Справа № 372/5018/13-ц Головуючий у І
інстанції Мостовий Р.П.Провадження №
22-ц/780/1587/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Малорода О.І.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 18
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив усунути
перешкоди у користуванні належною
йому земельною ділянкою, відновити
стан земельної ділянки, який існував до
порушення прав позивача, шляхом
зобов'язання відповідача перенести
існуючий бетонний паркан з земельної
ділянки позивача.

Позов обґрунтовував тим, що він є
власником земельної ділянки площею 0,0688
га, на підставі державного акту
виданого 29.12.2012 року, яка відведена йому
на підставі рішення Козинської
селищної ради №91/33 від 25.12.1995 року для
ведення садівництва та розташована в
смт.Козин. По сусідству з його
земельною ділянкою розташована
земельна ділянка відповідача, яка
відведена йому на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю від 12.11.2002 року. При оформленні
дубліката державного акта на право
власності на його земельну ділянку
було виявлено накладення земельних
ділянок позивача та відповідача, а при
виготовленні технічної документації
щодо встановлення меж земельної
ділянки позивача ТОВ «Компанія
земельні справи» в березні 2013 року
встановлено, що на земельній ділянці
позивача знаходиться бетонна
огорожа, яка проходить по всій
земельній ділянці і встановлена
відповідачем.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 18 грудня 2013 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
його незаконність і
необґрунтованість, неправильне
застосування судом норм матеріального
права і порушення норм
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
земельна ділянка належить відповідачу
на праві власності, таке право
посвідчено належним
правовстановлюючим документом -
державним актом, який є чинним і не
оспорений позивачем.

Також суд зазначив, що посилання
позивача на технічну характеристику,
місце розташування, відстані від
межі споруди (бетонний паркан), яку
позивач просить перенести, є
недоведеними.

Крім цього, суд погодився із
доводами відповідача про
встановлення паркану по фактичним
межам виділеної йому земельної
ділянки з врахуванням вимог ст.107
Земельного кодексу України.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
передбачених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Згідно із ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Судом першої інстанції встановлено,
що 29 грудня 2012 року на ім.'я ОСОБА_1
замість державного акта серія КВ ( у
зв'язку з втратою) видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку, розташовану в с.м.т.Козин
Обухівського району площею 0,0688га для
ведення садівництва.

В акті вказано, що земельна ділянка
виділена на підставі рішення
Козинської селищної ради№91/33 від
25.12.1995 року.

У справі є незавірена фотокопія
державного акту на право власності
на земельну ділянку серії КВ на ім.'я
ОСОБА_1, виданого 5 вересня 1996року.
(а.с.5).

ОСОБА_2 є суміжним землекористувачем
і йому на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,15 га із
цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та ведення
особистого підсобного господарства,
розташована в с.м.т.Козин,
вул..Старокиївська.

Право власності ОСОБА_2 посвідчується
державним актом на право власності,
виданим 12 листопада 2002року. (а.с.52).

В акті вказано, що земельна ділянка
виділена на підставі рішення
Козинської селищної ради від 25.11.1995
року №91/33, від 28.05.1998року№39/165, від
28.02.2002року №36/120.

Як вбачається із технічної
документації по земельно-кадастровій
інвентаризації та узгодженню
зовнішніх меж земельної ділянки, що
перебуває у власності ОСОБА_2,
виготовленої у 2011 році, при
проведенні інвентаризації землі в
кадастровому плані зазначено
остаточна площа земельної ділянки
0,1480га.

30.06.2011 року вказана земельна ділянка
площею 0,1480 га згідно акту
встановлення та погодження на
місцевості зовнішніх меж
землекористування відведена в
натурі ОСОБА_2 (а.с.69).

ОСОБА_1 суміжним землекористувачем
не зазначено.

Крім цього рішенням Козинської
селищної ради від 28.02.2002року
довиділено ОСОБА_2 земельну ділянку
розміром 0,03га. (а.с.77).

На підставі рішення Козинської
селищної ради від 22.01.2010 року ОСОБА_2
надано дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в користування на
умовах оренди площею 0,0447 га по
вул..Старокиївська для сінокосіння та
випасання худоби.

В 2010 році вказана земельна ділянка
площею 0,0447 га згідно акту відведена
ОСОБА_2 в натурі (на місцевості)
(а.с.105).

В числі суміжних землекористувачів
ОСОБА_1 також не значиться.

З довідки Козинської селищної ради
від 18.10.2011 року, технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки
ОСОБА_1, пояснень сторін вбачається
накладення земельної ділянки, якою
користується ОСОБА_3, із земельною
ділянкою, яка належить ОСОБА_2

Відповідно до ст.22 Земельного кодексу
України (в редакції 1991 року), чинній на
час видання ОСОБА_1 в 1996році
державного акту, право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Статтею 125 Земельного кодексу України
( в редакції станом на час отримання
12.11.2002 року державного акту ОСОБА_2.)
право власності на землю та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем
документа, що посвідчує право
власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її
меж у натурі (на місцевості),
одержання документа, що посвідчує
право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

З врахуванням вказаних вимог закону
ОСОБА_1 з 5 вересня 1996року до 29.12.2012
року, коли отримав новий державний
акт, відповідно до вимог ст.22
Земельного кодексу України (в
редакції 1991 року), ст.125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку не набув, оскільки
межі вказаної земельної ділянки йому
не були відведені в натурі.

Після отримання вказаного державного
акту 29 грудня 2012 року земельна
ділянка ОСОБА_1 в натурі не
виділялась.

Представник позивача в суді
апеляційної інстанції не зміг
пояснити яким чином використовує
земельну ділянку ОСОБА_1

Технічна документація із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки ОСОБА_1 виготовлена ТОВ
«Компанія земельні справи» в 2013 році.

Відповідно до акту від 15.03.2013року
при проведенні робіт по виносу в
натуру (на місцевість) межових знаків
на земельній ділянці ОСОБА_1 виявлено
неможливість доступу до окремих
точок в зв'язку з наявністю на
території бетонного паркану.

Натомість відповідач ОСОБА_2
відповідно до вимог ст.125 Земельного
кодексу України набув право
власності на земельну ділянку, межі
земельної ділянки йому встановлені в
натурі, ним отримано державний акт
та проведено його державну
реєстрацію.

Відповідно до фактичного
використання, за відсутності даних
про суміжного землекористувача
ОСОБА_1, відповідачем по межі
відведеної йому в натурі земельної
ділянки було встановлено паркан.

Встановивши вказані обставини
справи, суд з врахуванням доказів
сторін на підтвердження - заперечення
позову, обставин справи, вимог
матеріального права прийшов до
законного і обґрунтованого висновку
про відсутність правових підстав
задоволення позову.

Позивач не довів свого позову, що є
його обов'язком відповідно до
ст.ст.10,60 ЦПК України.

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги на те, що
суд не врахував лист Козинської
селищної ради№ 964 від 18.10.2011 року
згідно якого при оформленні
дублікату державного акту виявлено
накладення земельної ділянки
позивача із земельною ділянкою
відповідача, технічну документацію
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки ОСОБА_1,
виготовлену ТОВ «Компанія земельні
справи», до складу якої входить акт
від 15.03.2013 року, яким виявлено
наявність на земельній ділянці
позивача бетонної огорожі,
встановленої відповідачем, є
необґрунтованими і не впливають на
законність і обґрунтованість рішення
суду.

Дійсно в рішенні суду не міститься
посилань на вказані письмові докази,
проте відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України апеляційний суд, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дав оцінку
вказаним доказам в сукупності з
іншими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги на
незаконність і необґрунтованість
рішення, неправильне застосування
судом норм матеріального права і
порушення норм процесуального права
не заслуговують на увагу і не
спростовують висновків суду про
відсутність правових підстав
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308 ,315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 18 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: