Номер провадження № 22-ц/785/1673/14
Головуючий у першій інстанції Коблова
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Оверіної О.В., Кравця Ю.І.,

при секретарі Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_4 про розподіл
сумісного майна, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 27 листопада 2013 року,

встановила:

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, який уточнив
та зазначив, що з 04 вересня 1999 року він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
відповідачкою. Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 17 грудня 2012
року шлюб було розірвано.

За час шлюбу сторони придбали спільне
майно, з якого він просив виділити
ньому у власність: холодильник «Samsung»
RL38ECPS вартістю 3800 грн. (з урахуванням
зносу); ПК з блоком безперебійного
живлення вартістю 2800 грн. (з
урахуванням зносу); пральну машину
«Zanussi ZWS 820» вартістю 1200 грн. (з
урахуванням зносу); шафу книжну
відкриту вартістю 500 грн. (з урахуванням
зносу); стіл комп'ютерний вартістю 700
грн. (з урахуванням зносу; стіл-етажерку
вартістю 600 грн. (з урахуванням зносу);
шафу двохстворчату вартістю 700 грн. (з
урахуванням зносу).

З посиланням на те, що відповідачка не
бажає добровільно поділити майно,
просив позов задовольнити.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав та просив суд задовольнити
позов в повному обсязі.

Відповідачка та її представник з
позовними вимогами не згодні,
посилаючись на те, що спірне майно, хоча
і було придбано у період шлюбу, але на
той час сторони припинили шлюбні
відносини та не вели спільне
господарство. Також відповідачка
зазначає, що зазначене майно було
придбано нею особисто і ніякої
матеріальної допомоги щодо придбання
позивач не оказував. З цих підстав,
відповідачка вважає позов
необґрунтованим, безпідставним та
таким що не підлягає задоволенню.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 27 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 було задоволено в
повному обсязі.

Поділене спільне майно подружжя, яке є
об'єктом спільної сумісної власності,
визнавши за ОСОБА_2 право приватної
власності на холодильник «Samsung» RL38ECPS
вартістю 3800 грн. (з урахуванням зносу);
ПК з блоком безперебійного живлення
вартістю 2800 грн. (з урахуванням зносу);
пральну машину «Zanussi ZWS 820» вартістю 1200
грн. (з урахуванням зносу); шафу книжну
відкриту вартістю 500 грн. (з урахуванням
зносу); стіл комп'ютерний вартістю 700
грн. (з урахуванням зносу; стіл-етажерку
вартістю 600 грн. (з урахуванням зносу);
шафу двохстворчату вартістю 700 грн. (з
урахуванням зносу).

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із засад і
змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпаними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив із того, що спільне майно, а
саме: холодильник «Samsung» RL38ECPS вартістю
3800 грн. (з урахуванням зносу); ПК з
блоком безперебійного живлення
вартістю 2800 грн. (з урахуванням зносу);
пральну машину «Zanussi ZWS 820» вартістю 1200
грн. (з урахуванням зносу); шафу книжну
відкриту вартістю 500 грн. (з урахуванням
зносу); стіл комп'ютерний вартістю 700
грн. (з урахуванням зносу; стіл-етажерку
вартістю 600 грн. (з урахуванням зносу);
шафу двохстворчату вартістю 700 грн. (з
урахуванням зносу) набуте колишнім
подружжя за сумісні кошти за час шлюбу.

Проте, погодитись з такими висновками
районного суду колегія суддів не може,
оскільки суд внаслідок порушення норм
матеріального та процесуального права
дійшов цього висновку без всебічного,
повного й обґрунтованого з'ясування
дійсних обставин справи, а надані
докази по справі оцінені судом першої
інстанції односторонньо.

Установлено, матеріалами справи
підтверджено, що з 04 вересня 1999 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі. Від даного
шлюбу у сторін спільних дітей не має.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 17 грудня 2012 року шлюб між
сторонами було розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Отже, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку

Загальною спільною власністю чоловіка
і жінки є нажите ними в період шлюбу
рухоме і нерухоме майно, що може бути
об'єктом права приватної власності,
крім майна нажитого кожним з чоловіка і
жінки за час їхнього роздільного
проживання при фактичному припиненні
подружніх відносин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільного майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання.

Заперечуючи проти позову відповідач
зазначила, що спірне майно, хоча і було
придбано у період шлюбу, але на той час
сторони припинили шлюбні відносини та
не вели спільне господарство, спірне
майно було придбано нею особисто і
ніякої матеріальної допомоги щодо
придбання позивач не оказував.

Зі змісту первісної позовної заяви
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу
та розподіл сумісного майна від 25.10.2012
року, уточненої позовної заяви від
31.10.2012 року та від 06.11.2012 року
вбачається, що ОСОБА_2 в обґрунтування
своїх позовних вимог зазначив, що
сторони із-за різних поглядів на життя
з 2005 року перестали підтримувати
шлюбні стосунки, з цього часу між
сторонами припинено ведення спільного
господарства.

З відмовного матеріалу № 1368
Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в
Одеській області, № 4662 ВМ 3227 від 17.04.2011
року вбачається, що ОСОБА_2 у своїх
поясненнях підтвердив факт окремого
проживання сторін з 2006 року та
відсутність з цього часу ведення
спільного господарства та подружніх
взаємовідносин між сторонами.

Із листа ОСОБА_2 направленого батьку
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 від 23.09.2009 року
вбачається, що ОСОБА_2 в листі зазначив
та підтвердив факт не проживання з
ОСОБА_3 протягом 3,5 років.

Крім того, з наданих відповідачем
належних доказів (товарні чеки,
видаткові накладні,
договір-замовлення) вбачається, що
спірне майно було придбано особисто
відповідачем за період з 2007 року по 2010
рік, тобто після припинення шлюбних
відносин з позивачем та ведення з ним
будь-якого спільного господарства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
на зазначене та вказані положення
закону уваги не звернув, не встановив
усіх обставин, які мають значення для
вирішення справи, не визначився із
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає до
застосування.

Зазначені обставини мають значення для
правильного вирішення справи і є
складовою предмета доказування.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.
ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести допустимими та
належними доказами ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оскільки неправильне застосування
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права
призвело до неправильного вирішення
спору рішення районного суду на
підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову позивачу у
задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 27 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_4 про розподіл
сумісного майна відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

О.В.Оверіна

Ю.І.Кравець