Справа № 343/3635/13-ц
Провадження № 22-ц/779/517/2014
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Вакарук В.М., Горейко М.Д.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: представників позивачки
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника
прокуратури Івано-Франківської
області Савчук Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_6 про позбавлення батьківських
прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Долинського районного суду від
10 січня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

10.12.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що 13.01.2009 року між нею та ОСОБА_6 було
розірвано шлюб, про що було видано
свідоцтво про розірвання шлюбу. Від
шлюбу мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який перебуває на її утриманні та
проживає з нею і її мамою. Відповідач не
бере участі у вихованні дитини, не
провідує сина, не цікавиться його
здоров'ям, успіхами у навчанні,
морально та матеріально не підтримує.
Дитина повністю позбавлена
батьківського піклування, турботи.
Дитина хворіє, потрібні кошти на
лікування, всі витрати вона несе
самостійно.

Просила задовольнити позов, позбавити
відповідача батьківських прав
відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Долинського районного суду
від 10 січня 2014 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на те, що суд неповно з'ясував обставини
справи та невірно застосував норми
матеріального права.

Вказала, що суд дійшов неправильного
висновку, що батько хлопчика час від
часу спілкується з сином, бачить його
при випадкових зустрічах, цікавиться
його життям, здоров'ям та інтересами.
Такий висновок не підтверджується
жодними доказами, крім слів
відповідача. При цьому судом не
враховано свідчення сина ОСОБА_7, який в
судовому засіданні пояснив, що не
пам'ятає, коли востаннє бачив батька.
Також син в судовому засіданні
підтвердив, що ніхто йому не забороняє
спілкуватись з татом, а бабуся і мама
навпаки учать, що треба вітатись з
батьком і добре поводитись.
Відповідачем не надано суду жодних
доказів на підтвердження наявності у
нього вагомих причин, які
перешкоджають барти участь у вихованні
дитини.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові,
суд перої інстанції виходив з того, що з
врахуванням поведінки відповідача та
обставин справи є недоцільним
позбавити його батьківських прав.
Однак, до такого висновку суд прийшов
передчасно, без належного з'ясування
дійсних обставин справи та зібраних
доказів.

Просила скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,
представників позивачки та
представника прокуратури, перевіривши
матеріали справи, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що згідно свідоцтва про
народження, ОСОБА_7 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Його батьками
записані ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.3). 13.01.2009
року шлюб між сторонами був розірваний.
Дитина проживає в АДРЕСА_1 з мамою та її
родичами. Малолітній ОСОБА_7 є
інвалідом дитинства, переніс чотири
операції, потребує подальшого
лікування. Після розпаду сім'ї батько
дитини проживає окремо в АДРЕСА_2,
створив іншу сім'ю. Позивачка не бажає
приймати будь-яку фінансову допомогу
від відповідача. З позовом про
стягнення аліментів чи коштів на
лікування позивачка не зверталася.

В судовому засіданні ОСОБА_2 ствердила,
що відповідач відмовляється давати
дозволи на виготовлення візових
документів та для виїзду сина за
кордон, у зв'язку з чим вона не має змоги
вчасно виїхати з дитиною на лікування
та обстеження. Про те, що батько дав
згоду на виїзд на постійне місце
проживання за межі України до Італії
ОСОБА_2 з сином ОСОБА_7, будь-яких
заперечень проти їх виїзду за кордон
він не має, свідчить нотаріально
посвідчена заява ОСОБА_6 від 26.09.2013 року
(а.с.31).

Відповідно до п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 30.03.2007
року "Про застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення
батьківських прав", позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Згідно п.16 вказаної постанови, особи
можуть бути позбавлені батьківських
прав лише щодо дитини, яка не досягла
вісімнадцяти років, і тільки з підстав,
передбачених ст.164 Сімейного кодексу
України.

Законодавством передбачений порядок
врегулювання питання згоди на виїзд
дитини за кордон у випадку відсутності
одного з батьків, чи їхньої відмови у
наданні такої згоди шляхом звернення
до суду з відповідним позовом. Проте, з
такими позовами ОСОБА_2 до суду не
зверталася.

Оскільки в судовому засіданні
позивачкою не доведено фактів винної
поведінки відповідача та свідомого
нехтування останнім своїх
батьківських обов'язків, не подано
доказів негативної характеристики
відповідача, батько дитини не
являється хронічним алкоголіком або
наркоманом, за вчинення умисного
злочину щодо дитини не засуджувався, то
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду
позивачка подала заяву відповідача про
те, що він не заперечує проти
позбавлення його батьківських прав.
Розглядаючи зазначену заяву, колегія
суддів приходить до висновку, що вона
не може бути задоволена, оскільки на
стадії апеляційного розгляду
відповідно до вимог ст. 306 ЦПК України,
позивач може відмовитись від позову, а
сторони можуть укласти мирову угоду,
визнання позову відповідачем не є
підставою для його задоволення на
даній стадії судового розгляду, а
визнання апеляційної скарги,
відповідно до п. 5, ст. 300 ЦПК України,
визнання апеляційної скарги другою
стороною враховується апеляційним
судом у частині наявності або
відсутності фактів, які мають значення
для справи. Відповідач у своїй заяві
ніяких фактів, що були встановлені в
суді першої інстанції, не спростовує і
не наводить нових.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від
10 січня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
П.І. Проскурніцький

Судді:
В.М.Вакарук

М.Д. Горейко