У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

пр. № 4-с/759/28/14

ун. № 759/20990/13-ц

11 лютого 2014 року
м.
Київ

Святошинський районний суд м.
Києва у складі головуючого судді
Ключника А.С., за участю секретаря
Івченко В.П., розглянувши у відкритому
судовому засіданні, в залі судових
засідань цивільну справу за скаргою
ОСОБА_1 на постанову державного
виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м.
Києві, П’янківської Г.П., від 09.12.2013 року
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі
скаргою на дії державного виконавця
ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві,
П’янківської Г.П. при винесенні
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Скарга обґрунтована тим, що на
виконанні у відділі державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції м. Києва
знаходиться виконавчий лист № 2-2561/2005
виданий 30.05.2005 року Святошинським
районним судом м. Києва про стягнення з
скаржника на користь ОСОБА_3 аліментів
у розмірі ? частини.

09.12.2013 року державний виконавець
ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві,
П’янківська Г.П. винесла постанову по
виконавчому провадженні ВП № 30620404 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження, якою
постановила накласти арешт на все
належне йому майно. З такою постановою
скаржник погодитьсь не може, оскільки
заборгованості по сплаті аліментів він
має, але з березня 2013 року він сплачує
аліменти щомісячно, навіть у більшому
розмірі ніж передбачено
законодавством, проте, оскільки
державним виконавцем не проведено
фактичного розрахунку боргу по сплаті
аліментів, він немає можливості його
погасити. Скаржник зазначив, що
державний виконавець не провівши
фактичного розрахунку заборгованості
виніс постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження. Окрім того вказав, що
протягом 2006 року боржником було
сплачено аліменти в повному обсязі в
розмірі 1700 грн.

На підставі наведеного скаржник
просив скасувати постанову державного
виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м.
Києві від 09.12.2013 року про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження, як таку, що винесена в
порушення ч. 3 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження».

В судовому засіданні 11.02.2014 року
скаржник та представник скаржника
ОСОБА_4 підтримали доводи поданої
скарги, просили суд її задовольнити.

Представник суб`єкта оскарження в
судове засідання не з`явився, про день,
час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином (а.с. 14), про
причини неявки суд не повідомив,
клопотань про відкладення розгляду
справи чи про слухання у його
відсутність до суду не надано. Також не
надано жодних заперечень чи пояснень
на скаргу скаржника.

Вислухавши пояснення скаржника,
представника скаржника, дослідивши
матеріали справи, оцінивши наявні у
справі докази, суд дійшов висновку, що
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України
передбачено право сторін виконавчого
провадження звернутися до суду із
скаргою, якщо вважають, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Тобто, предметом судового
розгляду згідно Розділу VІІ ЦПК України
«Судовий контроль за виконанням
судових рішень» є рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення.

Згідно до приписів ч. 2 ст. 387 ЦПК
України у разі встановлення
обґрунтованості скарги суд визнає
оскаржувані рішення дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Судом встановлено, що 30.05.2005 року
Святошинським районним судом м. Києва
видано виконавчий лист №2-2561/2005 про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
аліментів у розмірі ? частини.

09.12.2013 року державним виконавцем
ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві,
П’янківською Г.П.., винесена постанова
№30620404 про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження,
якою накладено арешт на все майно, що
належить боржнику ОСОБА_1 та заборона
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 в
межах суми боргу на підставі ст. 57
Закону України «Про виконавче
провадження» (а.с.10).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі наявності заборгованості із
сплати аліментів понад три місяці
стягнення може бути звернено на майно
боржника. Звернення стягнення на
заробітну плату не перешкоджає
зверненню стягнення на майно боржника.

Посилання скаржника на те, що
державним виконавцем не проведено
фактичного розрахунку боргу
спростовується самою заявою ОСОБА_1
адресованої до державного виконавця
П'янківської Г.П., у якій скаржник
зазначив, що 04.03.2013 року державним
виконавцем П'янківської Г.П., була
видана довідка-розрахунок
заборгованості за аліментами (а.с. 6).

Відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК
України у разі встановлення
обґрунтованості скарги суд визнає
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов`язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Відповідно до ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, встановлені судом
обставини свідчать, про те, що дії
державного виконавця ВДВС
Святошинського РУЮ у м. Києві,
П’янківської Г.П. при винесенні
постанови №30620404 про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження від 09.12.2013 року, є
правомірними, а тому підстави для
задоволення скарги відсутні.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 57, 74 Закону України
«Про виконавче провадження», ст.ст. 209,
210, 223, 293, 294, 383 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на
постанову державного виконавця ВДВС
Святошинського РУЮ у м. Києві,
П’янківської Г.П., від 09.12.2013 року про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження -
відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги ухвала, якщо вона не скасована,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
А.Ключник