АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № № апеляційного
провадження:22-796-3055 Головуючий у суді
першої інстанції: Зотько Т.А. Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Семенюк
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.
при секретарі - Круглику В.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 25 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, З-особа: Головне
управління юстиції у м. Києві про
визначення порядку користування жилим
будинком, за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_4 до Головного управління
юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_3 таким, що пропустив строк
прийняття спадщини, визнання недійсним
свідоцтва, визнання права власності на
56/100 частин будинку АДРЕСА_1,
зобов'язання оформити та видати
свідоцтво про право на спадщину на 56/100
В С Т А Н О В И Л А:
Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишені без
задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали апеляційні
скарги.

ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі
просить рішення в частині відмови йому
у позові скасувати, ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позову, вважаючи, що судом порушені
норми матеріального та процесуального
права, не враховано обставини, які
мають суттєве значення для справи.

ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі
просить рішення суду в частині відмови
у задоволенні зустрічного позову
скасувати, ухваливши в цій частині нове
рішення про задоволення її позовних
вимог, вважаючи, що суд першої
інстанції не врахував обставини, що
мають істотне значення для справи,
висновки суду не ґрунтуються на
матеріалах справи, рішення
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального
законодавства.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом та розподіл
будинку. В ході розгляду справи,
позивач змінив позовні вимоги та
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про визначення порядку користування
жилим будинком АДРЕСА_1, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що
його померлому батьку ОСОБА_5 належав
на праві власності житловий будинок
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначений будинок має житлову площу
96,40 кв.м. та господарські споруди: сарай
позначений під літ. «Б», гараж під літ.
«В», сарай під літ. «Г», гараж під
літерою «Д», вбиральня під літ. «Е»,
споруди під літ. 1-6. До смерті батько на
власний розсуд розпорядився частиною
належного йому будинку та склав
договір дарування, згідно якого
подарував йому - позивачу по справ 44/100
частин зазначеного будинку з передачею
у користування трьох жилих кімната
розміром 22,8 кв.м., 9,0 кв.м., 12,3 кв.м., кухні
розміром 9,8 кв.м., передньої розміром 8,
кв.м та ванної кімнати розміром 3,2 кв.м.
Після смерті батька позивача 11 квітня
2002 рок відкрилась спадщина, яка
складається з 56/100 частин зазначеного
жилого будинку відповідною частиною
надвірних будівель та споруд.

Зазначив, що 10 березня 1987 року ОСОБА_5
склав заповіт, яким половину будинку, у
тому числі гараж під літерої «В»
заповів йому, іншу половину майна, у
тому числі гараж під літ. «Д» заповів
його сестрі відповідачу по справі. Вони
з сестрою - відповідачем по справі є
спадкоємцями померлої ОСОБА_5 та їх
долі у спадковому майні складають по
28/100 частин за кожним (56/100:2 = 28/100). Згідно
технічного паспорту на садибний
(індивідуальний) жилий будинок від 7
листопада 2008 року до
загально-спадкової частини жилого
будинку належать наступі приміщення: 1-1
веранда площею 10,3 кв.м., 1-2 кухня площею
7,5 кв.м., 1-3 ванна площею 3,0 кв.м., 1-4
передня площею 5,87 кв.м., 1-5 житлова
кімната площею 13,3 кв.м., 1-6 житлова
кімната площею 14,7 кв.м., 1-7 житлова
кімната площею 15,7 кв.м., 2-7 житлова
кімната площею 8,6 кв.м, І веранда площею
4,9 кв.м., всього 83,8 кв.м., загальної площі
приміщень , де ідеальна доля кожного
спадкоємця становить 83,8:2 = 41,1 кв.м.
Приміщення 1-5, 1-6, 1-7, 2-7 відносяться до
житлової площі у спадковому будинку та
складають 52,3 кв.м., з яких ідеальна доля
кожного спадкоємця становить 26,15 кв.м.
До нежилої площі у спадковому майні
відносяться приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1 та
складають 31,5 кв.м., з яких ідеальна доля
кожного спадкоємця становить 31,5:2 = 15,75
кв.м. За час свого життя батько не
звертався до відповідних органів для
отримання рішення про надання дозволу
на переобладнання будинку у
двоквартирне жиле приміщення, а поділ
будинку на квартири зазначений у
технічному паспорту є умовним та не
може братися до уваги.

Враховуючи наведене, просив виділити
йому у користування частину житлових
та нежитлових приміщень, які за своєю
площею практично відповідають його
ідеальній долі у спадковому майні та є
меншою лише на 0,7 кв.м., оскільки
господарські будівлі та споруди
розділені спадкодавцем відповідно до
заповіту, а його право власності
оформлено свідоцтвом про право
власності на спадщину за заповітом від
2 жовтня 2008 року.

ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічною
позовною заявою до відповідачів,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те що ще до своєї смерті батько
на власний розсуд розпорядився
частиною належного йому будинку та
склав договір дарування, згідно якого
подарував ОСОБА_3 44/100 частин
зазначеного будинку, а решту 56/100
залишив їй.

Після смерті батька, вона своєчасно
звернулась до нотаріальної контори з
відповідною заявою про прийняття
спадщини. Однак разом з тим, їй не було
видано свідоцтво нотаріусом, а через 5
років 7 місяців, позивач звернувся до
нотконтори з заявою і, незважаючи на
той факт, що він пропустив строк на
прийняття спадщини, не подав
відповідної заяви про поновлення
вказаного строку та не довів, що він
пропустив вказаний строк з поважних
причин, нотаріусом йому було видане
свідоцтво про право на спадщину.
Враховуючи той факт, що вказане
свідоцтво було видано незаконно,
просила суд визнати його недійсним,
визнати за нею права власності на 56/100
частин будинку АДРЕСА_1, та зобов'язати
оформити та видати свідоцтво про право
на спадщину на 56/100 частин спірного
будинку на її ім'я, оскільки вона
своєчасно виконала всі вимоги закону
та прийняла спадщину.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.94 т.1).

Відповідно до копії договору на право
забудови, 23.06.1950 року між житловим
управлінням виконкому Дарницької Ради
народних депутатів та ОСОБА_5 був
укладений договір на право забудови
будинку АДРЕСА_1. Зазначений будинок
зареєстрований на праві власності за
ОСОБА_5 у Київському міському БТІ 20.11.1951
за реєстровим № 10272 (а.с. 126 -128 т.1).

10.12.1984 року Рішенням виконавчого
комітету Дніпровської районної Ради
народних депутатів № 866 було узаконено
прибудови до будинку АДРЕСА_1,

а саме: веранду під літерою А-І - 10,3 кв.м.,
кухню А-2-7,5 кв.м., ванну А-3-3 кв.м., веранду

а-І - 4,9 кв.м., кухню переобладнану під
житлову кімнату А-4 - 8,6 кв.м., житлову
кімнату

А-6 - 13,3 кв.м., житлову кімнату А-7 - 14,7
кв.м., житлову кімнату А-8 - 15,7 кв.м.,
передню

А-І-2-І - 8,1 кв.м., ванну А-2-2 - 3,2 кв.м., кухню
А-2-3 - 9,8 кв.м., сарай під літерою «Б»,

гараж «В», сарай «Г», клозет «Е»,
спорудження 1,2,3,6 (а.с. 207 т. 1).

27.05.1985 року Дніпровською районною
Радою народних депутатів було

затверджено Акт прийняття в
експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до Акту, на час його
складання домоволодіння, яке належало
ОСОБА_5 являло собою окремий будинок на
І поверсі і складалося з двох квартир у
складі приміщень: 1-ша квартира: чотири
житлові кімнати, кухня, передпокій,
ванна (житлова площа 52,3 кв.м, корисна
площа 83,8 кв.м.); 2-га квартира: три
житлові кімнати, кухня, передпокій,
ванна, вбиральня (житлова площа 44,1 кв.м.,
корисна площа -65,2 кв.м.). Площа забудови
становить 149 кв.м. Здійснено перебудови:
веранду під літерою А-І - 10,3 кв.м., кухню
А-2 - 7,5 кв.м, ванну А-3 - 3 кв.м., веранду А-І -
4,9 кв.м., кухнк переобладнану під
житлову кімнату А-4 - 8,6 кв.м., житлову
кімнату А-6 -13,3 кв.м. житлову кімнату А-7 -
14,7 кв.м., житлову кімнату А-8 - 15,7 кв.м.,
передню А-І-2-І - 8,1 кв.м., ванну А-2-2 - 3,2
кв.м., кухню А-2-3 - 9,8 кв.м (а.с. 208-209 т.1).

30.03.1993 року на підставі договору,
посвідченого державним нотаріусом
19-Київської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_5 подарував позивачу
ОСОБА_3 44/100 будинку за адресою: АДРЕСА_1
з передачею в користування кімнат
розмірами 22,8 ткв.м., 9,0 кв.м. та 12,3 кв.м.,
кухні розміром 9,8 кв.м., передньої
розміром 8,1 кв.м., ванної розміром 3,2
кв.м. Право власності на 44/100 частин
будинку зареєстровано зг позивачем у
встановленому законодавством порядку
(а.с. 17-18 т.1).

Згідно копії довідки - характеристики,
виданої Київським МБТІ від 29.01.2003 року,
на час смерті ОСОБА_5 належало на праві
власності 56/100 частин домоволодіння по
АДРЕСА_1, 44/100 вищевказаного житлового
будинку на праві власності
зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 136 т.1).

10.03.1987 року ОСОБА_5 склав заповіт, який
був посвідчений державним нотаріусом
10-ї Київської нотаріальної контори, за
яким він заповів позивачу 1/2 частин)
належного йому будинку за адресою:
АДРЕСА_1 з відповідною частиною
надвірних будівель, в тому числі гараж
під літерою «В», а решту майна, в тому
числі гараж під літерою «Д» - заповів
відповідачці ОСОБА_4 (а.с.96 т.1).

Відповідно до ст. 549 ЦК України (1963 р.),
який діяв на час відкриття спадщини,
визнається, що спадкодавець прийняв
спадщину якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном.

Як вбачається з матеріалів спадкової
справи ОСОБА_4 07.11.2002 року звернулась до
15-ї КДНК з заявою про прийняття
спадщини, яка відкрилась після смерті
її батька ОСОБА_5 та просила серед
іншого видати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 56/100 частин
жилого будинку розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.93 т.1).

Згідно з заявою, поданою ОСОБА_3,
останній 20.11.2007 року звернувся до 15-ї
Київської держнотконтори про
прийняття спадщини, яка відкрилась
після смерті його батька ОСОБА_5 (а.с.92
т.1).

Як вбачається з довідок комітету
мікрорайону «Биківня» від 02.03.2010 року,
від 02.04.2012 року, померлий ОСОБА_5 був
зареєстрований та проживав з 1985 року до
дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 року за
адресою: АДРЕСА_1. На момент смерті
батька - ОСОБА_5, ОСОБА_4, що
зареєстрована та проживає за адресою:
АДРЕСА_1, проживала разом із батьком
однією сім'єю з 1985 року (а.с. 108, 109 т.2).

Як вбачається з довідки комітету
мікрорайону «Биківня» від 27 лютого 2012
року, ОСОБА_3 на момент смерті батька -
ОСОБА_5, проживав разом з батьком за
адресою АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 198).

02.10.2008 року державним нотаріусом 15-ої
КДНК ОСОБА_3 було видано свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 1/2
частину спадкового майна, яке
складалося з 56/100 частин житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель та споруд по
АДРЕСА_1.

На іншу 1/2 частику спадкового майна
свідоцтво про право власності на
спадщину не видавалось.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3,
в силу ст. 549 ЦК України 1963 року, не
пропустив строк на прийняття спадщини,
оскільки на день смерті батька
проживав разом з ним за спірною
адресою.

Колегія суддів не може прийняти до
уваги доводи апеляційної скарги
ОСОБА_4, що ОСОБА_3 пропустив строк на
прийняття спадщини, що він, хоча і
проживав у спірному будинку, але не
разом із батьком, а в окремій квартирі,
оскільки ці доводи спростовуються
матеріалами справи - вищезазначеною
довідкою комітету мікрорайону
«Биківня», поясненнями самих сторін, що
ОСОБА_3 фактично користується жилою
кімнатою площею 8,6 кв.м, позначеною у
техпаспорті під № 2-7, яка належить до
спадкового майна. Крім того, матеріали
справи не містять даних, що спірний
будинок розподілений в натурі на дві
квартири.

Як вбачається з листа Київського
міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 14.11.2013 року, договір користування
житловими приміщеннями у приватному
будинку АДРЕСА_1 не реєструвався,
вказаний приватний будинок АДРЕСА_1 на
праві власності був зареєстрований:
56/100 частин за ОСОБА_5 на підставі
договору про надання земельної ділянки
в безстрокове користування,
посвідченого 26.06.1950 р., акту про
закінчення забудови; 44/100 частин за
ОСОБА_3 на підставі договору дарування,
посвідченого 30.03.1993 року (а.с.2 т. 3).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції також дійшов правильного
висновку щодо відмови у задоволенні
решти вимог ОСОБА_4 - про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на Ѕ частину
спадкового майна, виданого ОСОБА_3 та
визнання за ОСОБА_4 права власності на
58/100 частин спірного домоволодіння,
оскільки судом встановлено, що на час
смерті ОСОБА_5, йому на праві власності
належало 58/100 частин спірного будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель та споруд, а тому, нотаріус
видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на Ѕ частину
спадкового майна.

Доказів про наявність заповіту на ім'я
ОСОБА_4 на 56/100 частин будинку суду не
надано.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх позовних вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 щодо визначення порядку
користування спірними приміщеннями,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 не надано суду належних та
допустимих доказів, що підтверджують
можливість виділення йому у
користування в натурі кімнат, які
знаходяться у частині домоволодіння,
де проживає ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3, звертаючись до суду з
вищевказаним позовом, просив визначити
порядок користування жилим будинком,
виділивши йому у користування наступні
приміщення: веранду, площею 10,3 кв.м.
(№1-1), передню, площею 5,8 кв.м. (№1-4),
житлову кімнату, площею 15,7 кв.м. (№1-7),
житлову кімнату, площею 8,6 кв.м. (№2-7).
При цьому зазначав, що він фактично
користується кімнатою, жилою площею 8,6
кв.м. (№2-7), т.я. вхід, у вказану кімнату
було переобладнано і зроблено з
приміщення де мешкає він з родиною,
вхід з приміщення, де мешкає ОСОБА_4
було замуровано.

Разом з цим, матеріали справи містять
два плани будинку, які мають
розбіжності.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань, суд призначає експертизу за
заявок осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги докази, які одержані
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають буті підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Судом двічі призначалися судові
будівельно-технічні експертизи, проте,
матеріали справи в обох випадках
повернуто до суду без проведення
експертиз у зв'язку з не наданням
експерту в призначений час доступу до
об'єкта дослідження за адресою:
АДРЕСА_1, та несплатою експертизи.

Як вбачається з матеріалів, сторонам
роз'яснювалось положення ст.ст. 27, 31 ЦПК
України, що позивач, відповідач, третя
особа для підтвердження своїх вимог та
заперечень, зобов'язані надати суду всі
наявні докази, або повідомити про них
суд до початку розгляду справи судом по
суті.

Тобто сторони мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апеляційної скарги ОСОБА_3, що
суд не врахував положення ст. 146 ЦПК
України, що у зв'язку із ухиленням
ОСОБА_4 від проведення експертизи, суд
мав вважати доведеним можливість
технічного розподілу 56/100 частин
спірного домоволодіння, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи та
пояснень в суді апеляційної інстанції
самого ОСОБА_3, друга експертиза, яка
призначалась судом 23 квітня 2013 року, не
була виконана у зв'язку з неоплатою як з
боку ОСОБА_4, так не було проведено
оплату і ним. Крім того, як зазначалося
вище, плани домоволодіння по АДРЕСА_1,
які є в матеріалах справи містять
розбіжності, що позбавляє суд
можливості без висновку спеціаліста в
галузі будівництва вирішити питання
щодо визначення порядку користування
приміщеннями сторонами.

Інші доводи апеляційних скарг також
висновків суду не спростовують та не
дають підстав вважати, що судом
допущені порушення норми
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та
апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 25 грудня 2013 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді