Справа № 369/9620/13-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/791/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Білоконь О.В.,
Сержанюка А.С.,

При секретарі - Антіпову Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Обслуговуючий
кооператив «Гаражно-будівельний
кооператив Вишневий» про поділ майна
подружжя, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о в
и л а:

ОСОБА_1 звернулась до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з даним позовом, який
мотивувала тим, що з 1985 року перебуває з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі, ними
придбано автомобіль Suzuki Grand Vitara,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
вартістю 80 000 грн. Також, ними був
придбаний гараж АДРЕСА_1, вартістю
48000грн.

Після припинення шлюбних відносин з
ОСОБА_2, в добровільному порядку
розділити майно вони не можуть.

Враховуючи рівність часток подружжя
у спільному майні, просила суд визнати
за нею право власності на ? частину
автомобіля Suzuki Grand Vitara, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, та на 1/2
частину гаражу АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_2 право
власності на автомобіль Suzuki Grand Vitara
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
2008 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1,
вартість ? частки автомобіля Suzuki Grand Vitara
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
2008 року випуску, в розмірі 40 000 грн. У
решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просила, рішення суду першої
інстанції скасувати, ухвалити по
справі нове рішення про задоволення її
позовних вимог. Зазначила,

що рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
листопада 2013 року ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19 листопада 2013
року в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав..

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За вимогами ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом
встановлено, що 27 вересня 1985 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб в
відділі РАЦС Ленінського райвиконкому
м. Києва, актовий запис 589.

ОСОБА_2 подав до суду позов про
розірвання шлюбу, який, на час розгляду
даної справи, судом не розглянуто.

За час перебування у шлюбі, сторонами
придбано спірне майно в користуванні
яким, у них виникають спори, так як
поділи його між собою добровільно вони
не можуть.

Статтею 57 СК України передбачено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

З вимог ст. 61 СК України вбачається,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Статтею 63 СК України визначено, що
при здійснені подружжям права спільної
сумісної власності дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Статтями 68, 69 СК України встановлено,
що розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. А отже дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Встановлено, що в 2008 році подружжям
було придбано автомобіль Suzuki Grand Vitara,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
2008 року випуску, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2 в
Києво-Святошинському РЕВ ДАІ при УДАІ
ГУ МВС України в Київській області, та
гараж АДРЕСА_1, який, як стверджує
ОСОБА_1 було куплено за спільні сімейні
кошти та оформлено на ім»я відповідача,
який є членом даного кооперативу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна,
суд може відступити від засади
рівності часток подружжя за обставин,
що мають істотне значення, зокрема якщо
один із них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка, може бути збільшена,
якщо з нею, (ним) проживають діти, а
також непрацездатні повнолітні син,
дочка, за умови, що розмір аліментів,
які вони одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

За правилами ч. І ст. 70 СК України, в
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

В п.п. 22-25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року
указано, що поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка звернулася до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з даним позовом в
якому просила визнати за нею право
власності на частку в спільному майні
подружжя, вказавши орієнтовну його
ціну, яка не відповідає дійсній
вартості спірного майна, так як
експертиза по його оцінці не
проводилась і сторонами по справі такі
клопотання в суді не заявлялись, при
цьому, позивачка позовні вимоги не
змінювала та не уточнювала ні в
письмовій ні в усній формі.

Враховуючи те, що автомобіль
придбаний у шлюбі, є спільною сумісною
власністю подружжя та неподільною
річчю, перебуває в користуванні
відповідача, позивачка не має
водійських прав на управління
транспортними засобами, заперечень
щодо такого поділу відповідач не
висловив, тому, суд першої інстанції
прийшов до висновку про можливість
визнання права власності на автомобіль
за ОСОБА_2 та стягнув з нього накористь
ОСОБА_1, компенсацію вартості
автомобіля в розмірі 40 000 грн.

З такою думкою Києво-Святошинського
районного суду Київської області в
частині розподілу автомобіля, колегія
суддів не погоджується, так як вона є
помилковою і не ґрунтуються на вимогах
закону, тому, колегія суддів вважає, що
ріщення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
листопада 2013 року в цій частині є
незаконним, тому його необхідно
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення цих позовних вимог.

З матеріалів справи також
вбачається, що 31 травня 2007 року за
рішенням ГБК «Вишневий» ОСОБА_2 був
прийнятий в члени кооперативу та йому
надано в користування земельну ділянку
та гараж АДРЕСА_1

На підтвердження набуття права
власності на гараж, позивачкою суду
надано довідку №32-13 від 14 листопада 2013
року ОК ГБК «Вишневий» в якій вказано,
що власником гаража АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
позовних вимог про визнання за нею
права власності на ? частину гаража,
Києво-Святошинський районний суд
Київської області, з думкою якого
погоджується і колегія суддів, виходив
з того, що надана позивачкою довідка є
не належним доказом на підтвердження
виникнення права власності на гаража,
тому, колегія суддів приходить до
висновку про те, що рішення суду першої
інстанції про відмову ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог про
визнання за нею права власності на ?
частину спірного гаража є правильним і
його в цій частині необхідно залишити
без змін.

Враховуючи викладене, апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а рішення
Києво-Святошинського районного суду
від 19 листопада 2013 року в частині
розподілу транспортного засобу та
стягнення грошової компенсації
скасуванню та ухваленням в цій частині
нового рішення про визнання за ОСОБА_1
права власності на ? частину спірного
автомобіля, в решті позовних вимог,
рішення суду першої інстанції
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
листопада 2013 року в частині визнання за
ОСОБА_2 право власності на автомобіль
SUZUKI GRAND VITARA, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, та
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
вартості ? частки автомобіля в сумі 40 000
грн. скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове
рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Обслуговуючий кооператив
«Гаражно- будівельний кооператив
Вишневий» про поділ майна подружжя
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину автомобіля SUZUKI GRAND VITARA, 2008
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1.

В решті, рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19 листопада 2013
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: