АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1217/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубовенко І.Г. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 51
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю.,Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного
підприємства «ЛІБРА ТРАНС»

на заочне рішення Новомосковського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року

по справі за позовом Приватного
підприємства «ЛІБРА ТРАНС» до ОСОБА_2
про стягнення шкоди, -

В С Т А Н ОВ И Л А :

У жовтні 2011 року позивач - ПП «ЛІБРА
ТРАНС» звернувся до Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
шкоди. Сплативши судовій збір,
відповідно вимог чинного
законодавства.

В обґрунтування позовних вимог
посилалися на те, що відповідачем, який
працюючи водієм у позивача, та
знаходячись у відрядженні з 11.02.2011 по
09.03.2011 р. було витрачено кошти, за які
він не звітував, на загальну суму 17627,31
грн., чим наніс позивачу матеріальну
шкоду. Крім того, у м. Ржешов Республіки
Польща, в результаті порушень правил
дорожнього руху скоїв ДТП, в результаті
якої транспортному засобу позивача -
тягачу з напівпричепом були спричинені
механічні пошкодження. Позивачем на
ремонт пошкодженого транспортного
засобу було витрачено 22331,96 грн. -
еквівалент 2800 доларів США, які також
просить стягнути з відповідача на його
користь.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ПП «ЛІБРА
ТРАНС» просить рішення суду скасувати
та постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги,
оскільки рішення суду першої інстанції
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що відповідач
згідно наказу від 15.01.2011 року за № 15/01-К -
був призначений на посаду водія ПП
Лібра-Транс (а.с. 8).

Згідно наказу № 04/02 від 11.02.2011 року -
відповідача було відряджено до м.
Новомосковськ (Україна), м.Сосновець
(Польща), м.Женев (Польща),
м.Дніпропетровськ (Україна) строком на
22 дні з 12.02.2011 року по 07.03.2011 року з метою
транспортування вантажу (а.с. 17).

Також встановлено, що відповідач,
працюючи водієм у позивача, та
знаходячись у відрядження з 11.02.2011 по
09.03.2011 р. витратив кошти, за які він не
звітував, на суму 17627,31 грн., чим наніс
позивачу матеріальну шкоду; окрім того,
у м. Ржешов Республіки Польща, в
результаті порушень правил дорожнього
руху скоїв ДТП, в результаті якого
транспортному засобу позивача - тягачу
з напівпричепом були спричинені
механічні пошкодження; позивачем на
ремонт пошкодженого транспортного
засобу було витрачено 22331,96 грн., які
також просить стягнути з відповідача
на його користь, посилаючись на п.3 ст. 134
КЗпП, як заподіяні збитки підприємству.

Суд першої інстанції відмовляючи у
позові, керувався тим, що посилання
позивача на те, що наявність
банківської картки, на яку
перераховувалися зазначені ним кошти -
є підтвердженням того, що відповідачем,
як працівником підприємства одержані
кошти під звіт за разовою довіреністю
або за іншими разовими документами - не
можуть бути прийняті судом до уваги -
тому як доказів того, що ця банківська
картка має цільове призначення суду не
надано, а тому, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача коштів в розмірі 17627,31 грн. - є
необґрунтованими.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів поголитись не
може.

Статтею 130 КЗпП України визначені
загальні підстави і умови матеріальної
відповідальності працівників. Так,
відповідно до її умов - працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством. За наявності
зазначених підстав і умов матеріальна
відповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності. На
працівників не може бути покладена
відповідальність за шкоду, яка
відноситься до категорії нормального
виробничо-господарського ризику, а
також за неодержані підприємством,
установою, організацією прибутки і за
шкоду, заподіяну працівником, що
перебував у стані крайньої
необхідності. Працівник, який заподіяв
шкоду, може добровільно покрити її
повністю або частково. За згодою
власника або уповноваженого ним органу
працівник може передати для покриття
заподіяної шкоди рівноцінне майно або
поправити пошкоджене.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно п.2.12 Положення «Про проведення
касових операцій у національній валюті
в Україні», затвердженого Постановою
Правління НБУ від 15.12.2004 N 637 фізичні
особи - довірені особи підприємств
(юридичних осіб), які відповідно до
законодавства України одержали
готівку з поточного рахунку із
застосуванням корпоративного
електронного платіжного засобу або
особистого електронного платіжного
засобу, використовують її за
призначенням без оприбуткування в
касі. Зазначені довірені особи подають
до бухгалтерії підприємства звіт про
використання коштів разом із
підтвердними документами в
установлені строки і порядку, що
визначені для підзвітних осіб
законодавством України, а також
документи про одержання готівки з
поточного рахунку (чек банкомата,
копія видаткового ордера, довідки за
встановленими формами, сліп, квитанція
торговельного термінала тощо) разом з
невитраченим залишком готівки.

Відповідно до Інструкції «про службові
відрядження в межах України та за
кордон», затвердженою Наказ
Міністерства фінансів України 13.03.98 N 59
(у редакції наказу Міністерства
фінансів України від 17.03.2011 N 362), аванс
відрядженому працівникові може
видаватися готівкою або
перераховуватися у безготівковій
формі на відповідний рахунок для
використання із застосуванням
платіжних карток.

Як вбачається з матеріалів справи,
факт отримання відповідачем коштів під
звіт у сумі 17 627,31грн. підтверджується
листом-підтвердженням банку про
власноручне отримання довіреною
особою підприємства, ОСОБА_2,
корпоративної картки № 5584 2422 0001 0693 від
18.01.2011р. Крім того, керуючись
вищенаведеними нормативними
документами, позивачем, з
розрахункового рахунку підприємства
№ 2001 у КБ «ПриватБанк» було
перераховано відповідачу аванс на
відрядження на власноручно отриману
відповідачем картку НОМЕР_1.
Відповідно до виписок банку про рух
коштів по вищезазначеній картці, за
період лютий-березнь 2011р., ОСОБА_2 було
отримано у банкоматах на території
України та Польщі готівкові кошти із
застосування вказаної картки у сумі 17
627,31грн.

Так, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 134
КЗпП України, на яку позивач
посилається як на підставу своїх вимог,
щодо стягнення з відповідача коштів,
наданих під звіт в розмірі 17627,31 грн. -
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли майно та інші цінності
були одержані працівником під звіт за
разовою довіреністю або за іншими
разовими документами.

У разі, якщо під час службових
відряджень відряджений працівник
отримав готівку із застосуванням
платіжних карток, він подає звіт про
використання виданих на відрядження
коштів і повертає суму надміру
витрачених коштів до закінчення
третього банківського дня після
завершення відрядження (банківського
дня, наступного за днем прибуття до
місця остійної роботи).

Оскільки, відповідач і на теперішній
час не надав звіту про використання
отриманих коштів та не повернув їх до
каси підприємства, колегія суддів
вважає, що в цій частині позовні вимоги
підлягають задоволенню та стягненню з
ОСОБА_2 на користь ПП «ЛІБРА ТРАНС» в
рахунок відшкодування шкоди, завданої
неповерненням коштів наданих під звіт
у розмірі 17 627, 31 грн.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП
України, на яку позивач посилається як
на підставу своїх вимог, щодо стягнення
з відповідача шкоди, завданої діями,
які мають ознаки діянь переслідуваних
у кримінальному порядку в розмірі 22331,96
грн. - відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку.

На підтвердження доводів позивача щодо
нанесення підприємству шкоди, завданої
діями працівника, які мають ознаки
діянь, переслідуваних у кримінальному
порядку позивачем надано свідоцтво №
32/11, видане м.Жешов, 02.03.2011р. про те, що
25.02.2011 року біля 21-40 години в місцевості
Жешов на перехресті вул.Краківецької
та вул. Визволення відбулася
дорожньо-транспортна пригода.
Потерпілий - Мерседес РО-260AW, злочинець -
ОСОБА_2, Рено НОМЕР_2, фірма страхування,
номер полісу - Зелена Картка UA078/7467952. До
пана ОСОБА_2 застосовано кримінальний
мандат (а.с. 58-59).

Коли шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП України ( 322-08 ),
таку відповідальність несе будь-який
працівник незалежно від посади, яку
він займає, чи від характеру
виконуваної ним роботи.

Повна матеріальна відповідальність
за цією підставою покладається на
працівника, дії якого визнані такими,
що мають ознаки злочину в офіційному
порядку: підтверджені обвинувальним
вироком суду, ухвалою суду в
кримінальній справі про припинення
провадження в справі у зв'язку з
амністією чи передачею
обвинуваченого на поруки трудовому
колективу, звільненням від
кримінальної відповідальності у
зв'язку із закінченням строку давності,
коли вчинений працівником злочин вже
не становить суспільної небезпеки,
звільненням від відбування покарання
у зв'язку з захворюванням, достроковим
або умовно-достроковим звільненням
від покарання, в разі винесення судом
обвинувального вироку без призначення
міри покарання та в інших подібних
випадках, або відповідно до
постанови слідчо-прокурорських
органів.

За цією підставою працівник не
притягується до повної матеріальної
відповідальності лише у випадках, коли
оголошується виправдувальний вирок
або кримінальна справа припиняється
за відсутністю складу або події
скоєння злочину.

Проте, при винесенні
виправдувального вироку (закритті
провадження в кримінальній справі) за
відсутністю складу злочину, суд,
розглядаючи справу в порядку
цивільного судочинства, має право з
інших передбачених законом підстав
задовольнити позов у межах повного
розміру заподіяної працівником шкоди.

Позивач, підтримуючи заявлені вимоги
викладені саме в такому вигляді та
відмовляючись їх уточнювати вважав, що
саме викладені вимоги у такому вигляді
відповідають його прагненням. Однак,
звертаючись до суду у відповідності до
вимог п.3 ст. 134 КЗпП України не надав, у
відповідності до вимог ст.59, 60 ЦПК
України, належних доказів у
обґрунтування своїх вимог та не
врахував, що обставини справи, які
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування, а доказування не
можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Наданий позивачем, у обґрунтування
вимоги щодо відшкодування шкоди
завданої діями які мають ознаки діянь
переслідуваних в кримінальному
порядку у розмірі 22 331,96 грн., акт № 32/11
від 02.03.2011 року у якому зазначено, що до
пана ОСОБА_2 застосовано мандат
кримінальний, у перекладі українською
(а.с.26-27) та надано копію мандату
кримінального, викладеного польською
мовою, із зазначенням щодо грошової
сплати готівкою (а.с.156). Однак, доказів
того, що відповідача притягнуто саме до
кримінальної відповідальності як суду
першої інстанції так і апеляційної не
надано.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні вимог позивача у зв»язку з
їх необґрунтованістю, виходив з того,
що до зазначених правовідносин, слід
застосовувати ст..ст. 1187,1191 ЦК України.
Крім того, позивач не скористався своїм
правом щодо залучення у справі
страхової компанії та реалізації
можливості змінити предмет та підставу
позову до розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що виключним
правом позивача є можливість
розпоряджатися своїми правами щодо
предмета спору та підстав, а тому, є
абсолютно законним його звернення до
суду на підставі вимог ч.3 ст. 134 КЗпП
України. Однак, враховуючи, що
позивачем в ході розгляду справи, у
відповідності до вимог ст..ст. 11,60 ЦПК
України не доведено заявлення позовних
вимог на підставі п.3 ст. 134 КЗпП України
до правовідносин, що склалися між
сторонами, колегія суддів приходить до
висновку про відмову у їх задоволенні,
однак з інших підстав.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про те, що в задоволенні позовних вимог
ПП «ЛІБРА ТРАНС» в частині щодо
стягнення з ОСОБА_2 на його користь
шкоди в розмірі 22331,96 грн. слід
відмовити, оскільки, вказані вимоги є
необґрунтованими, однак, не вірно
визначив підстави у мотивувальній
частині рішення, а тому, обґрунтування
відмови у задоволенні позовних вимог
позивача підлягають зміні з
вищевикладених підстав.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати понесені при розгляді справи, а
саме: витрати пов'язані з оплатою
судового збору у розмірі - 243,60 грн. ,
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що заочне рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року у частині щодо
відмови у стягненні з відповідача на
користь позивача в рахунок
відшкодування шкоди, завданої
неповерненням коштів наданих під звіт
у розмірі 17 627, 31 грн. підлягає
скасуванню та ухваленню в цій частині
рішення про задоволення позовних
вимог. Заочне рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача шкоди завданої діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку підлягає зміні в частині
правового обґрунтування відмови.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «ЛІБРА ТРАНС» -
задовольнити частково.

Заочне рішення Новомосковського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року у частині щодо
відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь
Приватного підприємства «ЛІБРА ТРАНС»
в рахунок відшкодування шкоди,
завданої неповерненням коштів наданих
під звіт у розмірі 17 627, 31 грн. -
скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Приватного підприємства «ЛІБРА ТРАНС»
в рахунок відшкодування шкоди,
завданої неповерненням коштів наданих
під звіт у розмірі 17 627, 31 грн.

Заочне рішення Новомосковського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року у частині щодо
відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь
Приватного підприємства «ЛІБРА ТРАНС»
шкоди завданої діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку - змінити в
частині правового обґрунтування
відмови.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Приватного підприємства «ЛІБРА ТРАНС»
судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

В іншій частині заочне рішення -
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді