Справа № 461/554/14-ц
Провадження № 4-с/461/27/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2014
м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в
складі:

головуючого судді - Романюка В.Ф.,

при секретарі - Бішко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
скаргою Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Львівгаз» на постанову
старшого державного виконавця
Галицького відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції ВП №39889004
від 20.11.2013 року,-

в с т а н о в и в:

скаржник - ПАТ «Львівгаз» звернувся із
скаргою на дії старшого державного
виконавця, в якій просить визнати дії
старшого державного виконавця
Галицького ВДВС ЛМУЮ Левко Л.Р. про
повернення виконавчого документа
стягувачу від 20.11.2013 року
неправомірними; скасувати постанову
старшого державного виконавця
Галицького ВДВС ЛМУЮ Левко Л.Р. про
повернення виконавчого документа від
20.11.2013 року; відновити виконавче
провадження №39889004.

В обґрунтування поданої скарги,
покликається на те, що 25.04.2013 року
Галицьким районним судом м.Львова
видано судовий наказ у справі №461/4773/13-ц
про стягнення заборгованості за
спожитий природний газ з ОСОБА_2 на суму
482,22 грн. Однак, 20.11.2013 року старшим
державним виконавцем Галицького ВДВС
Левко Л.Р. винесено постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачу, з посиланням на п.2 ч.1 ст.47
Закону України «Про виконавче
провадження», із зазначенням, що згідно
відповідей реєструючи органів майно,
на яке можна звернути стягнення
відсутнє. Скаржник вважає, що
постанова про повернення виконавчого
листа стягувачу є незаконною, а тому
оскаржувану постанову слід скасувати.

Скаржник у судове засідання не
з'явився, подав заяву про розгляд
скарги у його відсутності та просив
таку задоволити в повному об'ємі.

Старший державний виконавець
Галицького ВДВС ЛМУЮ Левко Л.Р. в судове
засідання не з'явилась, хоча належним
чином була повідомлена про час, дату та
місце розгляду скарги, а тому суд
вважає за можливе розглядати таку за
відсутності останньої.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України
фіксування судового засідання
технічним засобом здійснює секретар
судового засідання або за
розпорядженням головуючого інший
працівник апарату суду. У разі неявки у
судове засідання всіх осіб, які беруть
участь у справі, чи в разі якщо
відповідно до положень цього Кодексу
розгляд справи здійснюється судом за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, суд
приходить до висновку, що така підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Згідно ст.383 ЦПК України, учасники
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою від 20.11.2013 року старшим
державним виконавцем Галицького ВДВС
ЛМУЮ Левко Л.Р. повернути виконавче
провадження документа стягувачеві, на
підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки у
боржника відсутнє майно на яке можна
звернути стягнення /а.с.3/.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції
України, судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
для виконання на всій території
України.

Згідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавчий
документ, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо: у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто тягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Як вбачається з оскаржуваної
постанови від 20.11.2013 року, в такій
державний виконавець зазначає п.2 ч.1
ст.47 Закону України «Про виконавче
провадження», вказуючи, що згідно
відповідей реєструючих органів майно,
на яке можна звернути стягнення
відсутнє.

Суд вважає, що таке твердження
державного виконавця помилковим з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на майно боржника полягає
в його арешті, вилученні та примусовій
реалізації. У разі відсутності у
боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається
також на належне боржнику інше майно,
за винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Боржник
має право запропонувати ті види майна
чи предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника статочно визначається
державним виконавцем. Стягнення на
майно боржника звертається в розмірі
і обсязі, необхідних для виконання
за виконавчим документом, з
урахуванням стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Крім того, ч.7 ст.52 згаданого закону,
ередбачено, що, у разі якщо сума, що
підлягає стягненню за виконавчим
провадженням, не перевищує десяти
розмірів мінімальної заробітної плати,
звернення стягнення на єдине житло
боржника та земельну ділянку, на якій
розташоване це житло, не здійснюється.
У такому разі державний виконавець
зобов'язаний вжити всіх заходів для
виконання рішення за рахунок іншого
майна боржника.

З наведеного випливає, що державним
виконавцем належних дій, передбачених
цим законом вчинено не було.

Крім цього, ст.47 ЗУ «Про виконавче
провадження» передбачено вичерпний
перелік підстав для повернення
виконавчого документа, однак при
здійсненні державним виконавцем
відповідно до цього Закону заходи щодо
розшуку майна боржника, виявились
безрезультатними.

Таким чином, наявність в особи
невиконаних зобов'язань, покладених на
неї судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи) є підставою
для обмеження її у праві виїзду за межі
України. Однак, державним виконавцем не
було вжито заходів для виконання
покладених обов'язків відповідно до
ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження.
Разом з тим, суд не уповноважений своєю
ухвалою відновляти виконавче
провадження, а тому скаргу слід
задоволити частково та зобов'язати
державного виконавця вчинити дії щодо
відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст.ст.197, 383 ЦПК України,
Конституцією України, Законом України
«Про виконавче провадження», суд,-

ухвалив:

скаргу задоволити частково.

Визнати неправомірними дії старшого
державного виконавця Галицького ВДВС
ЛМУЮ Левко Л.Р. про повернення
виконавчого провадження стягуване на
підставі судового наказу №461/4773/13-ц від
25.04.2013 року виданого Галицьким районним
судом м.Львова.

Скасувати постанову старшого
державного виконавця Галицького ВДВС
ЛМУЮ Левко Л.Р. про повернення
виконавчого провадження №39889004 від
20.11.2013 року.

Зобов'язати старшого державного
виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Левко
Л.Р. вчинити дії щодо відкриття
виконавчого провадження на підставі
судового наказу №461/4773/13-ц від 25.04.2013 р.,
виданого Галицьким районний судом
м.Львова.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області протягом п'яти
днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя
В.Ф. Романюк