Справа № 464/7118/14
Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/7271/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі: головуючого - судді:
Берези В.І., суддів: Бойко С.М.,
Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря
судового засідання: Брикайло М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Сихівського районного суду м.Львова
від 14 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Іскра» про
скасування наказу, зміну причин та дати
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач
ОСОБА_2. Просить рішення скасувати та
ухвалити нове по суті її позовних
вимог.

В обґрунтування вимог за апеляційною
скаргою покликається на те, що у 1998 році
була звільнена за власним бажанням з
ЛВО «Іскра», де працювала
гардеробницею. Трудову книжку їй не
видавали, коштів не було. В
черговий раз прийшла на
підприємство 16.01.2014 року з наміром
влаштуватись на роботу та дізналась
про своє звільнення за прогули без
поважних причин, запис у трудовій
змінили. Звільнення за прогул не
підтверджено доказами, наказу про
звільнення вона не отримала, належно
оформлений розрахунок та трудову
книжку не одержала. Про згоду
профспілкової організації на її
звільнення їй не відомо. Відповідач не
мав права її звільняти з ініціативи
підприємства за наявності двох
малолітніх дітей. Відповідач невірно
інформував суд про відсутність
заборгованості з заробітної плати на
час звільнення, адже Територіальною
державною інспекцією з праці вчинено
припис за наслідками перевірки про
встановлену заборгованість в розмірі 24
грн. 47 коп., яку виплачено 14.05.2014 р. Суд
першої інстанції на зазначену
обставину та наявність невиплаченої
заборгованості уваги не звернув, строк
позовної давності нею не пропущено,
оскільки про заборгованість в розмірі
24 грн. 47 коп. дізналась лише 14.05.2014 року.
Звільненням за прогули без поважних
причин такій завдано моральну шкоди,
яку оцінює у 50 000 грн.

Заслухавши суддю доповідача,
представника відповідача ОСОБА_3, яка
заперечила апеляційну скаргу у
відсутності апелянта-позивача, яка
належним чином повідомлена про розгляд
справи, однак до суду не з`явилась,
поважних причин неявки належними
документами не підтвердила,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем, де працювала
гардеробницею з 09.10.1991 р.

Наказом №340к від 20.04.1992 р. позивачці
надано відпустку по догляду за дитиною
з 06.04.1992 р. по 13.01.1995 р. Відповідно до
наказу №355к від 17.04.1995 р. позивачці
надано відпуску по догляду за дитиною з
22.08.1994 р. по 15.05.1997 р., а згідно з наказом
№17 від 04.11.1997 р. позивачці на підставі
поданої заяви надано відпустку без
збереження заробітної плати з 02.11.1997 р.
по 01.03.1998 р.

Наказом № 72-сз від 27.03.1998 р. позивачку
звільнено із займаної посади на
підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, з
02.03.1998р. у зв`язку із прогулом без
поважних причин. Зазначені обставини
стверджуються копіями наказів про
надання відпустки, копією трудової
книжки позивача, копією наказу про
звільнення.

Як вбачається із наказу про звільнення,
підставою його прийняття стала
доповідна записка майстра, витяг з
протоколу засідання профкому.

Судом першої інстанції встановлено,
що до виконання трудових обов`язків
після закінчення відпустки, з 02.03.1998р.,
позивачка не приступала, про що
визнала у судовому засіданні, доказів
у підтвердження поданої заяви про
звільнення за власним бажанням не
надала, як і того, що в силу ст.38 КЗпП
України не попередила про звільнення
відповідача, чим спростував твердження
позивача про відсутність підстав для
звільнення у зв`язку з прогулом. Окрім
того, зазначив, що наказ про
звільнення позивачки прийнятий 27.03.1998
р., до суду із позовом щодо
незаконності звільнення вона
звернулась лише після спливу 16 річного
строку. Пропущений нею і строк
звернення до суду з часу видачі
трудової книжки, оскільки таку вона
отримала 16.01.2014 р., а до суду з позовом
звернулась 14.07.2014р. Тому, зробив
висновок про те, що поважних причин
пропуску строку звернення до суду така
не навела, а отже відмовив у
задоволенні цієї частини вимоги за
пропуском строку звернення до суду.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів

Як видно з відповіді Територіальної
інспекції у Львівській області з
питань праці, в процесі перевірки
звернення щодо незаконності
звільнення за прогул гр. ОСОБА_2,
вивчено особову картку форми Т-2 ОСОБА_2
(ОСОБА_2) та встановлено, що у графі
«Причина звільнення» зазначено «03.03.98
по ст. 40 п.4 КЗпП України за прогули без
поважних причин Н 72-сз/27.03.98 р.», у день
звільнення ОСОБА_2 не працювала,
відтак, такій відправлено поштою копію
наказу та лист про необхідність
з`явитись за отриманням трудової
книжки.

Як видно з даної інформації,
підтвердити зазначене є неможливим
через відсутність збереження даних
документів. Інших доказів, які б
підтверджували про наявність наказу
про звільнення з інших підстав, ніж
прогул чи належним чином
зареєстрованої відповідачем заяви про
звільнення з підстав ст. 38 КЗпП України
позивачем не надано, а тому суд вірно
відмовив у задоволені цієї частини
позовних вимог, які стосуються зміни
формулювання причин звільнення, з
підстав пропуску строку звернення до
суду.

Вирішуючи зазначені вимоги, суд першої
інстанції зазначив про те, що в день
звільнення позивачка не працювала,
заяви про доставку їй трудової книжки
поштою не подавала, будь-які дані про її
звернення до відповідача за видачею
трудової книжки та його зволікання у
цьому, відсутні. Відтак, оскільки судом
не встановлено обставин вини
відповідача у затримці видачі позивачу
трудової книжки, зробив висновок про
відсутність підстав для стягнення
середнього заробітку. З висновком суду
погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку .

Статтею 48 цього ж кодексу передбачено,
що порядок ведення трудових книжок
визначається Кабінетом Міністрів
України. Наказом № 58 від 29.07.93 р.
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
затверджено Інструкцію про порядок
ведення трудових книжок працівників.
Пунктами 4.1, 4.2. вказаної Інструкції
визначено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
видати працівнику його трудову книжку
в день звільнення з внесеним до неї
записом про звільнення.

У випадку, коли працівник відсутній на
роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей
день надсилає йому поштове
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки. Пересилання трудової книжки
поштою з доставкою на зазначену адресу
допускається тільки за письмовою
згодою працівника.

Як встановлено судом, в день звільнення
позивачка не працювала, заяви про
доставку їй трудової книжки поштою не
подавала, будь-які дані про її
звернення до відповідача за видачею
трудової книжки та його зволікання у
цьому відсутні. Оскільки судом не
встановлено обставин вини відповідача
у затримці видачі позивачу трудової
книжки, такий вірно зазначив про
відсутність підстави для стягнення
середнього заробітку.

З висновком суду погоджується і
колегія суддів.

Доводи апелянта про переривання строку
позовної давності на увагу не
заслуговують, оскільки залишення
попереднього позову без розгляду у
зв`язку з неявкою позивача не перериває
пропущеного строку звернення до суду, а
тому суд вірно відмовив у позовних
вимогах про визнання незаконним
звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП
України та скасування наказу про
звільнення від 27.03.1998р., зміну
формулювання причин та дати звільнення
з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України за
прогул із 02.03.1998 р. на ст.38 КЗпП України
за власним бажанням за пропуском
строку позовної давності.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. Згідно ст. 116 КЗпП України,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ст.233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як видно з матеріалів справи, окрім
вимоги про зміну формулювання причин
звільнення з роботи із звільнення за
ст.40 п.4 КЗпП України на звільнення за
власним бажанням з 2 березня 1998 року,
позивач просила стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні на загальну
суму 124413 грн. 48 коп., стягнути 50 000 грн.
моральної шкоди. Такі вимоги
обґрунтовувала невчасною видачею
трудової книжки та відсутністю
розрахунку при звільненні в сумі 24, 47
грн.

Судом встановлено, що в день звільнення
позивачка не працювала, оскільки після
закінчення відпустки на роботу не
виходила, доказів пред`явлення
відповідачеві вимоги про розрахунок
не надала, що спростовує наявність
заборгованості з невиплаченої
заробітної плати на час звільнення. Про
відсутність такої заборгованості
підтверджує і довідка відповідача про
те, що на час звільнення позивача
заборгованості по виплаті
заробітної плати такій не існувало.
Та обставина, що територіальною
державною інспекцією з питань праці
виявлено у 2014 р. наявність порушення у
нарахуванні компенсації за
невикористані відпустки за
відпрацьований період з 07.10.91 по 05.04.92
року в сумі 24,47 грн. та виплата такої
суми здійснена 14.05.2014 року, про що
підтверджує і апелянт, не підтверджує
вини відповідача щодо виплати цієї
суми у день звільнення, так як позивач у
день звільнення не працювала, вимоги
про розрахунок не заявляла, та
зазначені кошти були депоновані ще у
1998 році, про що вказано і у листі
інспекції з питань праці від 10.04.2014 р.,
інших документів, які б підтверджували
протилежне, у відповідача не
збереглось за терміном давності
зберігання таких, про що відображено і
у зазначеному листі інспекції праці.

Відтак, підстави для задоволення цієї
частини вимог відсутні.

Суд першої інстанції вірно відмовив і у
задоволенні вимоги про стягнення
моральної шкоди, з підстав відсутності
факту порушення відповідачем трудових
прав позивача, які б призвели до
вказаних наслідків.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, судом першої
інстанції правильно встановлені
фактичні обставини справи, вірно
застосовано матеріальний закон та
оцінені надані сторонами докази,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст.
313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 14 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскарженою до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.