Справа №490/360/13- ц 15.01.2014 15.01.2014 15.01.2014
Провадження № 22ц/784/146/14
Головуючий у першій інстанції Тішко
Д.А. Категорія 42 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

15 січня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Шпонарській О.Ю.,

за участю представника позивачки
ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 11 листопада 2013 року по
справі за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - служба у
справах дітей Адміністрації
Центрального району Миколаївської
міської ради (далі - служба у справах
дітей)

про усунення перешкод у здійсненні
права власності на квартиру шляхом
виселення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИЛА:

24 грудня 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності на квартиру шляхом виселення
без надання іншого житла.

Позивачка зазначала, що вона є
власницею квартири АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу від
16 жовтня 1995 року, укладеного та
зареєстрованого на Південній товарній
біржі за № 2797. У вказаній квартирі вона
не зареєстрована та не проживає в ній з
1996 року. З 2000 року вона постійно мешкає
в США, де набула у жовтні 2005 року
громадянство. У 2006 році вона дозволила
відповідачам проживати у спірній
квартирі, як тимчасовим мешканцям, без
стягнення за це плати, так як всі
витрати по утриманню квартири
сплачувала сама.

Посилаючись на те, що на даний час вона
має право розпорядитися зазначеною
квартирою, а відповідачі відмовляються
її звільнити просила позов
задовольнити.

Рішенням Центрального районного м.
Миколаєва від 11 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі. На
думку апелянта, судом першої інстанції
не з'ясовано всіх обставин, які мають
значення для справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивачки та
представників відповідачів,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150
ЖК України власник квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і має право
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійснення ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачка є
власницею спірної квартири на підставі
договору купівлі-продажу від 16 жовтня
1995 року, який був укладений на
Південній товарній біржі за № 2797 та
зареєстрований 31 жовтня 1995 року у бюро
технічної інвентаризації за № 16782 (а.с.
5-6).

Спірна квартира до укладання
зазначеного договору належала на праві
власності відповідачці ОСОБА_7, яка є
рідною сестрою позивачки (а.с. 9).

За згодою ОСОБА_6 відповідачі по справі
були зареєстровані в цій квартирі 31
березня 2006 року (а.с. 73).

Звертаючись до суду із позовом
позивачка вказувала, що у спірній
квартирі не мешкає, оскільки постійно
проживає у США, де у 2005 році набула
громадянство (а.с. 10), а відповідачі
проживають у її квартирі як тимчасові
мешканці. Факт виїзду позивачки до США
у 1996 році сторонами не оспорюється.

Проте, судом першої інстанції
встановлено, що позивачка та
відповідачка ОСОБА_7 проживали разом,
однією сім'єю з 1992 року по 1995 рік, в тому
числі і в спірній квартирі, вели
спільне господарство, були пов'язані
сумісним побутом. Після укладання
договору купівлі-продажу в жовтні 1995
року та виїзду з початку 1996 року
позивачки до США, відповідачі
продовжували постійно проживати в
спірній квартирі, підтримували родинні
стосунки з позивачкою і до часу
звернення ОСОБА_6 до суду з цим позовом
конфліктів та суперечок не мали.

Зазначені обстави підтвердили в суді
першої інстанції допитані в якості
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10., ОСОБА_11.

Доказів того, що відповідачі мають інше
житлове приміщення матеріали справи не
містять.

Надані позивачкою квитанції про
переказ коштів на ім'я відповідачки
нібито на комунальне утримання спірної
квартири не є належними доказами, так
як не містять даних щодо мити їх
направлення та, крім того в період з 2008
року до 2012 року дані про переказ коштів
на ім'я відповідачки відсутні (а.с. 14-18).

Тобто, судом першої інстанції
встановлено і це не спростовується
іншими доказами, що відповідачі були
вселені до АДРЕСА_1 як члени сім'ї
власника спірної квартири (позивачки),
а не як тимчасові мешканці.

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать дружина, їх
діти і батьки. Членами сім'ї власника
будинку (квартири) може бути визнано й
інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з власником будинку
(квартири) і ведуть з ним спільне
господарство.

Аналіз змісту вказаних правових норм
дає підстави для висновку, що право
члена сім'ї власника квартири на
користування житлом існує лише за
умови, що ця особа залишається
власником житла.

Однією з підстав припинення права
власності відповідно до ст. 346 ЦК
України є відчуження власником свого
майна.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка до теперішнього часу є
власником спірної квартири, але 14
квітня 2000 року вона уклала шлюб з
громадянином США (а.с. 8, 65, 67, 69), тобто з
цього часу відповідачі є колишніми
членами її сім'ї.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Таким чином, суд прийшов до помилкового
висновку, що відповідачі є членами
сім'ї позивачки на теперішній час, так
як з матеріалів справи та наявних у них
доказах вбачається, що відповідачі є
колишніми членами сім'ї позивачки.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивачка звернулася з позовом про
усунення перешкод у користуванні
правом власності та виселення
відповідачів з спірної квартири
посилаючись на положення ст. ст. 98, 158 ЖК
України та ст. ст. 386, 391 ЦК України та
просила їх висилити із квартири як
тимчасових мешканців, а ні як колишніх
членів сім'ї власника.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як на підставах і в порядку,
передбачених законом.

Не можна погодитись з висновком суду,
що договір купівлі-продажу спірної
квартири, укладений на Товарній біржі
та не визнано дійсним, так як на час
укладання вказаного договору закон
передбачав саме такий спосіб укладання
угод та, крім того, відповідачами не
оспорюється його дійсність.

Проте, зазначене посилання в рішенні
суду та посилання на те, що відповідачі
є членами сім'ї позивачки на теперішній
час, а ні колишніми членами сім'ї, хоча і
є помилковими, але не вплинули на
правильність прийнятого рішення.

Доводи апеляційної скарги, що судом
першої інстанції не з'ясовано всіх
обставин, які мають значення для справи
є безпідставними та спростовуються
матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним, а
тому відсутні підстави для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 11 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий
Судді