Номер провадження № 22-ц/785/196/14
Головуючий у першій інстанції Мишко
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ТОВ „АТП 15107" про
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, скасування
наказів, стягнення невиплаченої
заробітної плати за час роботи,
повернення безпідставно отриманих
коштів та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовом до ТОВ „АТП 15107" про поновлення
на роботі, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, скасування наказів, стягнення
невиплаченої заробітної плати за час
роботи, повернення безпідставно
отриманих коштів та стягнення
моральної шкоди, мотивуючи це тим, що у
жовтні 2008 року він був прийнятий на
роботу до ТОВ „АТП-15107" на посаду водія
пасажирського автобусу Ікарус НОМЕР_2
та працював на ньому з листопада по
грудень 2008 року. В 2009 році він отримав
автобус Еталон НОМЕР_1. В подальшому до
26.11.2012 року він працював також і на
інших автобусах. 27.11.2012 року ОСОБА_2
потрапив до стаціонару травматичного
відділення МКЛ-11 Міністерства охорони
здоров`я України з діагнозом хронічний
посттравматичний остеомієліт правої
голені та пробув у стаціонарі даного
медичного закладу до 08.01.2013 року. 09
січня 2013 року він прийшов на роботу, але
його до роботи не допустили, але
обіцяли вирішити дане питання,
внаслідок чого він кілька тижнів
фактично не працював з вини
адміністрації. Ніяких заяв про
звільнення ОСОБА_2 не робив, але
дізнався, що 30.11.2012 року він був
звільнений за власним бажанням, хоча
був на лікарняному до 08.01.2013 року. На
думку ОСОБА_2, наказ № 16-К від 03.03.2011 року
„Про прийняття на роботу" та наказ №
57-К від 30.11.2012 року є фіктивними та не
відповідають дійсності. Записи у
трудовій книжці про прийняття на
роботу і про звільнення з роботи також
фіктивні та не відповідають дійсності.
За твердженням позивача за весь час,
який він працював у ТОВ „АТП 15107", йому
не видавали заробітну плату, розмір
якої складав 4000 гривень на місяць, що
загалом становить 232000 гривень і
складається із невиплаченого позивачу
заробітку з листопада по грудень 2008
року - 8000 гривень; з 2009 року по 2012 рік - 192
000 гривень; 8 місяців 2013 року - 32000
гривень. Крім того, кожен місяць в
примусовому порядку ОСОБА_2 платив 620
гривень так званий «податок» (хабар,
дань) для того, щоб його допустили до
роботи і дозволяли керувати автобусом
АТП. Так, за весь період роботи на
автобусах АТП ОСОБА_2 був змушений
заплатити та заплатив 35960 гривень.

Позивач остаточно просив скасувати
наказ № 16-К від 03.03.2011 року „Про
прийняття на роботу" та наказ № 57-К від
30.11.2012 року; поновити ОСОБА_2 на роботі
та стягнути на його користь з ТОВ
„АТП-15107" заробіток під час вимушеного
прогулу і заробітну плату в сумі 232 000
гривень; стягнути з ТОВ „АТП-15107" на
користь ОСОБА_2 безпідставно отримані
кошти в сумі 35960 гривень; стягнути з ТОВ
„АТП-15107" на користь ОСОБА_2 моральну
шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02 грудня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02 грудня 2013 року скасувати та
ухвалити нове, яке задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення . першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- 27.02.2011 року ОСОБА_2 написано та
підписано заяву на ім'я директора ТОВ
«АТП-15107» про прийняття на роботу
водієм з 01.03.2011 року (а. с. 61);

- 03.03.2011 року директором ТОВ «АТП-15107»
видано та підписано наказ № 16-К, яким
прийнято ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01.03.2011
року водієм на автобус на пасажирські
перевезення, з випробувальним строком
два місяці, з оплатою згідно штатного
розкладу за відпрацьований час.
Підстава: заява ОСОБА_2 (а. с. 18);

- згідно із трудовою книжкою ОСОБА_2, він
був прийнятий на роботу до ТОВ «АТП-
15107» водієм автобусу на пасажирські
перевезення 01.03.2011 року. Підстава: наказ
№ 16-К від 03.03.2011 року. Запис у трудовій
книжці № 7 (а. с. 4);

- відповідно до книги обліку трудових
книжок ТОВ «АТП-15107», на підприємстві
значиться під № 702 ОСОБА_2 - водій, який
прийнятий на роботу 01.03.2011 року на
підставі наказу № 16-К від 03.03.2011 року (а.
с. 63-64);

- ТОВ «АТП-15107» 01.03.2011 року було
заповнено особову картку ОСОБА_2,
згідно якій ОСОБА_2 прийнятий 01.03.2011
року на роботу водієм на підставі
наказу № 16-К від 03.03.2011 року, про що
ОСОБА_2 розписався (а. с. 65);

- ОСОБА_2 написано та підписано заяву
на ім'я директора ТОВ «АТП-15107» про
звільнення його з роботи за власним
бажанням від 16.11.2012 року (а. с. 62);

- директором ТОВ «АТП-15107» видано та
підписано наказ № 57-К від 30.11.2012 року,
яким звільнено водія ОСОБА_2 з 30.11.2012
року по ст.38 КЗпП України за власним
бажанням. Підстава: заява ОСОБА_2 (а. с.
17);

- згідно трудової книжки ОСОБА_2, він
був звільнений з роботи з ТОВ «АТП- 15107»
30.11.2012 року за ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням. Підстава: наказ № 57-К
від 30.11.2012 року. Запис у трудовій книжці
№ 8 (а. с. 4);

- відповідно до книги обліку трудових
книжок ТОВ «АТП-15107», ОСОБА_2 отримав
трудову книжку на руки, про що у графі
розписка працівника в отриманні
трудової книжки є підпис без вказівки
дати (а. с. 64);

- у особову картку ОСОБА_2 по
підприємству ТОВ «АТП-15107» внесено
запис, що він звільнений 30.11.2012 року та
трудову книжку отримав, про що
розписався з проставленням дати - 30.11.2012
року (а. с. 65 зворотній бік);

- згідно штатних розкладів ТОВ «АТП-15107»
за період роботи ОСОБА_2 на
підприємстві з 01.03.2011 року по 30.11.2012
року, заробітна плата водія автобуса
складала:

- за період з березня 2011 року по
вересень 2011 року - 1 000 грн.;

- за період з жовтня 2011 року по листопад
2011 року - 1 100 грн.;

- за період з грудня 2011 року по листопад
2012 року - 1 150 грн.

- відповідно до платіжної
відомості за липень 2011 року, ТОВ
«АТП-15107» виплатило ОСОБА_2 1 000 грн., про
що свідчить підпис останнього на
зазначеній відомості (а. с. 19);

- згідно із платіжною відомістю за
жовтень 2011 року, ТОВ «АТП-15107» виплатило
ОСОБА_2 2 700 грн., про що свідчить підпис
останнього на зазначеній відомості ( а.
с. 20 зворотній бік аркушу);

- відповідно до платіжної
відомості за травень 2012 року, ТОВ
«АТП-15107» виплатило ОСОБА_2 7 760 грн., про
що свідчить підпис останнього на
зазначеній відомості (а. с. 20);

- згідно із платіжною відомістю за
листопад 2012 року, ТОВ «АТП-15107»
виплатило ОСОБА_2 2 678 грн., про що
свідчить підпис останнього на
зазначеній відомості (а. с. 20 зворотній
бік аркушу);

- відповідно до платіжної
відомості за січень 2013 року, ТОВ
«АТП-15107» виплатило ОСОБА_2 4 850,01 грн.,
про що свідчить підпис останнього на
зазначеній відомості ( а. с. 66).

За весь період з 01.03.2011 року по 30.11.2012
року роботи ОСОБА_2 водієм автобусу у
ТОВ «АТП-15107», останнє відповідно до
складеної головним бухгалтером ТОВ
«АТП-15107» довідки № 251 від 25.11.2013 року
виплатило ОСОБА_2 згідно зазначених
вище платіжних відомостей, 18 988,01 грн.
(а. с. 41).

Відмовляючи у задоволенні вимог про
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, скасування наказів
про прийняття на роботу та про
звільнення з роботи, стягнення
невиплаченої заробітної плати за час
роботи, повернення безпідставно
отриманих коштів та стягнення
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не
надано належних доказів про те, що він:

- був прийнятий на роботу до ТОВ
«АТП-15107» в жовтні 2008 року на посаду
водія автобусу;

- не писав та не підписував 27.02.2011
року заяву на ім'я директора ТОВ
«АТП-15107» про прийняття на роботу
водієм з 01.03.2011 року;

- не писав та не підписував 16.11.2012
року заяву на ім'я директора ТОВ
«АТП-15107» про звільнення його з роботи
за власним бажанням;

- кожен місяць в примусовому
порядку платив ТОВ «АТП-15107» 620 грн.
(хабар, дань) для того, щоб його
допустили до роботи, що загалом склало
35 960 грн.;

- мав заробітну плату, як водій
автобусу у розмірі 4000 грн. у місяць та
не отримував її за весь час роботи в ТОВ
«АТП-15107» в загальному розмірі 232 000 грн.
за період з листопада 2008 року по
серпень 2013 року;

- зазнав моральну шкоду внаслідок
порушення його трудових прав
відповідачем і не навів з чого виходив
заявляючи розмір моральної шкоди до
відшкодування в сумі 10000 грн.

Одночасно ТОВ «АТП -15107» представило в
судовому засіданні відповідну
документацію, яка повністю спростовує
доводи та вимоги ОСОБА_2, а саме:

- копією письмової заяви ОСОБА_2 на ім`я
директора ТОВ «АТП-15107» про прийняття
на роботу водієм з 01.03.2011 року;

- копію наказу директора ТОВ «АТП-15107» №
16-К від 03.03.2011 року «Про прийняття
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01.03.2011 року
водієм на автобус на пасажирські
перевезення, з випробувальним строком
два місяці, з оплатою згідно штатного
розкладу за відпрацьований час»;

- витяг з трудової книжки ОСОБА_2, з якої
вбачається, що він був прийнятий на
роботу до ТОВ «АТП-15107» водієм автобусу
на пасажирські перевезення 01.03.2011 року
на підставі наказу № 16-К від 03.03.2011 року;

- копію з книги обліку трудових книжок
ТОВ «АТП-15107», згідно з якою водій
ОСОБА_2 прийнятий на роботу 01.03.2011 року
на підставі наказу № 16-К від 03.03.2011 року;

- особову картку ОСОБА_2, заведену 01.03.2011
року ТОВ «АТП-15107», згідно з якою ОСОБА_2
прийнятий на роботу водієм з 01.03.2011
року на підставі наказу № 16-К від 03.03.2011
року;

- інформацію, що згідно штатних
розкладів ТОВ «АТП-15107» за період
роботи ОСОБА_2 на підприємстві з 01.03.2011
року по 30.11.2012 року, заробітна плата
водія автобуса складала за період з
березня 2011 року по вересень 2011 року - 1 000
грн.; за період з жовтня 2011 року по
листопад 2011 року - 1 100 грн.; за період з
грудня 2011 року по листопад 2012 року - 1 150
грн.;

- інформацію, що ТОВ «АТП-15107» виплатило
ОСОБА_2 згідно платіжних відомостей : за
липень 2011 року - 1 000 грн.; за жовтень 2011
року - 2700 грн.; за травень 2012 року - 7760
грн.; за листопад 2012 року - 2678 грн.; за
січень 2013 року - 4850 грн., а за весь
період з 01.03.2011 року по 30.11.2012 року - 18 988,01
грн.;

- довідку № 251 від 25.11.2013 року, складену
головним бухгалтером ТОВ «АТП-15107» про
нараховану та виплачену заробітну
плату ОСОБА_2 за період з 01.03.2011 року по
30.11.2012 року, відповідно до якої: всього
нараховано - 23173,10 грн., утримано (ECB,
НДФЛ) - 4185,09 грн.; виплачено - 18988,01 грн.;

- копію письмової заяви ОСОБА_2 від
16.11.2012 року на ім'я директора ТОВ
«АТП-15107» про звільнення його з роботи
за власним бажанням;

- виданим та підписаним директором
ТОВ «АТП-15107» наказом № 57-К від 30.11.2012
року «Про звільнення водія ОСОБА_2 з
30.11.2012 року по ст.38 КЗпП України за
власним бажанням»;

- інформацію з трудової книжки
ОСОБА_2, згідно з якою він був
звільнений з роботи з ТОВ «АТП-15107»
30.11.2012 року за ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням на підставі наказу №
57-К від 30.11.2012 року;

- книгу обліку трудових книжок ТОВ
«АТП-15107», згідно з якою ОСОБА_2 отримав
свою трудову книжку на руки;

- особову картку ОСОБА_2 по
підприємству ТОВ «АТП-15107», згідно з
якою він звільнений 30.11.2012 року та
отримав трудову книжку.

Крім того, суд першої інстанції також
виходив з того, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного у місті, міського чи
міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки. ТОВ «АТП 15107» видало
трудову книжку ОСОБА_2 30.11.2012 року, про
що свідчить відповідний підпис ОСОБА_2
в особовій картці працівника. В свою
чергу, ОСОБА_2 не надав до суду будь-яких
пояснень щодо пропуску строків
позовної давності із відповідним
обґрунтуванням та пропущені строки
поновити не просив. Втім, з моменту
звільнення ОСОБА_2 з ТОВ «АТП 15107» (30.11.2012
року) по день звернення ОСОБА_2 до суду з
позовом до ТОВ «АТП 15107» про поновлення
на роботі, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та скасування наказів (15.08.2013
року) пройшло більше 6 (шести) місяців, а
законодавством встановлені місячний
та тримісячний строк звернення до суду.
Пленум Верховного Суду України в такий
спосіб рекомендує судам відмовляти у
позовах про поновлення на роботі за
безпідставністю, якщо звільнення було
законним. Виходячи із Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів» оскільки зі
спливом місячного і тримісячного
строку у позові може бути відмовлено з
цих підстав.

Відповідно до п.4 ч. І ст.36 Кодексу
законів про працю України, підставою
припинення трудового договору є,
зокрема, розірвання трудового договору
з ініціативи працівника.

Згідно із ч. І ст.38 Кодексу законів про
працю України, працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні.

Власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника (ст.47 КЗпП України).

В той же час КЗпП України не містить
жодного обмеження щодо звільнення
працівника в період тимчасової
непрацездатності з власної
ініціативи. Той факт, що двотижневий
строк відпрацювання співпав з хворобою
працівника, не змушує його
відпрацьовувати після виходу з
лікарняного, що випливає із норми ст. 38
КЗпП України.

Працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це роботодавця
письмово за два тижні (ч. 1 ст. 38 КЗпП).З
наведеної правової норми випливає два
важливі висновки: по-перше, працівник
повинен попередити роботодавця про
свій намір щодо звільнення за власним
бажанням неодмінно у письмовій формі ?
отже, подання працівником заяви про
звільнення є обов'язковою умовою
розірвання трудового договору за цією
підставою, а по-друге - зазначений
двотижневий строк обчислюється саме з
дати фактичного попередження
роботодавця, а не з дати, що вказана у
заяві - тобто з часу, коли ця заява
опиниться у роботодавця чи посадової
особи, яка є його уповноваженим
представником (наприклад, керівника
підприємства чи структурного
підрозділу, де працює працівник), а не з
того числа, коли працівник її напише.

З матеріалів справи вбачається, що
заява позивача про звільнення за
власним бажанням потрапила до
роботодавця 16.11.2012 року, коли ОСОБА_2
знаходився на роботі - тобто до
настання періоду непрацездатності.

Оскільки позивачем не оспорюється, що
заява про звільнення за власним
бажанням написана ним особисто, але
при цьому не визнається, що ним
проставлена дата вказана у заяві, то
при не доведенні позивачем, що заява
потрапила до роботодавця 16.11.2012 року
проти його волі, проставлення дати у
заяві визначального значення не має,
так як зазначений двотижневий строк
обчислюється саме з дати фактичного
попередження роботодавця, а не з дати,
що вказана у заяві.

Суд першої інстанції зазначив у
рішенні про те, що Постановою Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» передбачено, що зі
спливом місячного і тримісячного
строку у позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог.

Разом з тим, як вбачається зі змісту
рішення, суд першої інстанції
відмовляючи у позовних вимогах про
поновлення на роботі, скасування
наказів про прийняття на роботу і
звільнення з роботи за власним
бажанням, фактично виходив з того, що
звільнення позивача роботодавцем
здійснено з дотриманням трудового
законодавства України і без порушення
трудових прав працівника , тобто
законно.

Встановивши дані обставини, суд
відмовив у позові ОСОБА_2 за
безпідставністю вимог, що відповідає
обставинам справи, встановлених під
час розгляду справи.

Оскільки задоволення вимоги
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу є можливим лише при
задоволенні вимоги про поновлення на
роботі, предметом якої у свою чергу є
зокрема законність наказу про
звільнення працівника, то у разі, якщо у
вимогах про поновлення на роботі
(визнання незаконним наказу про
звільнення) відмовлено, вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу також не можуть
бути задоволеними.

Тому остаточний висновок суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
вимог про поновлення на роботі і
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу є правильним
і підлягає залишенню без змін.

Згідно із статтею 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до відповіді
Територіальної державної інспекції з
питань праці в Одеській області від
05.07.2013 року на адресу ОСОБА_2 вбачається,
що Інспекцією розглянута його заява до
прокуратури Одеської області щодо
порушення законодавства про працю ТОВ
«АТП-15107» з виїздом на місце. Під час
проведення перевірки встановлено, що
за період роботи ОСОБА_2 на
підприємстві з 01.03.2011 року по 30.11.2012 року
в порушення вимог ст. 115 КЗпП України
зарплата працівникам підприємства
виплачувалася нерегулярно з затримкою,
що підтверджується відповідними
бухгалтерськими документами на
виплату заробітної плати. В порушення
ст. 34 Закону України «Про оплату праці»
компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв`язку з
порушенням строків її виплати у
порядку встановленому чинним
законодавством не проводилася. В
порушення ст. 116 КЗпП України в день
звільнення з ОСОБА_2 розрахунок не
проведено. Щодо ствердження заявника
про виплату ним «податків», ремонту та
заправки за власний кошт автобусу то
цей факт не знайшов підтвердження (а. с.
101).

Отже, перевіркою Територіальної
державної інспекції з питань праці в
Одеській області з виїздом по місцю
знаходження ТОВ «АТП-15107» встановлено
порушення строків виплати заробітної
плати працівникам. При цьому фактів
невиплати заробітної плати взагалі не
встановлено. Також встановлено період
роботи позивача на підприємстві
(перебування у трудових відносинах) з
01.03.2011 року до 30.11.2012 року.

Висновок районного суду про відмову у
задоволенні вимог:

- про стягнення невиплаченої
заробітної плати за час роботи
позивача з жовтня 2008 року до серпня 2013
року на загальну суму 232000 грн.;

- про повернення безпідставно
отриманих коштів у вигляді податку
(данина, хабар), що позивач щомісячно в
сумі по 620 грн. сплачував диспетчеру за
право експлуатувати автобус
підприємства, а всього на загальну
суму 35960 грн.,

відповідає матеріалам справи і
заснований на законодавстві.

При цьому судова колегія вважає, що
виходячи із встановлених обставин
справи та оглянутих доказів в
сукупності, копії протоколу про
адміністративне правопорушення від
12.03.2009 року, складеного за порушення
правил дорожнього руху на ОСОБА_2, як
водія автобусу ТОВ «АТП-15107» та
подорожнього листа за грудень 2008 року
не може вважатися безумовними доказами
перебування позивача з відповідачем у
трудових відносинах, оскільки
належність автобусу АТП не виключає
існування відносин оренди
транспортного засобу з іншим суб`єктом
господарювання, зокрема фізичною
особою-підприємцем і трудових
відносин між даним суб'єктом і
позивачем. При цьому транспортний
засіб виходячи з договірних відносин
суб`єктів господарювання міг
зберігатися в АТП та щодня звідти
випускатися на маршрут згідно
встановлених законодавством правил
(готовність автобусу до випуску на
лінію, медичне обстеження водія,
інструктаж з охорони праці тощо).

Разом з тим позивачем ані в суді першої
інстанції, ані при апеляційному
перегляді справи не представлено на
огляд трудову книжку з усіма записами
про працевлаштування ОСОБА_2 і зокрема
за період, що передував запису про
прийняття на роботу в ТОВ «АТП-15107» у
березні 2011 року.

Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів
про працю України, відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Приймаючи до уваги, що факти, викладені
позивачем у позовній заяви про
порушення його трудових прав не
знайшли підтвердження, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні вимог ОСОБА_2 до ТОВ
«АТП-15107» про стягнення моральної шкоди
в сумі 10000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивача звільнили згідно його
письмової заяви про звільнення за
власним бажанням, яку його вимусили
скласти без дати ще під час оформлення
на роботу не можуть бути взятими до
уваги, оскільки не спростовують
висновок суду першої інстанції, який
відповідає матеріалам справи і зокрема
доказам, які представлені сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивача звільнили під час
знаходження на лікарняному, який
припав на двотижневий строк
відпрацювання відповідно до письмової
заяви про звільнення за власним
бажанням працівника є неспроможними,
оскільки виходячи зі змісту ст. 38 КЗпП
України двотижневий строк
відпрацювання, який співпав з хворобою
працівника, не змушує останнього
відпрацьовувати після виходу з
лікарняного і тому закон не містить
жодного обмеження щодо звільнення
працівника в період тимчасової
непрацездатності з власної
ініціативи. Обмеження у звільненні в
період тимчасової непрацездатності, на
які посилається ОСОБА_2, як на підставу
задоволення апеляційної скарги,
законодавцем передбачені у разі
звільнення працівника за ініціативою
власника або уповноваженого ним
органу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
допитані свідки показали, що позивач не
отримував заробітну плату та сплачував
гроші за допуск до роботи не можуть
бути прийнятими до уваги, оскільки
районним судом дані показання свідків
оцінені в сукупності з іншими
належними письмовими доказами і
остаточний висновок суду відповідає
матеріалам справи, в той час, як
показання свідків, які прослухані
судовою колегією за допомогою аудіо
диску із технічною фіксацією судового
засідання від 17.09.2013 року, не
спростовують правильність остаточного
висновку суду.

Судова колегія не погоджується з
доводами апеляційної скарги про те, що
актом перевірки Територіальної
державної інспекції з питань праці в
Одеській області підтверджено
обґрунтованість вимог, заявлених
ОСОБА_2, оскільки дані доводи апелянта
не відповідають змісту відповіді
Територіальної державної інспекції з
питань праці в Одеській області від
05.07.2013 року та іншим доказам,
представленим відповідачем. Порушення
роботодавцем строків розрахунку при
звільненні позивача, зафіксовані при
перевірці, не виплата середнього
заробітку по день фактичного
розрахунку, не виплата компенсації за
час затримки виплати заробітної плати
є підставою для подання до суду
відповідного позову без обмеження
строком. Проте таких вимог позивачем не
заявлялося.

Доводи апеляційної скарги, що позивачу
спричинено моральну шкоду незаконними
діями відповідача щодо звільнення
ОСОБА_2 під час знаходження на
лікарняному, є неспроможними, оскільки
не засновані на матеріалах справи, не
підтверджені належними доказами та не
спростовують правильність висновку
суду першої інстанції.

Інших доводів, які б спростовували
висновки рішення суду першої інстанції
і надавали б підстави для скасування
рішення суду в апеляційній скарзі не
наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
при вирішенні справи порушень
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують,
внаслідок чого апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова
колегія -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02 грудня 2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили ухвалою
суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук