АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 519 /2014
інстанції - ПіхурО.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Відділу державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції в м. Києві, ОСОБА_6, третя особа:
ОСОБА_4 про виключення з опису та
звільнення з-під арешту майна;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 24 вересня2013 року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 24.09.2013 року позов
ОСОБА_2 до Відділу ДВС Шевченківського
РУЮ в м. Києві, ОСОБА_6, третя особа:
ОСОБА_4 про виключення з опису та
звільнення з-під арешту майна
задоволено. Виключено з опису та
звільнено з-під арешту Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2
на праві власності, оскільки вказана
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_5, діючи в інтересах ОСОБА_4, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 Посилається на
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне з'ясування
обставин, які мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції порушено правила
підсудності, дана справа не підсудна
Шевченківському районному суду
м.Києва, так як позивачка ОСОБА_2 не є
стороною виконавчого провадження. На
думку апелянта, даний позов є
публічно-правовим, а тому має
розглядатися в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки позивачем заявлено вимогу про
виключення з опису та звільнення з-під
арешту майна. Суд першої інстанції не
звернув увагу на ту обставину, що на
даний час ОСОБА_2 не є власником
квартири АДРЕСА_1 та безпідставно не
взяв до уваги рішення суду, яким ОСОБА_2
відмовлено в задоволенні позову про
визнання за нею права власності на
зазначену квартиру. Судом невірно
застосовано ст.60 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки
позивач не заявляє вимоги про визнання
права власності на майно.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підтримав
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
Позивачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3 заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Відповідач
ОСОБА_6, представник ВДВС
Шевченківського РУЮ в м.Києві, третя
особа ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином.
Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
03.07.1975 р.

Відповідно до договору міни від 27.05.1994
р., відповідач ОСОБА_6 придбав квартиру
АДРЕСА_1. Договір міни квартир був
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 При
цьому, ОСОБА_6 на спірну квартиру була
обміняна квартира АДРЕСА_2, яка
належала йому на підставі договору
купівлі - продажу від 10.02.1994 року. Тобто
квартира, яка була обміняна ОСОБА_6 була
придбана ним за договором купівлі -
продажу під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_2 (а.с.4).

Відповідно до довідки, виданої
Київським міським бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
станом на 05.07.2012 р. право власності на
зазначену квартиру зареєстроване за
відповідачем ОСОБА_6

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва суду від 10.07.2009
р., яке набрало законної сили, з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_4 було стягнуто борг
за договором позики в розмірі 3 048 000,00
грн. Позов ОСОБА_4 про стягнення боргу
за договором позики було пред'явлено
до ОСОБА_6, судом було залучено до
участі у розгляді даної справи в якості
співвідповідача ОСОБА_2, але рішення
суду щодо вимог пред'явлених ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 ухвалено судом не було.

01.10.2009 р. ВДВС Шевченківського РУЮ
в м.Києві було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження №
15089872, на підставі виконавчого листа,
виданого судом в порядку виконання
заочного рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 10.07.2009 р.

19.01.2010 р. державним виконавцем
було складено Акт опису й арешту майна,
а саме було описано та арештовано
квартиру АДРЕСА_1, та передано її на
реалізацію.

ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги тим, що
арештована та описана квартира АДРЕСА_1
є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому вона є власником її Ѕ
частки. Вона не є боржником по
виконавчому провадженню, а тому
просить суд звільнити її 1/2 частку
квартири з- під арешту.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків, викладених судом першої
інстанції в рішенні суду, виходячи з
наступного.

Так, колегія суддів не бере до уваги
посилання апелянта на ту обставину, що
позов ОСОБА_2 належало розглядати в
порядку адміністративного
судочинства, оскільки це не відповідає
вимогам закону. Позов ОСОБА_2
обґрунтовано подано та розглянуто
судом в порядку цивільного
судочинства.

Так, відповідно до ч.1 ст.60 Закону
України «Про виконавче провадження»,
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.2 ст.114 ЦПК України,
позови про зняття арешту з майна
пред'являються за місцезнаходженням
цього майна або основної його частини.
Спірна квартира знаходиться в
Шевченківському районі м. Києва, позов
ОСОБА_2 було пред'явлено про звільнення
майна з-під арешту у зв'язку тим, що саме
їй належить на праві власності Ѕ частка
квартири (відповідно до вимог закону), а
тому дана справа підсудна
Шевченківському районному суду м.
Києва і вона обґрунтовано була
розглянута судом в порядку цивільного
судочинства.

Колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції про те,
що спірна квартира є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6
Так, відповідно до договору міни від
27.05.1994 р., відповідач ОСОБА_6 придбав
квартиру АДРЕСА_1. Договір міни був
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 При
цьому, ОСОБА_6 на спірну квартиру була
обміняна квартира АДРЕСА_2, яка
належала йому на підставі договору
купівлі - продажу від 10.02.1994 року. Тобто
квартира, яка була обміняна ОСОБА_6 на
спірну квартиру була придбана ним під
час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 На час
укладення договору міни та на час
придбання ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_2 діяв
КпШС України (від 20.06.1969 року зі змінами
та доповненнями), який регулює і на
теперішній час правовідносини, які
виникли у вказаний період.

Так, відповідно до вимог ст.22 КпШС
України, майно нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цім майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
занятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин на мав
самостійного заробітку.

Той факт, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя
(та є таким, що не потребує доведення)
встановлений судовими рішеннями, а
саме рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 15.05.2013 року (а.с. 57-61) та ухвалою
ВССУ від 26.09.2013 року (а.с. 160 - 161). Вказані
судові рішення були ухвалені судами за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання
спірної квартири її особистою
власністю та розподіл майна подружжя.
Суди дійшли висновку про те, що спірна
квартира не є особистою власністю
ОСОБА_2, а є спільною сумісною власністю
подружжя. Саме тому ОСОБА_2 було
відмовлено в позові про визнання за нею
права власності на всю квартиру.
Обставини встановлені вказаними
судовими рішеннями не свідчать про те,
що ОСОБА_2 не має права власності на
будь - яку частку квартири, рішеннями
лише встановлено, що позивачці не
належить уся квартира на праві
власності, а належить квартира їй та
ОСОБА_6 на праві спільної сумісної
власності подружжя.

Таким чином позивач є власником Ѕ
частки спірної квартири і зазначена
обставина будь - ким не спростована.
Посилання апелянта на ту обставину, що
суд звільнив Ѕ частку квартири з-під
арешту, а позивачем не заявлено вимоги
про визнання за нею права власності на
частку квартири, не свідчить про
незаконність ухваленого рішення суду,
оскільки таке право власності ОСОБА_2
надано законом, а саме ст.22 КпШС
України.

Відповідно до вимог ст. 73 СК України за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі. Стягнення
може бити накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом встановлено, що договір був
укладений одним з подружжя в інтересах
сім'ї і те, що було одержане за
договором, використано на її потреби.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

У правовій позиції постанови судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 19.03.2013 р. у справі №
6-55ц13 зазначено, що договір укладений
одним із подружжя, за яким майно
використане не на задоволення потреб
сім'ї, а на інші потреби, не створює
обов'язків для іншого з подружжя.

Із заочного рішення суду від 10.07.2009 р.
вбачається, що саме з відповідача
ОСОБА_6 стягнуто борг за договором
позики. Решення суду щодо відповідача
ОСОБА_2 судом не ухвалено. Даним
рішенням не встановлено того факту, що
договір позики було укладеноОСОБА_6 в
інтересах сім'ї, що одержані за цим
договором грошіфактично було
використано на задоволення потреб
сім'ї. Будь - яких доказів тому, що
договір позики було укладено в
інтересах сім'ї суду не надано, як не
надано доказів і тому, що вказані кошти
було витрачено саме на потреби сім'ї.
ОСОБА_2 зазначені обставини заперечує,
посилаючись на те, що їй взагалі не було
відомо про укладення чоловіком
договору позики та про отримання ним в
борг коштів.

Суд апеляційної інстанції
неодноразово відкладав розгляд справи
надавав можливість ОСОБА_4 вирішити
питання про ухвалення додаткового
рішення (відносно вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором позики, за якими
Шевченківським районним судом м. Києва
10.07.2009 р. не було ухвалено рішення),
надати суду докази використання ОСОБА_6
запозичених коштів на потреби сім'ї,
але будь - яких доказів, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції, суду апеляційної інстанції
надано не було.

Божником за виконавчим провадженням №
15089872 від 01.10.2009 р. є лише відповідач
ОСОБА_6, суду не надані докази того, що
отримані кошти за договором позики
буди використані відповідачем ОСОБА_6
на потреби сім'ї, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
вимога ОСОБА_2 про звільнення Ѕ частини
спірної квартири з-під арешту та
виключення її з опису є обґрунтованою
та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 41
Конституції України, ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності.ОСОБА_2 не може бути
позбавлена протиправно права
власності на частку квартири, тому її
частка квартири обґрунтовано
звільнена судом з-під арешту.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 24 вересня2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: