АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц/796/3814/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Чала А.П.
Доповідач - Ратнікова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Р.Д.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 13 червня 2013 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про
поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 13 червня 2013 року
ОСОБА_3 відмовлено в задоволені
позовних вимог до ОСОБА_6 про поділ
майна подружжя.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4
звернулася до суду з апеляційною
скаргою, в якій просила рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 13 червня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, є
необґрунтованим та незаконним з огляду
на неправильність встановлення
обставин, що мають істотне значення для
справи. Зазначає, що відповідно до
положень Сімейного Кодексу України
майно, придбане під час шлюбу, є
спільною сумісною власністю подружжя і
підлягає поділу в рівних частках. 1/2
частина квартири АДРЕСА_1 була набута
сторонами під час перебування у шлюбі
шляхом сплати компенсації її вартості
за рахунок спільних коштів подружжя.
Проте, суд 1-ї інстанції не врахував
даних положень закону та безпідставно
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання за ОСОБА_3 права власності на
1/4 частину квартири АДРЕСА_1. В порядку
поділу майна подружжя.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 09 жовтня 2013 року апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4
задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 13 червня 2013 року
змінено шляхом виключення з
мотивувальної частини рішення
посилання на окреме проживання ОСОБА_3
та ОСОБА_6 з 1998 року та відсутність в них
спільного господарства станом на 2005
рік, як на підставу для відмови в
задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 13 червня
2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
касаційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, задоволено
частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва
від 09 жовтня 2013 року скасовано, а справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 повністю
підтримала доводи апеляційної скарги
та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_6ОСОБА_5 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував посилаючись на те, що вони
є безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення сторін, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги і обґрунтованість
постановленого рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6
перебували у зареєстрованому шлюбі з 15
вересня 1979 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_6
ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Дану квартиру по 1/2 частині успадкували
син померлого ОСОБА_6 та онук ОСОБА_11 в
порядку права представлення свого
батька ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва 07 липня 2005 року
зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_13, яка
діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_11 про припинення права власності
та визнання права власності на
квартиру задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_11 на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
представника неповнолітнього ОСОБА_11 -
ОСОБА_13 вартість 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, що складає 60 908,35 грн., шляхом
перерахування даної суми, внесеної
ОСОБА_6, з депозитного рахунку
Святошинського районного суду міста
Києва.

Судом також встановлено, що рішенням
Святошинського районного суду міста
Києва від 29 червня 2011 року позов ОСОБА_6
до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу
задоволено.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який
зареєстрований 15.09.1979 року в відділі
реєстрації актів цивільного стану
Ленінградського РУЮ в місті Києві,
актовий запис №1891, розірвано.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 06.12.2012 року апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задоволено.

Змінено рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 29 червня
2011 року шляхом виключення з
мотивувальної частини рішення
посилання на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з
1998 року не підтримують сімейно-шлюбних
відносин, не ведуть спільного
господарства, мають окремий бюджет та
проживають окремо.

В іншій частині рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 29 червня
2011 року залишено без змін.

Вважаючи, що 1/2 частина квартири
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки була набута в період
шлюбу за спільні кошти подружжя, ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом про
визнання за нею права власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_6 про поділ
майна подружжя, суд 1-ї інстанції
виходив з того, що 1/2 частина квартири
АДРЕСА_1 набута ОСОБА_6 в порядку
спадкування, а тому дане майно не є
спільним сумісним майном подружжя і
позивач не має права на дане майно.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, зокрема, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

З матеріалів справи вбачається, що
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_6 отримав внаслідок
прийняття спадщини після смерті свого
батька ОСОБА_7, а право власності на
іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на
підставі рішення Святошинського
районного суду міста Києва 07 липня 2005
року шляхом припинення права власності
ОСОБА_11 на дану частину квартири та
виплати останньому компенсації в сумі
60 908,35 грн.

Частиною 1 статті 182 ЦК України
встановлено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2005 року
Київським міським бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
за ОСОБА_6 на праві приватної власності
було зареєстровано квартиру АДРЕСА_1.
Крім того, з довідки Комунального
підприємства «Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району міста Києва»
(форми №3) вбачається, що 03.11.2005 року
ОСОБА_3 було зареєстрована в АДРЕСА_1.
Будь-які інші особи в даній квартирі не
зареєстровані.

З урахуванням встановлених обставин
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що оскільки право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6
набуто шляхом припинення права
власності ОСОБА_11 на дану частину
квартири та виплати останньому
компенсації в сумі 60 908,35 грн., то дана
частина квартири не може розцінюватися
як спадкове майно, яке в силу закону є
особистою приватною власністю ОСОБА_6
та на яке не може поширюватися правовий
режим спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 71 СК України встановлено
спосіб та порядок поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір вирішується судом.

Відповідно до ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч.2 ст.70 СК України при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступній від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у
придбання майна вкладені крім спільних
коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_11 ОСОБА_66
було набуто у 2005 році, під час
перебування сторін у зареєстрованому
шлюбі, шляхом сплати компенсації в сумі
60 908,35 грн. Належних та допустимих
доказів того, що кошти на виплату
компенсації вартості 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 належали лише ОСОБА_6
особисто матеріали справи не містять.

Не знайшли підтвердження і доводи
відповідача про те, що хоча сторони і
перебували в зареєстрованому шлюбі до
2011 року , але подружні стосунки були
між ними припинені з 1989 року, оскільки
допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтвердили
проживання сторін однією сім»єю, а
свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 пояснили, що
відповідач жив в будинку у матерії у
тому ж селі, що і позивачка, будинки
знаходяться поруч, в будинку у матері у
відповідача була майстерня, де він
проводив багато часу та допомагав
хворій матері, приходив до дружини з
дочками.

Оцінюючи критично покази свідків
ОСОБА_16 та ОСОБА_17 та приймаючи до уваги
покази свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_18, суд
першої інстанції не врахував, що факт
перебування відповідача в будинку
матері, який знаходиться поруч з
будинком в якому проживала його
дружина та дочки, не свідчить про
припинення подружніх стосунків та
ведення спільного господарства
подружжям. Вказані свідки бували у
відповідача не часто і звертались до
нього в основному з приводу ремонту
різних речей, майстерня знаходилась в
будинку матері, а тому знати про дійсні
стосунки подружжя вони не можуть.
Свідки є ОСОБА_16 - кума сторін та
ОСОБА_17-дочка є близькими людьми
подружжя, а тому глибше знають
взаємовідносини подружжя.

Крім того, покази свідків ОСОБА_19 та
ОСОБА_18 не узгоджуються в іншими
доказами у справі. Так, з довідки форми
№ 3 вбачається. Що позивачка 03.11.2005
року за згодою відповідача була
зареєстрована у спірній квартирі, як
його дружина.

Інших незаперечних доказів на
підтвердження припинення між
сторонами подружніх стосунків станом
на 2005 рік матеріали справи не містять.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що 1/2 частина
квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_6, оскільки
набута подружжям за час шлюбу та за
спільні кошти подружжя, а тому
підлягає поділу між подружжям в рівних
частках.

Проте судом 1-ї інстанції не взято до
уваги вказані вимоги закону та
обставини справи, як наслідок, ухвалено
рішення з порушенням норм
матеріального права.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 13 червня 2013 року про
відмову ОСОБА_3 в задоволені позовних
вимог до ОСОБА_6 про поділ майна
подружжя підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення вказаних позовних вимог та
визнання за ОСОБА_3 право власності на
1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору в сумі 1820 грн. оскільки
вони підтверджені належними доказами.

Керуючись ст..ст. 60, 70, 71 СК України,
ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 13 червня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позові вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про
поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1820 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий : Судді: