Справа № 740/4762/13-ц Провадження №
22-ц/795/302/2014 Головуючий у I інстанції
-Пантелієнко В. Г. Доповідач - Шевченко
В. М.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року
м.ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка
В.М.суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.при
секретарі:Руденко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на заочне рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської
області від 17 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
шляхом визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати заочне рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської
області від 17 грудня 2013 та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
судового рішення, постановлення його з
порушенням норм матеріального права.

Апелянт вказує, що він є власником
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1 , з 09 вересня 2006 року в даному
будинку зареєстрований та постійно
проживав ОСОБА_6 У 2012 році апелянт
розпочав ремонтні роботи в даному
будинку, а з лютого 2013 року переїхав до
цього будинку на постійне місце
проживання і звернувся до відповідача
з проханням звільнити будинок та
знятися з реєстраційного обліку за
вказаною адресою у добровільному
порядку, посилаючись на те, що він буде
використовувати помешкання для
власного проживання та проживання
членів своєї родини, а згодом бажає
його продати. Проте відповідач
зазначений будинок не звільнив і не
знявся з реєстраційного обліку за
адресою спірного будинку, оскільки
постійно перебував в стані
алкогольного сп'яніння та вчиняв
сварки, в зв'язку з чим ОСОБА_5 був
змушений звертатися до суду.

Також, апелянт зазначає, що після
складання протоколу про притягнення
ОСОБА_6 до адміністративної
відповідальності за вчинення
насильства в сім'ї, останній забрав
свої речі та добровільно виїхав з
будинку в кінці червня 2013 року, і з того
часу у даному будинку не проживає. Факт
не проживання відповідача в спірному
будинку з червня 2013 року
підтверджується довідками вуличного
комітету та актами обстеження
житлового будинку.

Крім того, на думку апелянта суд дійшов
невірного висновку про те, що норма
закону, яка б регулювала порядок
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням в
діючому законодавстві не передбачена
та помилково застосував до даних
правовідносин аналогію закону, зокрема
ст. 405 ЦК України.

Апелянт зазначає що його вимоги щодо
усунення перешкод у здійсненні ним
права власності на будинок шляхом
визнання відповідача таким, що втратив
право на користування житлом є
правомірними і відповідають заходам
захисту прав власника від порушеного
права, що передбачені ст. 391 ЦК України.

Заочним рішенням Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської
області від 17 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення залишенню без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не довів той факт, що
відповідач понад один рік не проживає
за місцем реєстрації в житловому
будинку АДРЕСА_1.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, оскільки він ґрунтується на
матеріалах справи та відповідає
вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом виданого 02.06.2010 року державним
нотаріусом Ніжинської міської
державної нотаріальної контори, ОСОБА_5
та ОСОБА_7 успадкували 1/2 частину
житлового будинку, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 після смерті батька та
чоловіка ОСОБА_8 (а.с.3).

З договору дарування посвідченого
17.07.2010 року приватним нотаріусом
Ніжинського міського нотаріального
округу вбачається, що ОСОБА_7
подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар 3/4
частини житлового будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав КП «Ніжинське МБТІ» право
власності на житловий будинок
розташований по АДРЕСА_1 зареєстровано
за позивачем ОСОБА_5 11.10.2010 року, отже з
цієї дати позивач набув право
власності на будинок в цілому (а.с.6).

Згідно довідки Ніжинського міського
відділу управління державної
міграційної служби України в
Чернігівській області від 30.10.2013 року
ОСОБА_6 з 26.10.2006 року зареєстрований в
житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.14).

В позовній заяві позивач зазначає, що в
належному йому житловому будинку
відповідач не проживає з червня 2013
року.

Згідно з положеннями п.1 ст.61 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається із рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської
області від 22 липня 2013 року, (яке
набрало чинності), за позовною заявою
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа на
стороні відповідача ОСОБА_7, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, відповідач
ОСОБА_6 вселився на постійне
проживання та був зареєстрований 9
Вересня 2006 року у житловому будинку
АДРЕСА_1 за згодою співмешканки ОСОБА_7,
яка на той час була власником 34 частин
зазначеного житлового будинку.

Дана обставина (підстава вселення
відповідача), у відповідності з
положеннями п.3 ст.61 ЦПК України не
потребує доказування і є преюдиційною.

Виходячи з положень ст. 47 Конституції
України, кожен має право на житло.
Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до приписів статті 9 ЖК
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Статтею 16 ЦК України передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів особи.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК
України,(якою обґрунтовувалися позовні
вимоги), власник має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Не проживання в житловому приміщенні
(належного власнику) без поважних
причин понад один рік відповідно, до
положень ч.2 ст. 405 ЦК України є
підставою для визнання членів сім'ї
власника в судовому порядку таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням.

Виходячи з правової суті спору,
предмету доказування у справі,
оцінивши наявні докази за правилами
закріпленими у ч.3 ст.212 ЦПК України, суд
прийшов до обґрунтованого висновку, що
позивачем не доведено факту, що
відповідач понад один рік не проживає
за місцем реєстрації в житловому
будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається з оглянутої судом
матеріалів цивільної справи 740/ 2774/13 ц,
ОСОБА_6 було вручено 6 липня 2013 року
особисто, повістку про виклик до суду
за місцем його реєстрації, АДРЕСА_1.

Апеляційний суд вважає, що наявні в
матеріалах справи довідка вуличного
комітету №41 виконавчого комітету
Ніжинської міської ради від 19.10.2013 року
та Акти обстеження житлового будинку
від 19.10.2013 року та від 26.11.2013 року, в яких
зазначається, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, не
проживає в будинку з червня 2013
року(а.с.21-23), з огляду на наведені судом
першої інстанції мотиви прийнятих ним
доказів щодо підтвердження не
доведеності позивачем своїх вимог, не
спростовують правильності прийнятого
судом рішення і обґрунтовано
відхилені судом.

Враховуючи зазначене та факт того, що
не сплив час невикористання ОСОБА_6 без
поважних причин свого права на
проживання в житловому приміщенні
власником, якого є ОСОБА_5, суд першої
інстанції після оцінки фактичних
обставин справи та правової суті спору,
обґрунтовано відмовив в позові.

Висновок місцевого суду
підтверджується матеріалами справи,
яким суд дав правильну оцінку і не
суперечать нормам матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Апеляційний суд вважає безпідставними
доводи апеляційної скарги в тій
частині, що у зв'язку із відчуженням
його (апелянта) матір'ю житла
припинилися обставини, які були
підставою для проживання та реєстрації
відповідача в спірному будинку.

Та обставина, що до ОСОБА_5 перейшло
повністю право власності на зазначений
будинок, в якому проживав разом із
попереднім власником цього будинку
ОСОБА_6, а отже, позивач має охоронюване
законом право володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
сама по собі не може бути підставою для
визнання відповідача таким, що втратив
право користування житловим будинком.

Апеляційний суд вважає, що перехід
права власності на житловий будинок до
іншої особи не може бути автоматичною
підставою для припинення права
користування житловим приміщенням
членами сім'ї попереднього власника,
яке у них існувало.

Оскаржуване рішення ґрунтується на
повно та всебічно досліджених доказах,
оцінка яких проведена у відповідності
до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і
доводи апеляційної скарги їх не
спростовують та не містять
передбачених законом підстав для
скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської
області від 17 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: