Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/830/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Миніч Т.І.,
Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання
Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, визнання
права власності на 4/6 частин житлового
будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 14 листопада
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
визнання права власності на 4/6 частин
житлового будинку. В обґрунтування
позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в
м.Малині Житомирської області померла
ОСОБА_6 Після її смерті відкрилася
спадщина на житловий будинок з
господарськими будівлями по АДРЕСА_1.
Все своє майно ОСОБА_6 заповідала її
дочці ОСОБА_3 14.10.2008 року ОСОБА_3 було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом лише на 1/3 частину
вищевказаного будинку, так як право на
обов'язкову долю у спадщині мали діти
померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_8 13.07.2010 року
помер її чоловік ОСОБА_7, відповідно до
ст.1268 ЦК України вона вважається такою,
що прийняла спадщину, а саме має право
на 1/3 частину житлового будинку з
господарськими будівлями по АДРЕСА_1.
Однак, їй стало відомо, що ОСОБА_6 мала
право лише на ? частину вищезазначеного
житлового будинку з господарськими
спорудами, а інша ? частина будинку
належала її чоловіку ОСОБА_7 ОСОБА_3
помилково оформила право власності на
весь будинок по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим
14.10.2008 року отримала у Малинській
державній нотаріальній конторі
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 1/3 частину зазначеного
будинку. Враховуючи вищевикладене,
просила визнати частково недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, видане 14 жовтня 2008 року
нотаріусом Малинської державної
нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3, в
частині належності їй як спадкоємцеві
1/6 частини житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1.
Просила визнати за нею право власності
на 4/6 частини житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, як за
спадкоємцем за законом першої черги,
яка прийняла спадщину після смерті
свого чоловіка ОСОБА_7 Під час розгляду
справи було залучено третю особу
ОСОБА_5

Рішенням Малинського районного суду
Житомирської області від 14 листопада
2014 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 05 серпня 1988 року
ОСОБА_6 склала заповіт, яким належний
їй будинок з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 Даний заповіт
було посвідчено нотаріусом Малинської
державної нотаріальної контори.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.
Малині.

Після її смерті відкрилася спадщина
на спадкове майно, а саме будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який
їй належав на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно №1547
від 15.09.2003 року.

В шестимісячний строк, визначений ст. 549
ЦК УРСР (1963 року, який діяв на час
відкриття спадщини ) заяви про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6
до Малинської державної нотаріальної
контори подали ОСОБА_3, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 Останні мали право на
обов'язкову долю відповідно до ст.535 ЦК
(1963 року), оскільки на час відкриття
спадщини були непрацездатними.

14 жовтня 2008 року нотаріус
Малинської державної нотаріальної
контори на підставі заповіту,
посвідченого 05 серпня 1988 року видав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом ОСОБА_3 на 1/3 частку
спадкового майна ОСОБА_6, що
складається із житлового будинку з
господарськими будівлями за адресою
АДРЕСА_1, із відміткою, що свідоцтво про
право на спадщину на 2/3 частки не
видано, оскільки право на обов'язкову
частку у спадщині мали діти померлої:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7

Згідно записів погосподарської
книги №3 за 1967-1969 роки в колгоспному
дворі, де головою двору була ОСОБА_6,
проживали ОСОБА_7, ОСОБА_2 (невістка),
ОСОБА_9 та ОСОБА_5

З копій погосподарських книг
(Українківської сільської ради
Малинського району по с. Городище за 1967
-1969 роки вбачається, що в п. 21
«відмітка про членів сім'ї, які зовсім
вибули зі складу господарства
навпроти прізвищ ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_9
та ОСОБА_5 мається запис - «вибули в
інше господарство».

Новостворений двір в погосподарській
книзі №4 за 1971-1973 роки зареєстрований
під № 896-253.

За правилами ст.120 ЦК УРСР (1963 року),
колгоспний двір це сімейно-трудове
об'єднання осіб, які використовують
майно двору для ведення підсобного
господарства і для сімейних потреб.
Майно колгоспного двору належить його
членам на праві сумісної власності.

Відповідно до п.20 Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31.01.1966 р., яка діяла до 13 грудня 1995
року, а також вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів, затверджених
ЦСУ СРСР 13.04.1979 р. за №112/5, що міститься у
пункті 40, право власності фізичної
особи на жилий будинок може
підтверджуватися записом у
погосподарській книзі сільської ради.
Саме на підставі цього запису виконком
місцевої ради приймає рішення про
оформлення права власності на будинок
з видачею власнику відповідного
свідоцтва.

При вирішенні питання щодо визнання
права власності на житлові будинки,
споруди у порядку спадкування, записи у
по господарських книгах оцінюються у
сукупності з іншими доказами,
наприклад, ухваленими органами
місцевого самоврядування рішеннями
про оформлення права власності
громадян на будинки, технічним
паспортом на будівлі, документами про
відведення в установленому порядку
земельних ділянок під забудову, тощо.

Відповідно до ст.123 ЦК УРСР (1963)
частка члена колгоспного двору в майні
двору визначається при:

1) виході його з складу двору без
утворення нового двору (виділ);

2) утворенні з одного двору двох і
більше дворів (поділ);

3) зверненні стягнення по особистих
зобов'язаннях члена двору.

Так, згідно чинного на той час
законодавства, зокрема ЗК УРСР від
29.11.1922 року (що втратив чинність у
відповідності з Указом Президії ВР
УРСР від 30.09.1971 року №156-VIII) із змінами
внесеними Постановою ВУЦВК і РНК УСРР
від 27 липня 1927 року «Про зміну і
доповнення Земельного кодексу УСРР»,
передбачалось, що поділи та виділи в
колгоспних дворах здійснювались або в
добровільному порядку або в судовому.
При цьому, в разі добровільного
розподілу складався роздільний запис
(акт), в якому повинно було бути
викладено: коли та між якими членами
двору виникла згода на поділ/виділ; яке
майно передається та яким чином
розподіляється; строк та порядок
розділу; інші умови, що не суперечать
закону, якщо учасники угоди визнають
необхідним їх встановити. Роздільний
запис (акт) повинен бути підписаний
всіма дієздатними членами двору та
переданий до сільської ради для
реєстрації. Розділи дворів, не
зареєстровані в визначеному порядку в
сільській раді не мають законної сили.
Колгоспні двори, що не зареєстрували
роздільний запис (акт) в сільській раді,
продовжують вважатися в усіх
відносинах єдиними.

Згідно постанови Всеукраїнського
центрального виконавчого комітету
Ради Народних Комісарів УРСР від 27.06.1927
року «Про розширення прав місцевих
органів влади і спрощення порядку
управління» поділу "В" арт. 12 додано
обов'язки сільської ради в царині
сільського господарства: 15)
реєструвати поділ трудових
рільницьких господарств (дворів) і
доглядати додержання правил про
недробимість цих господарств
відповідно до норм Земельного Кодксу
УРСР; та 22) вести подвірні списки
землекористувачам, установляти в
порядку, передбаченому цією
постановою, фактичне закономірне
землекористування і видавати довідки
про нього.

В матеріалах справи, зокрема в
погосподарських книгах відсутні
відмітки про реєстрацію будь-яких
роздільних актів між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
як голів дворів.

В силу ст.60 ЦПК України ОСОБА_2 не
надала належних та допустимих
доказів щодо розподілу колгоспного
двору ОСОБА_6 на два двори.

Між тим, згідно свідоцтва про право
особистої власності на будівлю №802 від
29.06.1984 року ОСОБА_7 на праві особистої
власності належав будинок по АДРЕСА_2
Зазначене свідоцтво про право
власності видане ОСОБА_7 взамін
свідоцтва на забудову садиби в
сільських населених пунктах УРСР
виданого на підставі рішення
райвиконкому від 16.05.1975 року. Останнє
видане ОСОБА_7 в той час коли на його
ім'я було відкрито новостворений двір в
погосподарській книзі №4 за 1971-1973 роки
зареєстрований під № 896-253.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'зки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Встановивши, що ОСОБА_7 не був
власником ? частини жилого будинку по
АДРЕСА_1, суд першої інстанції
обгрутоновано відмовив ОСОБА_2 у
задоволенні вимог про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом та визнання
права власності на 4/6 частин житлового
будинку.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову, дійшов
вказаного висновку при повному,
всебічному та об'єктивному з'ясуванні
обставин справи, прав і обов'язків
сторін у даних правовідносинах,
перевірив належним чином доводи
сторін, з'ясував характер та суть
заявлених позивачем вимог, норм права,
якими вони регулюються, дав належну
правову оцінку зібраним у справі
доказам.

Тому, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
та не впливають на правильність
прийнятого рішення, оскільки суду не
було надано інших доказів, на які
апелянт посилається на підтвердження
обставин, крім тих, на які суд послався
в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 14 листопада
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді