслідок чого в
його користуванні перебуває частина
належної ОСОБА_4 земельної ділянки
площею 1 кв.м., на якій розташовано
конструктивні елементи паркану,
зокрема цоколь та стійки (а.с.36). Як
зазначив експерт, для відновлення меж
суміжного землекористування достатньо
виконати демонтаж та перенос несучих
конструктивних елементів паркану -
стійки та рейки на земельну ділянку
ОСОБА_3, а цоколь паркану після
незначної реконструкції може
використовуватися як вимощення
будівлі під літ.«Д».

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
встановлені відповідачем рейки, стойки
та цоколь з боку земельної ділянки
позивачки є самочинними та підлягають
знесенню.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині стягнення витрат на оплату
експертизи у розмірі 2520 грн., витрат
пов'язаних з оплатою
земельно-кадастрової зйомки у сумі 500
грн., витрат пов'язаних зі сплатою
судового збору та призначення
експертизи на суму 214,6 грн., та судового
збору на суму 229,4 грн., оскільки
зазначені витрати підтверджуються
квитанціями, наявними в матеріалах
справи (а.с.3, 4, 52,53-54).

Але колегія суддів не може погодитися з
висновком суду першої інстанції щодо
відшкодування витрат пов'язаних з
оплатою послуг адвоката у розмірі 4000
грн., оскільки зазначені витрати
належним чином не підтверджені, а
наявна в матеріалах справи квитанція
(а.с.55), що видана самим адвокатом
ОСОБА_5, який діє в інтересах позивачки,
не є належним доказом, яка засвідчує
понесені витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем в галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Інтереси позивача в суді представляв
за ордером та згідно витягу з Договору
про представництво та надання правової
допомоги від 05.11.2012 року адвокат ОСОБА_5
(а.с.7-8).

Вирішуючи вимоги в частині стягнення
витрат на правову допомогу на користь
ОСОБА_4 з відповідача, пов'язаних з
розглядом справи, суд повинен виходити
з положень п. 2 ч. 2 ст. 79, ст.ст. 84, 88 ЦПК
України, відповідно до яких, до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи,
належать витрати на правову допомогу.
Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом. Стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог тощо.

Стаття 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» за № 4191-VІ
від 20.12.2011 року передбачає, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не можуть перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

За таких обставин, аналіз наведених
вище норм цивільного законодавства дає
підстави для висновку про те, що з
відповідача на користь ОСОБА_4 можуть
бути стягнені витрати на правову
допомогу, яка надавалася у судовому
засіданні і за наявності належних та
допустимих доказів - під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням.

Але, оскільки позивачкою не надано до
суду акт виконаних робіт за договором,
розрахунок витрат часу, витраченого
адвокатом на вивчення справи в суді, на
участь в судовому розгляді та на
вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням, якщо вони мали
місце, то колегія вважає, що сплачені
нею за квитанцією витрати не доведені
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких підстав витрати позивачки на
правову допомогу не підлягають
стягненню з відповідача.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, які фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» зазначено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступень зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації.

Обґрунтовуючи стягнення з відповідача
моральної шкоди у розмірі 1000 грн., суд
першої інстанції виходив с того, що
позивачка на протязі тривалого часу не
могла безперешкодно користуватися
своїми господарськими спорудами, що
спричинило їй незручності та душевні
страждання, зазначені обставини
порушили звичний образ її життя та
добросусідські відносини.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції, обґрунтовано стягнув з
відповідача на користь позивачки 1000
грн., у якості відшкодування моральної
шкоди. При цьому суд виходив із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
стягнення з ОСОБА_3 витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката, є
необґрунтованим, тому рішення суду в
цій частині підлягає зміні з відмовою в
задоволенні позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
витрат, пов'язаних з оплатою послуг
адвоката, у розмірі 4000 грн..

В іншій частині рішення відповідає
вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, є
законним, обґрунтованим та
справедливим, а тому у решті його слід
залишити без змін.

Таким чином, викладені в апеляційній
скарзі доводи не дають підстав для
висновку про повне скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, ст. 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 13 листопада
2013 року змінити. У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3
витрат пов'язаних з оплатою послуг
адвоката у розмірі 4000 грн. відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко