Справа № 456/3607/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/911/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача
ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,
третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 на рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 07 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, з
участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_5 про виселення,-

встановила:

В липні 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулась в суду позовом до ОСОБА_6, з
участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_5, просила суд ухвалити
рішення, яким виселити ОСОБА_6 з будинку
в АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення.

В обґрунтування зазначеної вимоги
покликалась на те, що їй на підставі
свідоцтва про право власності належить
43/100 частини житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1 Відповідач
ОСОБА_6, колишній чоловік її доньки,
проживає та зареєстрований в цьому
будинку з часу одруження з дочкою. Крім
них, в будинку також проживають: дочка з
онуками та її чоловік ОСОБА_5 Через
неправомірну поведінку ОСОБА_6 шлюб між
ним та її дочкою розірвано 26.11.2012 р.
Однак, і після розлучення відповідач
продовжує поводити себе протиправно,
регулярно вчиняє вдома сварки,
скандали, ображає її та членів сім»ї,
б»є її, робить шкоду майну. Відповідач
систематично порушує правила
співжиття в її будинку і робить
неможливим проживання з ним в одному
будинку, а заходи запобігання і впливу
виявились безрезультатними. Багато
років вона терпіла таку поведінку
відповідача заради доньки. Вони з
чоловіком є особами похилого віку, вона
хворіє на гіпертонію та хворобу серця,
перенесла дві операції, більше не в
силі терпіти знущання відповідача.
Відповідач неодноразово притягувався
до адміністративної відповідальності
за насильство в сім»ї. Просила позовні
вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Виселено ОСОБА_6 з житлового будинку
АДРЕСА_1 без надання йому іншого
приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2
сплачений нею судовий збір 114,70 гривень.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8

З даним рішенням не погоджуються,
вважають його несправедливим та
незаконним. Стверджують, що суд
безпідставно надав віри і прийняв
неправдиві покази свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, оскільки їх
показання протирічать іншим доказам по
справі, в тому числі характеристиці
ОСОБА_6 від 21.11.2013 року.

В свою чергу вважає, що суд
необґрунтовано не прийняв показання
свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Суд не застосував положення ст.ст. 3, 104
СК України, які необхідно було
застосовувати.

Просить рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 07 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
судовому засіданні апеляційну скаргу
заперечили, просять скаргу відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник
ОСОБА_15 в судове засідання не прибули,
подали клопотання про відкладення
розгляду справи у зв"язку із
призначенням до розгляду на 11,00 год.
04.02.2014 року з їх участю цивільної справи
у Стрийському міськрайонному суді.

Треті особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8, будучи
належним чином повідомленими про день
та час розгляду справи, про що свідчать
рекомендовані повідомлення про
вручення їм поштових відправлень (а.с.
159), в судове засідання апеляційної
інстанції не прибули, не повідомили суд
про причину неявки.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час та місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи, тому колегія суддів приходить
до висновку про розгляд справи за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників розгляду справи, які прибули
в судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги та
виселяючи ОСОБА_6 з житлового будинку
по АДРЕСА_1 суд першої інстанції
виходив із того, що вжиті до
відповідача передбачені законом
заходи офіційного попередження не дали
позитивних результатів, відповідач й
надалі продувжує протиправну
поведінку по відношенню до власника
житла та членів її сім»ї, за що був
притягнутий до адміністративної
відповідальності, а зазначені факти
унеможливлюють їх подальше спільне
проживання в одному будинку, тому
ухвалив рішення про виселення ОСОБА_6
із спірного будинку без надання іншого
жилого приміщення.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам закону й
матеріалам справи.

Статтею 47 Конституції України
визначено, що кожен має право на житло.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше, як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2
на підставі Свідоцтва серія АА № 012027
від 11.01.2003р., виданого відповідно до
рішення виконавчого комітету
Загірнянської сільської ради
Стрийського району від 24.12.2002 р. за № 24,
належить на праві власності 43/100
частини житлового будинку по АДРЕСА_1, в
якому вона зареєстрована та проживає
(а.с. 5-7).

Інша частина будинку - 57/10 належить на
праві власності ОСОБА_16

Фактично вказані частини будинку є
окремими квартирами.

У частині будинку, яка належить на
праві власності позивачці ОСОБА_2,
окрім неї зареєстровані та проживають:
ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_6 - зять, ОСОБА_4
донька, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 онуки (довідка
Загірнянської сільської ради від 30.08.2013
р. № 336, а.с. 59).

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 26
листопада 2012 року розірвано шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 12).

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК
України, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Однак, у ч. 1 ст. 156 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім"ї власника житлового будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК
України. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

В свою чергу, виселення згідно із ч. 1 ст.
116 ЖК України може мати місце, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними. Виселення винних на
вимогу власника або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Отже, для застосування норм цієї статті
необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

У пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» надано
роз'яснення, що при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК України
осіб, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів
житлово-будівельних кооперативів,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

З матеріалів справи встановлено, що
відповідач ОСОБА_6 притягувався до
адміністративної відповідальності за
насильство в сім"ї, а також працівники
міліції його попереджали про
недопустимість вчинення таких
правопорушень.

Зокрема, висновком ДІМ Стрийського МВ
ГУ МВСУ у Львівській області від
22.04.2013р. вирішено припинити перевірку
за скаргою ОСОБА_2 на протиправні дії її
зятя ОСОБА_6, останньому винесено
офіційне попередження про
недопустимість вчинення насильства в
сім»ї про, що правопорушника було
повідомлено під розписку (а.с. 35).

Аналогічного змісту висновки складені
працівниками СДІМ Стрийського МВ ГУ
МВСУ у Львівській області від 10.06.2013 р.
та 13.09.2013р., якими прийнято рішення про
припинення перевірки за скаргою ОСОБА_2
на протиправні дії її зятя ОСОБА_6 (а.с.
44,98)

19.07.2013р. постановою Стрийського
міськрайонного суду ОСОБА_6 притягнуто
до адміністративної відповідальності
за ч. 1 ст.173-2 КУпАП (насильство в сім'ї),
накладено стягнення у виді штрафу в
сумі 51 грн (а.с. 72). ОСОБА_6 визнано винним
у тому, що він 21.05.2013 року о 16,00 год.
прийшов додому та вчинив сварку із
колишньою дружиною ОСОБА_4 та тещею
ОСОБА_2, в ході якої обзивав їх
нецензурною лайкою, чинив на них
моральний та психологічний тиск.

Зазначані обставини можуть свідчити та
стверджують про тривалість неприязних
відносин в сім»ї та протиправність
поведінки відповідача ОСОБА_6

Беручи до уваги вищенаведене, колегія
суддів доходить висновку про наявність
правових підстав, передбачених у ч. 1 ст.
116 ЖК України, для задоволення позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про виселення з
будинку, оскільки ОСОБА_6 систематично
порушуючи правила співжиття, робить
неможливим для інших мешканців
проживання із ним в одному будинку, а
вжиті до нього заходи громадського
впливу виявились безрезультатними,

Разом з цим, не беруться до уваги
покликання апелянта про
безпідставність та незаконність
висновку ДІМ Стрийського МВ ГУ МВС
України у Львівській області та
прийняття з порушенням постанови
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 19.07.2013 року,
оскільки, такі не є предметом перевірки
та перегляду апеляційним судом,
правовідносини по оскарженню цих
рішень регулюються Кримінальним
процесуальним кодексом України та
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, відповідно.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Подані апелянтом копії постанови
апеляційного суду Львівської області
від 27.12.2013 року про скасування
постанови судді Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 25.10.2013 року про притягнення
ОСОБА_6 до адміністративної
відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та
постанови апеляційного суду
Львівської області від 23.01.2014 року про
скасування постанови судді
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 12.12..2013 року про
притягнення ОСОБА_6 до
адміністративної відповідальності за
ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, не спростовують
висновків суду першої інстанції,
оскільки вказані скасовані постанови
не були предметом дослідження судом
першої інстанції та не покладені в
основу оскаржуваного рішення.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не подано.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 07
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді:
Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин