Якимівський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2/330/89/2014

Справа № 330/65/14-ц

"13" лютого 2014 р. Якимівський районний
суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Нестеренко
Т.В.

при секретарі - Корнієнко М.М.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Якимівка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Якимівський районний сектор
управління державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
Відділ опіки та піклування в особі
Якимівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

В С
Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
суду до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Якимівський районний сектор
управління державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
Відділ опіки та піклування в особі
Якимівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням мотивуючи свої вимоги тим,
що 02 жовтня 2003 року він, ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуваючи у шлюбі з
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрував її
місце проживання в належному йому
будинку АДРЕСА_1. 21 квітня 2012 року він
зареєстрував в належному йому будинку
їх спільного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3. 3
23 січня 2013 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають окремо та 23
квітня 2013 року рішенням Якимівського
районного суду Запорізької області по
справі № 330/821/13-ц шлюб між ним та ОСОБА_2
був розірваний. З 23 січня 2013 року ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3
проживають в АДРЕСА_2, що
підтверджується довідкою наданою
квартальним та буде додатково
підтверджено показами свідків у
судовому засіданні, а саме: ОСОБА_4 який
проживає за адресою: АДРЕСА_3; ОСОБА_5,
яка проживає за адресою: АДРЕСА_4.
Оскільки відповідачі відмовляються
добровільно знятися з реєстрації у
належному йому будинку на праві
власності позивач вирішив звернутись
до суду з позовної заявою про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.
Згідно статті 61 Житлового кодексу
Користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-екстуатаційною
організацією, (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер. Згідно статті 71 Житлового
кодексу при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Згідно статті 72
Житлового кодексу визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку. Таким чином позивач
просить визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 як
особу, яка втратила право користування
житловим приміщенням яке знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1; Визнати ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_3 як особу, яка втратила
право користування житловим
приміщенням, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1; Зняти ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1 з реєстрації у житловому
будинку, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1; Зняти ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 з
реєстрації у житловому будинку який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з відповідача - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1 на його користь витрати
пов"язані зі сплатою судового збору в
розмірі 243 гривні 60 копійок.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України
стягнути з відповідача - ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер
-НОМЕР_1 на його користь витрати
пов'язані з правовою допомогою
адвоката у розмірі 400,00 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив задовольнити їх,
мотивуючи тим, що відповідачка ОСОБА_2,
його колишня дружина, проживає у своїх
батьків разом з їх спільними дітьми.
Ініціатором розлучення була саме вона,
і сама переїхала разом з дітьми до
своїх батьків, та на його неодноразові
пропозиції проживати разом з ним та
дітьми, йому відмовляла. Тому він
вважає, що на теперішній час йому в його
будинку чужі люди зареєстрованими не
потрібні, а молодшого сина він згоден
зареєструвати у своєму будинку, коли
тому виповниться 16 років.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позовні вимоги не визнала, та
зазначила, що вона одружилася з
позивачем ОСОБА_1 та проживала разом з
ним та дітьми у зазначеному будинку з
1995 року. Спочатку вони побудували на
земельній ділянці, на якій
розташований будинок гараж, обладнали
його та проживали як у будинку, а потім
вже збудували і будинок. Земельну
ділянку отримував батько позивача, але
будинок з самого початку, з фундаменту
вони будували разом, допомагали як його
батьки, так і її батьки, але так як
документів на будинок не було, вони з
позивачем були зареєстровані АДРЕСА_5,
у його бабусі. Коли у 2003 році її
колишній чоловік, позивач по справі
ОСОБА_1 взяв для реєстрації її паспорт,
всі існуючі документи на будинок були у
неї, вона йому довіряла і навіть не
могла подумати, що без її відома
будинок буде оформлений на нього, її
колишнього чоловіка, що існує договір
дарування, бо вона вважала, що якщо
будинок будували разом, це є їх сумісно
нажите майно та належить їм разом, а
тому вона добровільно не бажала
знятися з реєстрації разом з
неповнолітніми дітьми, так як вважала,
що вона є законною власницею
зазначеного будинку та вважала, що її
частка повинна по праву залишитися її
дітям. Про те, що зазначений будинок
оформлений на її колишнього чоловіка,
ОСОБА_1, про існування договору
дарування, їй стало відомо, лише, коли
вона отримала позовну заяву разом з
додатками, де і вперше побачила договір
дарування їх будинку батьком позивача
йому, а їй нічого за десять років навіть
не повідомили. На теперішній час вона
не заперечує, що розлучилась з
позивачем та разом з дітьми проживає у
своїх батьків, але у неї не має власного
житла і зареєструватися з
неповнолітніми дітьми їй ніде,
залишається тільки на вулицю, тому вона
не згодна виписуватись із зазначеного
будинку разом з їх спільними дітьми.

В судове засіданні неповнолітній
відповідач ОСОБА_3, належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи не з»явився, причини неявки суду
не повідомив, зі слів матері,
відповідача ОСОБА_2, знаходиться на
навчанні.

В судовому засіданні представник
третьої особи, відділу опіки та
піклування в особі Якимівської
селищної ради Якимівського району
Запорізької області Кузнєцова Н.С.
зазначила, що вона заперечує проти
зняття з реєстрації відповідачів та
вважає, що потрібно відстрочити
розгляд даного питання до повноліття
дітей, які зареєстровані за зазначеною
адресою разом з відповідачкою, щоб не
порушувати права неповнолітній дітей
на право користування житловим
приміщенням.

Представник третьої особи:
Якимівського РС УДМС України в
Запорізькій області в судове засідання
не прибув, але надав до суду письмову
заяву, в якій просить розглянути дану
справу за їх відсутністю, на розсуд
суду.

Суд, вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, вважає
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору дарування від 30.07.2003 року,
копії витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 21.08.2003
року, позивач по справі є власником
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11). Відповідно до
копії домової книги домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у
вказаному будинку зареєстровані:
позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2, брат
позивача ОСОБА_7, та син позивача,
неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3
(а.с.14-15). Відповідно до копії рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 23.04.2013 року,
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано
(а.с.12). Відповідно до довідки
квартальної від 26.12.2013 року, підписаної
сусідами ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 -
ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 прописані за адресою:
АДРЕСА_1, але з 23 січня 2013 року мешкають
по теперішній час по АДРЕСА_2 (а.с.13), про
що в судовому засіданні відповідач
ОСОБА_2 не заперечувала.

Як вбачається з матеріалів справи, у
позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2
є неповнолітній, дев»ятирічний син,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_10, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с.22). Відповідно до ч. 4 ст.
29 ЦК України, місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає. Тобто відповідно і
місцем реєстрації ОСОБА_10 є місце
реєстрації матері, відповідача ОСОБА_2
та позивача ОСОБА_1, АДРЕСА_1. У
відповідності з ч.ч. 7, 8 ст.7 Сімейного
Кодексу України, «Дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, установлених Конституцією
України, Конвенцією про права дитини,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини,
непрацездатних членів сім"і». У
відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про
права дитини від 20.11.1989 року, підписаною
Україною 21.02.1990 року, ратифікована
Україною 27.02.1991р., набрала чинності для
України 27.09.1991р. (далі - Конвенція),
«Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів для забезпечення
захисту дитини від усіх форм
дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів сім "і». За ч. 1
ст. 3 Конвенції «в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами. Першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини».
Основним законом, який визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері, є Закон України
«Про охорону дитинства», норми якого
узгоджуються із вищеназваними
положеннями Конвенції «Про права
дитини» та не можуть тлумачитися
звужено. У випадку наявності будь-якої
правової колізії, неповноти,
нечіткості або суперечливості
законодавства, що регулює спірні
правові відносини, що стосуються
інтересів дитини, суд відповідно до
вимог ст.8 Цивільного процесуального
кодексу України та ст. З Конвенції «Про
права дитини» повинен надавати
перевагу якнайкращому забезпеченню
інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11
зазначено, що вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред'явивши водночас одну із таких
вимог: про позбавлення права власності
на житлове приміщення; про позбавлення
права користування житловим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. При цьому відповідно
до ст. 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном. За змістом
ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Аналіз
наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть. Таким чином, як
випливає із указаної норми, зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою. Виходячи з
того, що Закон України від 11 грудня 2003
року "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання. Отже, у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з тим одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2
має статус особи, яка є колишнім членом
сім'ї, а її неповнолітній син
відповідач ОСОБА_3 та малолітній син
ОСОБА_10 є членами сім»ї власника
житлового приміщення. Відповідно
неповнолітній син ОСОБА_3 та малолітній
син ОСОБА_10 позивача по справі ОСОБА_1
мають право на користування житлом, в
якому вони народилися, проживали та на
даний час зареєстровані, а з
позбавленням права користування
спірним житлом відповідача ОСОБА_2,
автоматично і позбавляється права
користування цим житлом малолітній син
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_10, чим порушуються
його житлове права на користування
спірним житлом. Неповнолітні, які
вселилися в житлове приміщення як
члена сім»ї наймача, власника цього
житла. Набувають рівного з іншими
членами сім»ї права користування жилим
приміщенням (ч.2 ст. 65 ЖК Української
РСР).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України,
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням разом з їх
неповнолітніми дітьми. Таким чином
судом визначено, що відповідачка не
порушує права позивача на користування
житловим приміщенням, не порушує права
членів сім'ї позивача. Також суд
зазначає, що припинення сімейних
відносин з власником будинку не
повинно позбавляти права відповідачки
користування приміщенням, за адресою
позивача зареєстрований неповнолітня
дитина відповідачки ОСОБА_3, який є в
свою чергу, сином позивача, та усунення
права користування житловим
приміщенням ОСОБА_2 може порушити
права їх спільної малолітньої дитини -
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_10.

Право користування, що виникло у членів
сім»ї, існує довічно, доки існує
сервітут, ніхто не може припинити право
користування члена сім»ї, навіть
власник. Але відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК
України передбачено, що член сім»ї
власника втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім»ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом. Стосовно членів сім»ї
дітей, які не проживають та не
зареєстровані (зняті з реєстраційного
обліку за місцем проживання
(перебування) та отримали довідки про
зняття з реєстрації), без поважних на те
причин понад один рік, дія особистого
сервітуту не припиняється. Щодо них
встановлена пряма вказівка закону (ч.2
ст.3 СК України): дитина не перестає бути
членом сім»ї своїх батьків навіть тоді,
коли спільно з ними не проживає.
Неможливо беззаперечно дійти висновку,
що неповнолітні вважаються
користувачами тільки того житла, де
вони зареєстровані, дитина володіє
правом користування щодо всіх об'єктів
нерухомого майна, яке є об'єктом права
власності будь-кого із батьків дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України " Про
охорону дитинства", кожна дитина, в тому
числі й усиновлена, має право на
одержання в установленому законом
порядку в спадщину майна і грошових
коштів батьків чи одного з них у разі їх
смерті або визнання їх за рішенням суду
померлими незалежно від місця
проживання. Дитина, батьки якої
позбавлені батьківських прав, не
втрачає права на успадкування їх майна.
Батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. Суд у разі позбавлення
батьків батьківських прав або
відібрання дитини без позбавлення
батьківських прав одночасно накладає
заборону на відчуження майна та житла
дітей, про що повідомляє нотаріальну
контору за місцем знаходження майна та
житла. Інші майнові права дитини та
порядок їх захисту встановлюються
законами України.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про
охорону дитинства", держава забезпечує
право дитини на проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку. Діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

З наведених обставин позов задоволенню
не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст.ст. 17, 18 Закону
України " Про охорону дитинства", ст.ст.
7, 174 - 176 Сімейного кодексу України,
ст.ст. 32, 69, 70 ЦК України, ст.cт. 61, 64, 71, 72,
156 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В
:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Якимівський районний сектор
управління державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
Відділ опіки та піклування в особі
Якимівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - відмовити в повному
обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до Запорізького апеляційного
суду через Якимівський районний суд
Запорізької області протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: