Справа № 161/5422/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/429/14 Категорія: 46 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Стрільчук В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шугаловій О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 січня 2014 року

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року позивач
звернувся в суд з вказаним позовом
покликаючись на такі обставини.

З ОСОБА_3 перебував в шлюбі з 11.08.2001
року.

В період шлюбу ОСОБА_3 передано у
власність земельну ділянку площею 0.1334
га в АДРЕСА_1. Після надання ОСОБА_3
дозволу на будівництво житлового
будинку з господарською будівлею на
вказаній земельній ділянці спільно з
його батьками та відповідачкою вони
збудували житловий будинок.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 30.09.2011 року
шлюб між ними розірвано.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 13.09.2011 року з нього та відповідачки
ОСОБА_3 стягнуто на користь батьків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 90 813 грн. коштів,
витрачених на будівництво будинку.

Ступінь готовності житлового будинку
відповідно до висновку експертного
дослідження від 11.03.2013 року, складеного
експертом Волинської
торгово-промислової палати
Серединським О.А., складає 100%, однак
будинок на даний час не зданий в
експлуатацію, тому відповідно до
положень ст.331 ЦК України, право
власності на нього не виникло. Цей
будинок будувався під час шлюбу, тому
просив визнати його об"єктом спільної
сумісної власності подружжя на
підставі ст. 60 Сімейного кодексу
України.

З огляду на те, що будинок не
прийнятий в експлуатацію, а він є
особою, яка вела будівництво, просив
визнати за ним право власності на 1/2
частину будівельних матеріалів та
конструктивних елементів, обладнання,
які були використані в будівництві
індивідуального житлового будинку з
господарською будівлею в АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 30 січня 2014 року позов задоволено.

Визнано індивідуальний житловий
будинок з господарською будівлею в
АДРЕСА_1 об"єктом спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину будівельних матеріалів та
конструктивних елементів, обладнання,
які були використані в будівництві
індивідуального житлового будинку з
господарською будівлею в АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 5 205 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції відповідач ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій покликаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове, яким
позов задовольнити частково, визнати
за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину
будівельних матеріалів та
конструктивних елементів, обладнання,
які були використані в будівництві
індивідуального житлового будинку з
господарською будівлею в АДРЕСА_1

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, аналізуючи письмові
докази в справі колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з
того, що не зданий в експлуатацію
індивідуальний будинок був
побудований сторонами в період
перебування в шлюбі, тому є об"єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок суду ґрунтується
на Законі і відповідає фактичним
обставинам справи, що підтверджуються
належними і допустимими доказами,
дослідженими судом.

Зокрема, судом першої інстанції
встановлено, що рішенням Луцького
міськрайонного суду від 30.09.2011 року
розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
зареєстрований 11.08.2001 року відділом
РАЦСу Луцького міського управління
юстиції (а.с.8-10)

Державним актом на право приватної
власності на земельну ділянку, виданим
на підставі рішення Липинської
сільської ради від 10.02.2002 року № 3/4 ,
посвідчено право приватної власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.1334
га в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Як в суді першої інстанції, так і в
даному судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3 не заперечувала тієї обставини,
що будівництво індивідуального
житлового будинку по АДРЕСА_1
здійснювалось спільно з позивачем , в
період перебування в шлюбі.

Висновком будівельно-технічної
експертизи від 25.11.2013 року № 8005-8007
стверджується, що відсоток
будівельної готовності
індивідуального житлового будинку з
господарською будівлею по АДРЕСА_1
становить 100% (а.с.125).

Виходячи з положень ст. 60 Сімейного
кодексу України (далі - СК), якою
визначено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності, суд першої інстанції
обґрунтовано визнав індивідуальний
житловий будинок, який не зданий в
експлуатацію, об'єктом права спільної
сумісної власності.

Такий висновок суду також ґрунтується
на вимогах ч.І ст.61 СК України, якою
встановлено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Доводи апелянта про порушення судом
першої інстанції вимог ст.331 ЦК України
є безпідставними, оскільки з
оскарженого рішення вбачається, що
судом не ухвалювалось про визнання
права власності на незавершений
будівництвом будинок, а лише визнано,
що цей будинок є об'єктом спільної
сумісної власності на підставі ст.60 СК.
Такий висновок суду узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою при розгляді
справи 6-56цс12 від 20.06.2012 року, яка
відповідно до ст.360-7 ЦПК України є
обов"язковою для всіх судів України.

Не погоджуючись з рішенням суду в
частині визначення рівних часток
подружжя у праві власності на
будівельні матеріали та конструктивні
елементи, які були використані при
будівництві будинку, апелянт вказувала
на порушення судом першої інстанції
вимог ч.3 ст.70 СК України, зазначаючи про
наявність підстав для збільшення
частки відповідача у зв"язку тим, що з
ОСОБА_3 проживають неповнолітні діти і
розмір аліментів, які вони отримують,
недостатній для їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування. Однак,
всупереч вимог ч.3 ст.15, ч.І ст.60 ЦПК
України, апелянт не подав доказів, які б
підтверджували про недостатність
сплачуваних позивачем аліментів для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку дітей та для їх лікування.
Разом з тим, докази, що є в матеріалах
справи, спростовують такі доводи
апелянта. Зокрема, з рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2011
року вбачається, що з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання
дітей в розмірі 1800 гривень щомісячно,
тобто, розмір стягуваних аліментів є
значним, і, з врахуванням того, що і
матір, яка працює, зобов"язана
утримувати дітей матеріально, -
достатнім для всестороннього розвитку.
Також, з довідки Луцького
національного технічного університету
від 28.02.2014 року вбачається про
відсутність заборгованості по
аліментах (а.с. 164).

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
вірно визначився із правовими нормами,
які підлягають до застосування та
постановив законне та обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,
викладених в оскарженому рішенні та не
містять підстав для його зміни чи
скасування.

Керуючись ст. ст.303, 304, 308, 314-315 ЦПК
України колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити, рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 січня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді