Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 року Солом'янський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко
О.Б.

при секретарі - Войцеховській
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_6, про усунення перешкод у
користуванні квартирою та виселення та
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа
приватний нотаріус КМНО ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та реєстраційного
посвідчення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 09.09.2011 року звернувся з позовом,
в якому просив усунути перешкоди у
користування належною йому квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї
відповідачів. А також просив стягнути
солідарно з відповідачів збитки у
розмірі 6 235,74 грн. та судові витрати.

20.02.2012 року відповідачами був поданий
зустрічний позов про визнання
недійсним договору від 09.04.2009 року
купівлі-продажу вище вказаної
квартири, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, ОСОБА_4, та визнання за
відповідачами права власності на цю
квартиру.

Рішеннями Солом'янського районного
суду м. Києва від 01.02.2013 року та
Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2013
року було виселено ОСОБА_3, ОСОБА_2, а в
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 26.06.2013 року
вищевказані рішення судів попередніх
інстанцій були скасовані, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Під час розгляду справи 22.05.2014 року
ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва зустрічна позовна заява в
частині вимог визнання дійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2
і ОСОБА_4, та визнання за ними права
власності на цю квартиру була залишена
без розгляду за заявою відповідачів.

Так, в обґрунтування позову позивач
послався на те, що на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 09.04.2009
року він є власником квартири АДРЕСА_1,
але переважно проживає у Росії. Однак
йому стало відомо, що у квартирі без
правовстановлюючих документів
проживають відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

Позивач посилається на те, що дії
відповідачів істотно порушують його
права щодо володіння та користування
своєю власністю, не зважаючи на вимоги
про звільнення жилого приміщення та
передачі ключів від квартири, вони
відмовляються її звільнити, тому він
змушений звернутись до суду за
захистом свого порушеного права шляхом
виселення відповідачів.

Крім того, позивач зазначав, що за
спірною квартирою на момент звернення
до суду з позовом, існує борг по сплаті
квартирної плати та комунальних
платежів, який виник у зв`язку з
користування відповідачами зазначеною
квартирою, через що йому спричинені
збитки у розмірі 6235,74 грн. у виді боргу з
квартирної плати та за користування
комунальними послугами, які він просив
стягнути з відповідачів.

Представник позивача, який є одночасно
представником третьої особи ОСОБА_4, в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити, а
також просив стягнути з відповідачів
на користь позивача судові витрати,
пов`язані з його явкою до суду в розмірі
7225,61 грн., пославшись на те, що він
зареєстрований та проживає в м. Одеса, а
витрати, пов`язані з його приїздом з м.
Одеса до м. Київ, підтверджуються
проїзними документами.

Відповідачі та їх представник в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечували, заявивши зустрічні
позовні вимоги про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 09.04.2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1, та реєстраційного посвідчення
№ 008854 від 07.04.2009 року про право
приватної власності позивача на
вказану квартиру недійсними, мотивуючи
тим, що в 2003 році між ОСОБА_3 і його
знайомим ОСОБА_4 було досягнуто
домовленості щодо купівлі-продажу
двокімнатної квартири АДРЕСА_1, у
процесі яких було погоджено всі умови
купівлі-продажу житлового приміщення,
зокрема належного оформлення
правовстановлюючих документів на
квартиру, ціни, передачі квартири у
власність, оформлення договору в
нотаріальній конторі, визначені строки
укладення цього договору до 01.01.2004 року.

Відповідачі вказують, що на
підтвердження вказаної домовленості
23.09.2003 року був укладений договір
завдатку, згідно з яким власники
квартири ОСОБА_4 від свого імені та як
представник ОСОБА_5 зобов`язались
продати, а ОСОБА_3 купити вказану вище
квартиру.

Після виконання зобов`язань покупця
по Договору завдатку та повної сплати
ОСОБА_4 грошових коштів за покупку
квартири останній передав їм ключі від
квартири та оригінал свідоцтва про
право власності на житло від 04.02.1993
року, у зв'язку з чим вони з 2003 року
стали постійно проживати в спірній
квартирі. Про наявність укладеного
спірного договору купівлі-продажу
квартири їм стало відомо лише восени 2011
року.

Вважають спірний договір
купівлі-продажу незаконним, оскільки
він суперечить вимогам чинного
законодавства, т. я. був укладений на
підставі копії свідоцтва про право
власності на квартиру, оригінал якого
знаходився у ОСОБА_3

Також оскаржуваний договір
купівлі-продажу квартири від 09.04.2009
року було укладено за відсутності
технічного паспорту на цю квартиру та
представником ОСОБА_5 як власниці ?
частини цієї квартири, який не мав на це
права та повноважень, оскільки діяв на
підставі довіреності від 18.10.2009 року,
тобто виданої після дати укладення
спірного договору купівлі-продажу від
09.04.2009 року.

Крім того, під час його укладання
всупереч п. 7 цього договору була
прихована домовленість між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 щодо прав останнього на цю
квартиру та його проживання в цій
квартирі, яку позивач як покупець
навіть не оглядав та продаж якої була
вчинена не за її ринковою вартістю.

У зв'язку з цим просили застосувати
наслідки його недійсності,
зобов'язавши кожну із сторін повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Представник позивача та 3-ї особи
ОСОБА_4 проти зустрічного позову
заперечував , пославшись на те, що на
момент укладення купівлі-продажу
квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 жодних
судових спорів відносно спірної
квартири не було, сторони договору мали
повний обсяг дієздатності,
волевиявлення сторін було вільним і
відповідало їх волі, була дотримана
форма правочину, який був направлений
на реальне настання наслідків,
передбачених договором.

Представник 3-ї особи приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в
судовому засіданні підтримала
первісні позовні вимоги, а в
задоволенні зустрічних позовних вимог
просила відмовити, пославшись на те, що
договір купівлі-продажу спірної
квартири, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1, був посвідчений у
відповідності з вимогами чинного
законодавства.

Третя особа ОСОБА_5 повідомлялась
належним чином, в судове засідання не
з`явилась.

Суд, вислухавши пояснення учасників
цивільного процесу, дослідивши
матеріали справи, виходить із
наступного.

Судом встановлено, що 09.04.2009 року між
ОСОБА_4, який діяв в свого імені та від
імені ОСОБА_5 на підставі довіреності,
посвідченої 18.02.2009 року нотаріусом
Держави Ізраїль ОСОБА_8, та
громадянином Російської Федерації
ОСОБА_1 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка
складається з двох кімнат, загальною
площею 46,80 кв. м, у тому числі жилою
площею 28,90 кв. м. Вказаний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі № 163.

07.08.2009 року Комунальним підприємством
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об`єкти нерухомого майна»
здійснено державну реєстрацію права
власності на вказану квартиру на ім`я
позивача ОСОБА_1 та видано реєстраційне
посвідчення № 008854.

Зустрічні позовні вимоги відповідачів
про визнання недійним даного договору
купівлі-продажу спірної квартири,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від
імені якої діяв ОСОБА_4, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
суд вважає безпідставними, оскільки
договір купівлі-продажу був укладений
у письмовій формі з дотриманням вимог,
підписаний сторонами без застережень
та відповідав їх волевиявленню на час
його укладення, спрямований на реальне
настання наслідків, що було
підтверджено приватним нотаріусом
ОСОБА_6 , яка посвідчувала правочин.

Посилання відповідачів та їх
представника на відсутність прав
ОСОБА_4 на укладення договору
купівлі-продажу від імені ОСОБА_5 як на
підставу недійсності правочину, суд
вважає необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, на момент укладення
договору купівлі-продажу від 09.04.2009
року спірна квартира АДРЕСА_1 належала
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується
довідкою характеристикою, виданою
Київським міським бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об`єкти нерухомого майна
від 15.01.2009 року.

Договір купівлі-продажу квартири від
імені співвласника ОСОБА_5 був
укладений на підставі довіреності від
18.02.2009 року, виданої на ім`я ОСОБА_4 та
посвідченої нотаріусом Держави
Ізраїль - ОСОБА_8, посилання на яку
міститься в тексті договору та копія
якої міститься в нотаріальній справі
по оформленню даного договору. Разом з
тим встановлено, що у вищевказаному
договорі купівлі-продажу приватним
нотаріусом ОСОБА_6 була допущена
технічна помилка - описка, як пояснила
представник нотаріуса в судовому
засіданні, а саме в договорі зазначено
неправильну дату видачі довіреності
від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_4 - 18.10.2009
року.

Крім того, угода, укладена не
уповноваженою на то особою від імені
другої особи, може бути визнана
недійсною лише у разі несхвалення
таких дій особою, від імені якої така
угода укладена. Заперечень щодо
укладання договору від ОСОБА_5 не
надходило.

Щодо визначення умовами договору
вартості квартири у розмірі 14 635,66 грн.,
що значно менша ринкової вартості цієї
квартири на той момент, то така
вартість квартири була обумовлена
отриманою офіційною інформацією від
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
у довідки-характеристики № 1386955 від
15.01.2009 року, а інших відомостей щодо
вартості квартири та технічних
характеристик для укладення договору
відчуження нерухомого майна чинним на
той час законодавством не вимагалось.

Крім того, чинним законодавством
України надається свобода сторонам
правочину у виборі контрагента та умов
договору, зокрема відповідно до норми
ч.1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін,
які були в праві самостійно та вільно
визначитись з умовами договору на свій
розсуд.

Що стосується доводів відповідачів, що
існував спір щодо квартири на момент
укладення цього договору, то на їх
підтвердження вони не навели жодних
доказів, що вказана вище квартира
перебувала б під забороною чи арештом,
щодо неї правомірно в установленому
законом прядку були би укладені
будь-які договори відчуження з іншими
особами, а також щодо наявності
належних прав на неї у третіх осіб як в
Україні, так і за її межами.

Зобов'язання ж ОСОБА_5, в інтересах якої
діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності
від 22.09.2003 року, на яке посилався ОСОБА_3
за договором завдатку від 23.09.2003 року,
за яким ОСОБА_5 зобов'язалась продати
останньому до 01.01.2004 року квартиру
АДРЕСА_1, стосуються інших
правовідносин між ОСОБА_5 в особі її
представника - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а для
даного спору не мають правового
значення та не могли бути перешкодою
для укладення 09.04.2009 року договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Також суд не приймає до уваги
посилання відповідачів на те, що
договір купівлі-продажу був укладений
на підставі кольорової копії свідоцтва
про право власності на спірну квартиру,
з посиланням на висновок
судово-технічної експертизи свідоцтва,
оскільки, виходячи з характеру спірних
правовідносин, дана обставина не може
бути підставою для визнання правочину
недійсним.

Щодо укладення договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1 на підставі
дублікатів документів, то у п.2
вказаного договору вказано, що
документом, що підтверджує право
власності продавців на відчужувану
квартиру є Дублікат , що має силу
оригіналу свідоцтва про право
власності на спадщину за законом,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10 25.11.2008
року, за реєстровим №1-372,
зареєстрованим Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на нерухоме
майно 13.01.2009 року і записаний в
реєстрову книгу д1831-163 за реєстровим
№3367.

Допустимість використання нотаріусами
на підтвердження права власника на
відчуження нерухомого майна
підтверджується Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженої
наказом Міністерства Юстиції України
№20/5 від 03.03.2005 року, яка була чинною на
момент посвідчення вищевказаного
Договору купівлі - продажу від 09.04.2009
року.

Так, п. 62 Інструкції серед іншого
передбачено, що право власності на
житловий будинок, квартиру, дачу,
садовий будинок, гараж, інші будівлі і
споруди, що відчужуються, може бути
підтверджено, зокрема, одним з таких
документів або дублікатів, одним із
яких є свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, договір укладався
відповідно до вимог чинного на той час
законодавства, оскільки продавці
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на момент його
укладення були правомірними
власниками зазначеної квартири, що
ніким не оспорювалось та
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами, які були підставою
для нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу від 09.04.2009
року та його державної реєстрації;
жодних судових спорів відносно спірної
квартири не було; відповідно до Витягу
з єдиного держаного реєстру заборон
відчуження нерухомого майна від 09.04.2009
року будь-яких заборон (арештів)
стосовно відчуженого майна не було;
сторони договору при його укладанні
мали повний обсяг цивільної
дієздатності і волевиявлення сторін
було вільним і відповідало їх волі;
була дотримана форма правочину, який
був спрямований на реальне настання
наслідків, передбачених договором.

За правилами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Між тим, заінтересованість осіб має
з'ясовуватись в кожному конкретному
випадку в залежності від обставин
справи та правових норм, які підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
якщо інше не встановлено законом.

При цьому, нормами ст. 216 ЦК України
визначені правові наслідки
недійсності правочину, у відповідності
до яких недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Встановлено, що сторонами за договором
купівлі-продажу від 09.04.2009 року є
відповідачі за зустрічним позовом, але
ні один з них законності даної угоди не
оспорює і наміру оспорювати не заявив.

Так, відповідачі в судовому засіданні
визнавали, що визнання недійсності
даного договору на їх права ніяк не
впливає, але наполягали на своїх
вимогах просто заради дотримання
загальних норм законодавства,
порушених, на їх думку, при вчиненні
даного договору.

Виходячи з цього, суд приходить до
висновку, що відповідачі не є
заінтересованими особами, права та
законні інтереси яких могли бути
порушені вчиненням правочину, а тому не
мають права вимоги за даним договором і
не можуть вимагати його недійсності,
тобто є неналежними позивачами за
таким спором, оскільки не виклали
обставин на доведення свого
суб'єктивного права вимоги, враховуючи,
що ст.16 ЦК України визначений перелік
способів захисту порушених прав та
інтересів осіб, а право на звернення до
суду відповідно до ст.4 ЦПК України
притаманне лише особі, яка звертається
за захистом саме своїх порушених прав
або охоронюваних законом інтересів.

Відповідно ст.334 ЦК право власності на
майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішення суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації , право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

З урахуванням дотримання позивачем
вимог закону щодо нотаріального
посвідчення договору та його державної
реєстрації, право власності на спірну
квартиру, позивачем набуто правомірно,
а відтак він має право вимагати
усунення порушень, які чиняться
будь-якими особами щодо володіння та
користування своїм майном.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Разом з тим, доказів, що відповідачі на
теперішній час проживають в належній
позивачу квартирі, чим порушують права
позивача, останнім не надано,
враховуючи, що постановою від 03.09.2013
року закінчено виконавче провадження у
зв'язку із повним фактичним виконанням
рішення Апеляційного суду м. Києва від
10.04.2013 року про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_2
із квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується актом державного
виконавця від 26.07.2013 року, яким
встановлено, що боржників в даній
квартирі немає, цінні речі в квартирі
відсутні, боржниками виконано рішення
суду повно фактично. Тому вимоги
позивача щодо виселення відповідачів
не підлягають задоволенню.

При цьому позовні вимоги про стягнення
збитків з відповідачів у розмірі 6 235,74
грн., пов`язаних з несплатою
комунальних платежів та квартирної
плати, суд також вважає такими, що
задоволенню не підлягають, оскільки
позивачем як не доведено правових
підстав покладення на відповідачів
такого обов'язку, так і не надано
доказів пред`явлення до нього
балансоутримувачем або виконавцем
житлово-комунальних послуг
матеріально-правової вимоги щодо
необхідності сплати таких послуг та за
який саме період, а також понесення ним
таких витрат. А, отже, позивачем на
надано доказів спричинення йому
збитків у зазначеному розмірі
внаслідок не оплати відповідачами
таких послуг.

В силу ст.88 ЦПК України у зв'язку із
відомою у задоволенні первісного та
зустрічного позовів судові витрати
сторін компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 205, 328,334, 391, 639, 640,
657 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
приватний нотаріус КМНО ОСОБА_6, про
усунення перешкод у користуванні
квартирою та виселення відмовити.

В задоволені зустрічного позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус
КМНО ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та
реєстраційного посвідчення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: