РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року Хмельницький
міськрайонний суд в складі:

головуючої - судді Демінської А.А.,

з участю секретаря судового засідання
Підвальної Є.З.,

позивача - ОСОБА_1 у власних інтересах
та в якості представника ОСОБА_2,

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

представника співвідповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Хмельницький цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення
боргу за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року позивачі звернулася до
суду з вище вказаним позовом, в якому
просили стягнути з кожного з
відповідачів в рівних частках
заборгованість за договорами позики, а
саме: на користь ОСОБА_1 - 45000 грн., на
користь ОСОБА_2 - 23000 грн., на користь
ОСОБА_3 - 20000 грн.

В судовому засіданні позивачі позовні
вимоги підтримали і просять
задовольнити з мотивів, викладених в
позовній заяві.

Додатково позивач ОСОБА_1 пояснила, що
вона як мама та інші позивачі як бабусі
ОСОБА_4 постійно допомагали йому
грошима, в тому числі після його
одруження і в тому числі у придбанні
ним на сім'ю квартири АДРЕСА_1. Однак
згодом відносини відповідачів
погіршилися, вони вирішили розірвати
шлюб, а невдовзі після цього батько
відповідачки ОСОБА_8 подав позов про
стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_7
заборгованості за договорами позики.
Отримавши цей позов (в листопаді 2013
року), позивачі почали вимагати у
ОСОБА_4 розписки про отримання коштів і
від них з метою подальшого звернення до
суду з даним позовом. Всі розписки були
написані ОСОБА_4 після отримання
позовної заяви ОСОБА_8 від 1.11.2013 року.
Всі суми грошей, вказані в письмових
розписках, надавалися як матеріальна
допомога, а на даний час позивач сама
потребує матеріальної допомоги і тому
вимагає повернення цих коштів.

Додатково позивач ОСОБА_3 пояснила, що
вона завжди давала гроші своєму
внукові ОСОБА_4 як матеріальну допомогу
і ніколи не вимагала ані розписок про
це, ані повернення грошей, розраховуючи
на те, що внук догляне її в майбутньому.
Розписку на її ім'я, котра міститься у
справі, внук писав не у її присутності,
хоча вона дійсно давала йому 20000 грн.
Наполягає на заявлених позовних
вимогах з причини подання аналогічного
позову батьком ОСОБА_7 ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
позовні вимоги визнав, пояснивши, що
дійсно брав вказані в позовній заяві
кошти в своїх бабусь та матері -
позивачів по справі - на сім'ю і на
сплату першого внеску на придбання
квартири. Написав розписки позивачам
про отримання цих коштів після того, як
отримав поданий ОСОБА_8 позов про
стягнення коштів.

Представник відповідача позовні
вимоги визнав, пояснивши, що відповідач
дійсно брав кошти на квартиру, ремонти,
особисті речі для себе та своєї
дружини, витратив кошти на потреби
сім'ї, тому ці кошти слід стягнути в
рівних частинах з кожного із
відповідачів.

Співвідповідач ОСОБА_7 в судовому
засіданні проти позову заперечила,
пояснивши, будучи допитаною за її
клопотанням в якості свідка, що перший
внесок на квартиру АДРЕСА_1 був
сплачений 25.12.2012 року з коштів, які були
отримані в якості позики в її батька
нею 15.12.2012 року та ОСОБА_4 в її
присутності - 24.12.2012 року; в суму першого
внеску будь-які кошти від позивачів не
входили, більше того, якби ці кошти
дійсно були позичені ОСОБА_4, то потреби
додатково позичати кошти в батька
ОСОБА_7 ОСОБА_8 у ОСОБА_4 вже не було б.
Про будь-які позики ОСОБА_4 в позивачів
їй невідомо і вона при них присутня не
була, коштів від таких позик в
інтересах сім'ї не використовувалось.
На ремонт, меблі та побутову техніку
ними як подружжям були витрачені кошти,
подаровані їм на весілля.

Представник співвідповідача в
судовому засіданні проти позову
заперечила, вказавши, що викликає
сумнів сам факт укладення договорів
позики, зазначених в позовній заяві,
оскільки розписки писалися значно
пізніше дат передачі самих коштів і
саме після отримання позовної заяви
ОСОБА_8 про стягнення боргу за
договорами позики. Факт використання
отриманих відповідачем від позивачів
коштів на сплату першого внеску за
квартиру АДРЕСА_1 заперечує, оскільки
такий внесок був повністю сплачений
25.12.2012 року з позичених подружжям у
ОСОБА_8 коштів (50000 грн. 15.12.2012 року та 42000
грн. 24.12.2012 року). Звертає увагу суду
також на те, що в розписках ОСОБА_4
вказані дати отримання коштів, які
передували даті укладення договору про
переуступку права вимоги на
будівництво спірної квартири з ТОВ
«Фірма Тонус» від 13.12.2012 року.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснив, що 13.12.2012 року відповідачі -
його дочка та зять - повідомили його про
укладення ними договору на придбання
квартири АДРЕСА_1 і він погодився
надати їм кошти на перший внесок в
рахунок оплати її вартості, а ОСОБА_4
повідомив їх, що попросить своїх бабусь
і маму дати іншу частину грошей. Після
цього 15.12.2012 року ОСОБА_8 дав доньці 50000
грн. на сплату першого внеску за
квартиру і взнав зі слів ОСОБА_4, що він
грошей в своїх родичів ще не взяв. 24.12.2012
року відповідачі прийшли до нього
разом і ОСОБА_4 розповів, що грошей його
родичі йому не дали, а тому попросив
позичити ще 42000 грн., аби сплатити
перший внесок на квартиру в повному
розмірі, на що ОСОБА_8 погодився. Ніколи
його дочка не розповідала йому про
будь-які кошти, які б позичали вона або
її чоловік у його родичів на квартиру.

Заслухавши пояснення сторін, показання
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що в позові слід відмовити з
наступних мотивів.

Встановлено, що з 30.07.2011 року по 27.01.2014
року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі між собою. В
період перебування у шлюбі 13.12.2012 року
між ними як набувачами та ТОВ «Фірма
«Тонус» як відчужувачем було укладено
договір № 20/12 переуступки права вимоги
на будівництво квартири АДРЕСА_1 та
18.12.2012 року - додаткову угоду № 1 до
нього. 25.12.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було
сплачено ТОВ «Фірма «Тонус» в рахунок
першого внеску на будівництво квартири
АДРЕСА_1 згідно договору № 20/12 від 13.12.2012
року загалом 79720,00 грн.

Зазначені обставини підтверджуються
рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 10.12.2013 року, договором № 20/12
переуступки права вимоги на
будівництво квартири АДРЕСА_1 від 13.12.2012
року та додатковою угодою № 1 до нього
від 18.12.2012 року, квитанцією № 25-1367939 від
25.12.2012 року та дублікатом квитанції №
25-1367934/С від 25.12.2012 року, копії котрих
наявні в матеріалах справи, а також не
оспорюються ніким із сторін.

Позивачі стверджують, що ОСОБА_1
позичила відповідачам в період з 20.08.2012
року по 15.12.2012 року 45000 грн., ОСОБА_2
позичила відповідачам 8.12.2012 року 23000
грн., ОСОБА_3 позичила відповідачам
20.11.2012 року 20000 грн., - надавши усі ці
кошти ОСОБА_4 для придбання ним
квартири на його сім'ю з ОСОБА_7
Відповідач ОСОБА_4 заявлені до нього
вимоги визнає.

Однак визнання відповідачем ОСОБА_4
позову не може бути прийняте судом,
оскільки воно суперечить закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. У
відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України,
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Для визначення того, договірні
відносини якого виду виникли між
сторонами, першочергове значення має
та обставина, на встановлення яких саме
прав та обов'язків була спрямована
домовленість позивачів та відповідача
ОСОБА_4 в момент передання йому грошей
позивачами, тобто в момент укладення
договору, а не в будь-який інший час
після цього.

Однак з пояснень самих позивачів
вбачається, що ними в момент передання
грошей ОСОБА_4 всі суми коштів
надавалися як матеріальна допомога,
аналогічна тій, яку надають будь-які
мама, бабуся своїм дітям, онукам. При
цьому як позивачі, так і відповідачі
стверджували, що намір надати цим
відносинам форми позики виник у
позивачів лише після (і внаслідок)
отримання позовної заяви ОСОБА_8 про
стягнення боргу за договором позики.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що наявні між сторонами відносини
відносинами позики не є, а тому
обов'язок з повернення коштів саме як
позики у відповідачів в момент
передачі коштів виникнути не міг і на
даний час також відсутній. В тому ж
разі, якщо позивачі бажають повернення
наданих коштів, а відповідач ОСОБА_4
бажає ці кошти повернути, то спір з
цього приводу між ними відсутній і він
вправі задовольнити пред'явлені до
нього вимоги в позасудовому порядку.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Укладення саме договорів позики та
використання отриманих на їх виконання
коштів в інтересах сім'ї відповідачів
позивачами належними та допустимими
доказами в судовому засіданні доведено
не було.

При цьому суд критично оцінює розписки,
датовані 20.11.2012 року, 8.12.2012 року, 20.04.2013
року, надані в якості доказів
позивачами, оскільки згідно ч. 1 ст. 59
ЦПК України, суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом, а
позивачі та відповідач ОСОБА_4 в ході
судового розгляду справи чітко та
неодноразово пояснили, що усі розписки
були написані після отримання ними
позову ОСОБА_8 як реакція на його вимогу
повернути позичені ним кошти. Такий
позов був поданий ним 1.11.2013 року, тобто
жодна із наданих позивачами розписок
не складалася в ту дату, якою датована.
Підставою написання розписок був саме
позов ОСОБА_8, а не укладення між
сторонами договорів позики. Крім того,
розписка, датована 20.11.2012 року, не
містить умови з повернення коштів, а
умови про повернення коштів в
розписках, датованих 8.12.2012 року та
20.04.2013 року, суперечать тим, на які
вказують самі позивачі, стверджуючи, що
ніколи, надаючи кошти, не ставили перед
ОСОБА_4 умови повернути їх.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що в позові слід відмовити в
повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 5, 8, 10, 11, 57 - 61, 212 - 215 ЦПК України, ст.
ст. 11, 202, 203, 626, 1046 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договорами позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення Апеляційному суду
Хмельницької області через
Хмельницький міськрайонний суд.

Суддя: