Справа № 462/1325/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 лютого 2014 року Залізничний районний
суд м. Львова в складі:

головуючого - судді
Боровкова Д.О.

при секретарі
Волянському А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Львові
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 в інтересах підопічного ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (третя особа: орган
опіки і піклування Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради) про визнання правочинів
недійсними та скасування реєстрації
права власності,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом в
інтересах ОСОБА_2, у якому просить
визнати недійсними договір про
розподіл ідеальних частин квартири
АДРЕСА_1 від 16 серпня 2004 року, договір
дарування частини зазначеної квартири
від 16 серпня 2004 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та договір
купівлі-продажу цієї квартири від 22
вересня 2005 року, укладений між
відповідачами; скасувати реєстрацію
права власності на зазначену квартиру;
скасувати заяву ОСОБА_2 про згоду на
продаж частини квартири АДРЕСА_1
малолітнього сина ОСОБА_5 від 1 липня 2005
року. Свої вимоги мотивує тим, що
рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 22.06.2011 року було ухвалено
скасувати розпорядження органу
приватизації ДК "ЛОРТА" про передачу
житла у приватну спільну сумісну
власність сім'ї ОСОБА_2 від 10.03.2004 р. за №
339 та визнати недійсним свідоцтво про
право власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5
на квартиру АДРЕСА_1. Підставою для
винесення слугувало те, що
приватизація спірної квартири була
проведена з порушенням вимог ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», оскільки
ОСОБА_2 не підписував та не подавав
заяви на приватизації. Ухвалою
апеляційного суду Львівської області
зазначене рішення було залишено в силі.
Таким чином, всі вищевказані правочини
укладені з порушенням ст. 215 ЦК України.
В зв'язку із наведеним, просить позов
задовольнити.

У судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали, дали
пояснення аналогічні наведеному,
просять позов задовольнити.

У судовому засіданні
відповідачка ОСОБА_3 та її представник
проти позову заперечили, подали
письмову заяву, в якій просять до
спірних правовідносин застосувати
строк позовної давності /а.с.46/, при
цьому додатково пояснивши, що ОСОБА_2
мав намір відчужити свою частку
квартири АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_5
Крім того, договір купівлі-продажу,
який був укладений між відповідачами
не може бути розірваний на підставі
ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, оскільки
позивач мала звернутися до суду з
віндикаційним позовом в порядку ст.ст.
387,388 ЦК України. В зв'язку з вказаним,
просять у позові відмовити.

Суд ухвалив розглядати справу без
участі відповідача ОСОБА_4 та
представника третьої особи, які
належним чином повідомлялися про час і
місце судових засідань, проте до суду
не з'явилися, заперечень не подали,
проте матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідачки та її представника,
вивчивши матеріали справи, оглянувши
матеріали цивільних справ №№ 2-0-36/11 та
2-372/11, суд прийшов до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України (в
редакції чинній на момент укладання
договорів) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно з ст. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно витягу з протоколу № 40
спільного засідання адміністрації та
профкомітету ДК «Лорта» від 20.04.1999 р.
прийнято рішення про надання квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на сім'ю з двох осіб: він
та дружина.

15.06.1999 р. на підставі вищезгаданого
рішення ОСОБА_2 видано ордер № 388 на
право зайняття ним та дружиною ОСОБА_3
кв. АДРЕСА_1

Згідно довідки про склад сім'ї станом
на 15.03.2004 р. в АДРЕСА_1 було
зареєстровано троє осіб: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_5

На підставі розпорядження органу
приватизації № 339 від 10.03.2004 р. ОСОБА_3
ОСОБА_2, ОСОБА_5 видано свідоцтво про
право спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1, реєстрація права
власності за вказаними особами
здійсненна 22.03.2004 року.

16.08.2004 року між відповідачкою ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був укладений договір про
розподіл ідеальних частин квартири
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у реєстрі за № 1302 /а.с.12/.
Згідно умов зазначено договору за
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх сином ОСОБА_5 було
визначено по 1/3 ідеальній частині права
власності на спірну квартиру.

Також, 16.08.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
був укладений договір дарування
частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у реєстрі за № 1304 /а.с.13/,
зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2
подарував відповідачці 1/3 частину
спірної квартири.

22.04.2004 року між відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований у
реєстрі за № 1509 /а.с.15/. Згідно умов
якого відповідачка продала ОСОБА_4
спірну квартиру.

Всі вищезазначені обставини вже були
встановлені рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 22.06.2011 року
у цивільній справі № 2-372/11 за позовом
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ДК
«ЛОРТА», ДЖКП ДК «ЛОРТА» (треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ПТ «Профіт») про
скасування розпорядження від 10.03.2004
року № 339 та визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 і тому ці обставини не
підлягають доказуванню в силу ч. 3 ст. 61
ЦПК України, а саме рішення суду від
22.06.2011 року має преюдиціальне значення
при вирішенні даної справи.

Так, зазначеним рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 22.06.2011 року
було ухвалено скасувати розпорядження
органу приватизації ДК "ЛОРТА" про
передачу житла у приватну спільну
сумісну власність сім'ї ОСОБА_2 від
10.03.2004 р. за № 339 та визнати недійсним
свідоцтво про право власності ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.
Підставою для винесення слугувало те,
що приватизація спірної квартири була
проведена з порушенням вимог ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», оскільки
ОСОБА_2 не підписував та не подавав
заяви на приватизації.

Підстави набуття права власності чітко
визначені законодавством України.

За таких обставин, суд приходить до
переконання, що на момент укладання
16.08.2004 року договорів про розподіл
ідеальних частин квартири та дарування
частини квартири АДРЕСА_1 не був
співвласником зазначеної квартири,
оскільки не набував на неї право
власності у встановленому законом
порядку, а відтак в нього не було ніяких
прав на розпорядження спірною
квартирою, якими наділений лише
власник в силу ч. 1 ст. 319 ЦК України.

Суд критично ставиться до твердження
відповідача про те, що позивач
пропустив строк позовної давності з
огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно акту амбулаторної судово -
психіатричної експертизи №649 від 18.08.2006
року ОСОБА_2 виявляє ознаки розладів
особистості та поведінки внаслідок
органічного ураження головного мозку у
вигляді помірно - вираженого
психоорганічного синдрому та
емоційно-вольових розладів. Наявні в
його психічному статусі симптоми
інтелектуально - містичного зниження,
емоційно-вольових розладів, порушення
критики до передбачення чи планування
власних дій, істотно впливають на
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними). Рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 24.11.2006 року ОСОБА_2 визнано обмежено
дієздатним, встановлено піклування та
піклувальником призначено ОСОБА_1 А
відтак ОСОБА_2 не міг захистити своє
порушене право у суді у визначені
строки.

З урахуванням наведеного рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 22.06.2011 року був поновлений строк
позовної давності та визнано недійсним
свідоцтво про право власності ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1,
зазначене рішення вступило в закону
силу 05.07.2012 року з моменту оголошення
ухвали апеляційного суду Львівської
області, саме тоді позивачу стало
достовірно відомо про порушення прав
її підопічного ОСОБА_2, як наймача
спірної квартири. З даним позовом
позивач звернулася до суду 18.02.2013 року.
За таких, обставин суд приходить до
висновку, що позивачем не був
пропущений строк позовної давності для
звернення з даним позовом до суду з
підстав зазначених у ньому.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги про
визнання договорів від 16.04.2004 року
недійсними підлягають задоволенню,
оскільки зазначені договори укладенні
з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, тому
що ОСОБА_2 ніколи не набував права
власності на квартиру АДРЕСА_1 у
встановленому законом порядку, а
відтак в нього не було ніяких прав на
розпорядження зазначеною квартирою.

Також, підлягає задоволенню вимога про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири
укладеного між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 з наступних підстав.

ОСОБА_3 не мала права відчужувати
квартиру АДРЕСА_1, оскільки набула
права власності на 2/3 частини цієї
квартири з порушенням чинного
законодавства, тому щ 1/3 частина
квартири була набута нею з порушенням
вимог ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а інша 1/3 частини була отримана
в дар з порушенням вимог ЦК України, про
що зазначалося вище.

Суд вважає безпідставним твердження
відповідача про те, що договір
купівлі-продажу квартири не може бути
розірваний на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК
України, оскільки на її думку позивач
мала звернутися до суду з
віндикаційним позовом в порядку ст.ст.
387,388 ЦК України, з огляду на таке.

Зі змісту п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» випливає, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

У ст. 216 ЦК України передбачено загальні
наслідки недійсності правочину,
відповідно до яких не дійсний правочин
не створює юридичних наслід ків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю, а
згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є
недійсним з мо менту його вчинення та
не породжує тих юри дичних наслідків,
задля яких укладався, у тому числі не
породжує переходу права власності до
набувача.

Разом із тим відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК
України за гальні наслідки недійсності
угоди застосовують ся, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Нормами ЦК України передбачені і інші
засади захисту права власно сті,
зокрема, ст. 387 цього Кодексу надано
влас нику право витребувати майно із
чужого неза конного володіння.

Проте, з аналізу ст.ст. 387,388 ЦК України
слідує, що лише власник має витребувати
майно із чужого неза конного володіння.

Як було достовірно з'ясовано, ОСОБА_2 не
є власником квартири АДРЕСА_1, а відтак
у позивача відсутні підстави для
звернення до суду з віндикаційним
позовом. За таких обставин, позивач
правильно вибрала спосіб захисту прав
свого підопічного, звернувшись з
позовними вимогами про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квртири з підстав зазначених у ст.ст.
203, 215, 216 ЦК України, оскільки в
результаті укладання договору
купівлі-продажу були порушенні права
ОСОБА_2 на користування квартирою
АДРЕСА_1.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Проте, відповідачка ОСОБА_3 з дитиною
продовжують жити у спірній квартирі,
відповідач ОСОБА_4 ніколи не вселявся у
цю квартиру, ці обставини визнані всіма
учасниками судового процесу, і тому в
силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню. Все наведене свідчить про
те, що договір-купівлі продажу квартири
не був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені
зазначеним договором.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
позовна вимога про визнання недійсними
договору купівлі-продажу квартири
підлягає задоволенню, оскільки
зазначений договір укладений з
порушенням вимог ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК
України

Щодо позовної вимоги про скасування
реєстрації права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_4, то ця
вимога є похідної від вимоги про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу. Беручи до уваги, що суд
задовольнив основну вимогу, то вимога
про скасування реєстрації права
власності на квартиру також підлягає
задоволенню.

Разом з тим, суд приходить до
переконання, що у задоволенні позовної
вимоги про скасування заяви ОСОБА_2 про
згоду на продаж частини квартири
АДРЕСА_1 малолітнього сина ОСОБА_5 від 1
липня 2005 року /а.с.14/ слід відмовити,
оскільки зазначена заява сама по собі
не створює ніяких прав та обов'язків
для позивача та її підопічного, та
ніяким чином не порушує їх інтереси, а
відтак спосіб у який позивач
звернулася за захистом прав свого
підопічного не відповідає вимогам ст. 16
ЦК України. За таких обставин, у
задоволені зазначеної вимоги слід
відмовити.

Крім того, з відповідачів в доход
держави слід стягнути 229 грн. 40 коп.
судового збору в рівних частках, тобто
по 114 грн. 70 коп. з кожного

Керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,209,212-215,218 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Договір про розподіл ідеальних частин
квартири АДРЕСА_1 від 16 серпня 2004 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований у
реєстрі за № 1302 - визнати недійсним.

Договір дарування частини квартири
АДРЕСА_1 від 16 серпня 2004 року, укладений
між ОСОБА_3 та

ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у реєстрі за № 1304 -
визнати недійсним.

Договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 22 вересня 2005 року,
укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у реєстрі за № 1509 -
визнати недійсним.

Реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 - скасувати.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в доход
держави 229 грн. 40 коп. судового збору в
рівних частках, тобто по 114 грн. 70 коп. з
кожного.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Залізничний районний суд м. Львова
шляхом подачі в десяти денний строк з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя:/підпис/

З оригіналом згідно. Рішення не
набрало законної сили.

Суддя:
Боровков Д.О.