Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/697/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

05 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2013 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості

В С Т А Н О В
И Л А:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості.

В позові зазначало, що відповідно до
укладеного договору №б/н від 18.01.2007
року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі
4000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом. У
порушення вимог кредитного договору,
ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним
договором не виконав. У зв'язку з чим,
станом на 31.10.2013 року у ОСОБА_2 має
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 15469,42 грн., яка складається з:
заборгованості за кредитом - 3691,73 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 8091,22 грн.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 2473,64 грн., а
також штрафів: штраф (фіксована
частина) - 500 грн., штраф (процентна
складова) - 712,83 грн.

Посилаючись на викладені обставини
банк просив стягнути з ОСОБА_2 на свою
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість у розмірі 15469,42 грн. за
кредитним договором №б/н від 18.01.2007
року, та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2013 року
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 18.01.2007 року на
загальну суму - 14756,59 грн. та судовий
збір в сумі 229,40 грн. в задоволені іншої
частини позовних вимог відмовлено.

В частині часткового задоволення
позовних вимог судом першої інстанції
рішення суду першої інстанції банком в
апеляційному порядку не оскаржене, а
тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 12
від 24 жовтня 2008 року „Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" апеляційним
судом не перевіряється.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
незаконність, порушення норм
матеріального та процесуального права,
пропуск строку позовної давності
позивачем, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просять
рішення суду скасувати, та ухвалити
нове рішення, яким у задоволені позову
відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2, представника позивача
Кузьмінова Д.В., перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

18.01.2007 року сторонами укладено
кредитний договір, за яким ОСОБА_2
отримав кредит у розмірі 4000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. ОСОБА_2
зобов'язання за вказаним договором не
виконав та станом на 31.10.2013 року має
заборгованість за цим у розмірі 14756,59
грн., яка складається з заборгованості
за кредитом - 3691,73 грн., заборгованості
по процентам за користування кредитом -
8091,22 грн., заборгованість по комісії за
користування кредитом - 2473,64 грн.,
штраф - 712,83 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції з дотриманням вимог ст. ст.
212 - 215 ЦПК України належно оцінив
надані сторонами докази, виконав всі
вимоги цивільного судочинства і
вирішив справу згідно з законом,
вирішивши питання наявності обставин,
якими обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про часткове задоволення
позову.

Судом вірно врегульовано спірні
правовідносини і оскаржене рішення
відповідає ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054,
1055 ЦК України, з системного аналізу
яких вбачається, що зобов'язання за
договором, у тому числі за договором
кредиту, за яким кредитодавець надає
кошти, а позичальник зобов'язується їх
повернути за сплатою процентів, є
обов'язковими для виконання сторонами,
має виконуватися належним чином, з
застосуванням відповідальності за
порушення грошового зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач не укладав вищевказаного
кредитного договору, не складав заяви
про видачу кредиту і не підписував її
не знайшли свого підтвердження.

Ці доводи суперечать вимогам ст. ст. 10,
60 ЦПК України, які зобов'язують
відповідача на засадах змагальності
доводити свої заперечення
переконливими, належними та
припустимими доказами. Фактично
апелянт ґрунтує заперечення власними
припущеннями, що прямо заборонено ч. 4
ст. 60 ЦПК України, яка визначає, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції роз'яснював
відповідачу право заявити клопотання
про проведення судової почеркознавчої
експертизи. Проте останній цим правом
не скористався.

Враховуючи наведені доводи
апеляційної скарги під час
апеляційного розгляду у порядку ч. 4 ст.
10 ЦПК України відповідачу
роз'яснювалося право на проведення
судової почеркознавчої експертизи,
роз'яснювався порядок її призначення
та наслідки відсутності доказів на
підтвердження його заперечень в цій
частині.

Представник позивача не заперечував
проти призначення вказаної судової
експертизи.

Судом був наданий тиждень перерви у
судовому засіданні задля надання
відповідачу можливості підготувати
необхідні матеріали для призначення
експертизи, зокрема вільних зразків
почерку, підписів.

Вказані роз'яснення в частині
необхідності надання вільних зразків
підпису у кількості не менше ніж на 15
документах відповідають Інструкції
про призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень,
затвердженій наказом Міністерства
юстиції України від 08.01.1998р. №53/5 у
редакції наказу №1950/50 від 26.12.2012р.

В засіданні апеляційного суду 05.03.2014р.
відповідач клопотання про призначення
судової почеркознавчої експертизи не
заявив.

Судова колегія не має передбачених
законом підстав для призначення
вказаної експертизи за власною
ініціативою, оскільки за ст. 145 ЦПК
України у даному випадку її
призначення не віднесено до
обов'язкового.

За встановлених обставин доводи
апеляційної скарги щодо відсутності
факту укладення кредитного договору не
можуть братися до уваги, оскільки в
матеріалах справи наявні документи,
які підтверджують, що сторони, діючи
вільно та відповідно ст. ст. 6, 627 ЦК
України уклали договір кредиту.

Крім того, вказані доводи не
узгоджуються з поясненнями
відповідача у засіданні апеляційного
суду, що він частково вносив кошти у
погашення боргу за цим договором.

Згідно ст. ст. 207, 1055 ЦК України
кредитний договір укладається у
письмовій формі і вважається вчиненим
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або декількох
документах де відображена воля сторін.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно із заявою відповідача про
укладення кредитного договору (а.с.6)
термін дії кредитного ліміту
відповідає терміну дії карти.

Апеляційним судом перевірені доводи
апеляційної скарги щодо пропуску
банком строку позовної давності та
необхідності відмови у позові з цієї
підстави.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Кредитний договір між ПАТ КБ
"ПриватБанк" і відповідачем є
споживчим і тому на нього
розповсюджуються положення Закону
України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до положення п. 7 ч. 13 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів" кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Відповідно до п. 1.2 умов надання
банківських послуг (а.с.7-10), ці умови
регулюють відносини між банком та
клієнтом щодо відкриття та
обслуговування карткового рахунку
клієнта, а також інших банківських
послуг, указаних в заяві.

Пунктом 9.12 цих умов встановлено, що
договір діє упродовж 12 місяців з
моменту підписання, також передбачено
автоматичне пролонгування дії
договору на такий самий строк у разі,
якщо жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення договору.

Досліджуючи питання про строк дії
кредитної картки та умови користування
платіжною карткою, судова колегія
виходить з того, що п. 3.1.3. розділу 3
правил користування платіжною карткою
зазначено, що по закінченні строку дії
картка продовжується Банком на новий
строк шляхом надання карти з новим
строком дії, якщо раніше не надійшла
письмова заява про закриття
картрахунку.

Тому відповідно до п. 9.3. правил надання
банківських послуг можна зробити
висновок про те, що картрахунок
відкритий на невизначений термін, що
надає підстави вважати, що строк
позовної давності не пропущений.

Враховуючи, що в даній справі жодна із
сторін не інформувала іншу про
завершення дії договору, договір на час
звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" до суду є
діючим і тому строк позовної давності
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості позивачем не
пропущений. Відповідно є правильним
висновок рішення суду першої
інстанції, що порушене право підлягає
захисту шляхом задоволення позовних
вимог про стягнення заборгованості за
кредитом, а також стягнення витрат зі
сплати судового збору.

Доводи апеляційної скарги стосуються
питання незастосування судом першої
інстанції строку позовної давності,
який відповідач вважає таким, що сплив
за відсутності у позивача поважних
причин його пропуску.

Вказаний довід не знайшов
підтвердження під час апеляційного
розгляду і є спростованим з
урахуванням правової позиції
Верховного Суду України від 20.11.2013р. у
справі №6-126цс13, яку суд бере до уваги
відповідно вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У даній справі строк позовної давності
не може вважатися таким, що сплив,
виходячи з обставин та підстав,
наведених вище у цій ухвалі.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2013 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: