Справа № 308/6523/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області у складі:

головуючого судді Деметрадзе Т.Р.,

при секретарі Галаговець О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом
до Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Вказує на протиправність
розпорядження № 75 міського голови
виконавчого комітету від 18.02.2013 року
«Про звільнення ОСОБА_1.», яке винесене
на підставі доповідної записки
Белякова Ю.В. Зазначив, що відповідачем
порушені вимоги трудового
законодавства під час проведення
звільнення, а саме, що подання про
звільнення проводилось у його
відсутності, пояснення у ОСОБА_1 не
відбирались, копію наказу та трудової
книжки йому не видавалась. Зазначає про
відсутність у свої діях
систематичності порушень трудового
законодавства.

Окрім того, вважає, що при
винесенні розпорядження про
звільнення його за п.3 ст. 40 КЗпП України
за систематичне невиконання службових
обов'язків відповідачем не взято до
уваги відсутність вини, як обставина,
яка враховується при звільненні
працівника.

Після уточнення позовних вимог,
просить визнати неправомірним його
звільнення за систематичне
невиконання службових обов'язків
оформлене розпорядженням міського
голови № 75 від 18.02.2013 року, поновити на
роботі на посаді головного лікаря
Ужгородського міського пологового
будинку, стягнути заробітну плату за
весь час вимушеного прогулу, моральну
шкоду у сумі 100 тисяч гривень, а також
витрати на правову допомогу.

У судовому засіданні позивач та
його представник позов підтримали та в
обґрунтування навели обставини
викладені у позовній заяві. Просять
його задовольнити у повному обсязі.
Додатково вказали, що оскільки
Ужгородський міський пологовий
будинок є правонаступником
ліквідованого Ужгородського міського
перинатального центру на якому
працював позивач, останній вважає, що
його поновлення має відбутись саме на
новоствореному пологовому будинку.

Представник відповідача у
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечив та вказує, що
оскаржуване розпорядження прийнято у
відповідності до вимог КЗпП України.

Окрім цього зазначив, що позивач
звернувся до суду з порушенням
місячного строку звернення до суду,
який слід рахувати з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Також вважає, що позивачу не
видано трудову книжку виходячи з того,
що остання повинна зберігатись в
Ужгородському міському
перинатальному центрі де працював
позивач, по внутрішньому сумісництву, а
також у зв'язку з тим, що така була
вилучена прокуратурою міста Ужгорода
та на час звільнення не повернута.

Додав, що поновлення на посаді
головного лікаря Ужгородського
міського пологового будинку
суперечить вимогам трудового
законодавства у зв'язку з тим, що
позивач у вказаній установі ніколи не
працював, а Ужгородський міський
перинатальний центр не ліквідовано.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши письмові матеріали справи,
оцінивши докази по справі в їх
сукупності, суд дійшов наступного
висновку.

При розгляді справи у судовому
засіданні встановлено, що
розпорядженням № 75 міського голови від
18.02.2013 року «Про звільнення ОСОБА_1.»
позивача звільнено з посади головного
лікаря Ужгородського міського
перинатального центру з 19.02.2013 року на
підставі п.3 ст. 40 КЗпП України за
систематичне невиконання службових
обов'язків, на підставі доповідної
заступника міського голови Белякова
Ю.В. в якій зазначаються порушення
ОСОБА_1 вимог виконавчої дисципліни, у
тому числі порушення трудового
законодавства в частині роботи та
оплати праці по сумісництву.

Наявність відмови від дачі пояснень
позивачем не спростовано, оскільки
суду надано докази протилежного, а
саме, що 18.02.2013 року останній від дачі
таких відмовився (копії доповідної
начальника відділу охорони здоров'я на
ім'я заст. міського голови Белякова Ю.В.
№32-19/44 та акт відмови у наданні
пояснень).

Положенням п. 3 ст. 40 КЗпП України
передбачено право власника або
уповноваженого ним органу розірвати
трудовий договір, укладеного на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 18,
22 постанови від 6 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснив, що у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясовувати, з яких
підстав проведено звільнення
працівника. При цьому суди не вправі
визнати звільнення правильним
виходячи з обставини, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення. При розгляді
таких спорів судам необхідно
з'ясовувати, в чому конкретно виявилося
порушення, яке стало приводом до
звільнення; чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом передбачених ст. ст. 147, 148,
149 КЗпП України правил і порядку
застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України за
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. До таких
видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП
України належать: догана та
звільнення. Звільнення працівника за п.
3 ст. 40 КЗпП України - є видом
дисциплінарного стягнення. У справах
про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
у чому конкретно проявилося порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за п. 3
ст. 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про
звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України
суд повинен з'ясувати, чи передував
безпосередньо звільненню
дисциплінарний проступок, за який не
застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вважати у зв'язку
з вчиненням його систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Судом встановлено, що до позивача
протягом року застосовувались заходи
дисциплінарного стягнення, а саме
оголошувались догани за неналежне
виконання функціональних обов'язків,
(розпорядженя міського голови № 24.12.2012
року № 405 та від 15.02.2013 року № 70), при
цьому, суд вважає, що пояснення
позивача про застосування до нього
дисциплінарного стягнення на протязі
року з одних і тих же підстав не
заслуговують на увагу, оскільки нічим
не доведені.

Щодо не надання позивачу трудової
книжки, судом встановлено, що остання
знаходиться в прокуратурі міста
Ужгорода, про що свідчать численні
звернення на адресу прокуратури міста
Ужгорода та прокурора Закарпатської
області.

При вирішенні питання щодо поновлення
ОСОБА_1 саме на посаді головного лікаря
Ужгородського міського пологового
будинку, як закладу охорони здоровя
який на думку позивача є
правонаступником Ужгородскього
міського перинатального центру, суд
констатує наступне.

Відповідно до рішення Ужгородської
міської ради № 901 від 31.05.2013 року та
наказів №55 від 01.06.2013 року та №56 від
01.06.2013 відділу охорони здоровя
Ужгородської міської ради, прийнято
рішення про ліквідацію Ужгородскього
міського перинатального центру з якого
звільнено позивача та створення
Ужгородського міського пологового
будинку.

На час розгляду справи ліквідаційна
процедура не завершена про що свідчить
витяг з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців.

З наданої на дослідження суду копії
статуту Ужгородського міського
пологового будинку вбачається, що
останній не є правонаступником
Ужгородскього міського перинатального
центру, що в свою чергу свідчить про
відсутність будь-яких правових підстав
для поновлення позивача на посаді
головного лікаря вказаної установи.

Позовні вимоги в частині відшкодування
моральної шкоди є безпідставними
оскільки позивачем взагалі не
вмотивовані, що суперечить положення
цивільного процесуального кодексу,
щодо обов'язку довести обставини на які
сторона посилається як на підставу
своїх вимог.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі, і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Натомість всупереч наведеному, позивач
не навів належних та допустимих
доказів в обґрунтування вимог на які
посилається, що свідчить про їх
безпідставність.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК
України,

Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Закарпатської області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а у разі
проголошення рішення без участі особи,
яка його оскаржує, протягом десяти днів
з дня його отримання.

Суддя
Т. Р.
Деметрадзе