№ 245/1077/13-ц
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2014 року. Старобешівський
районний суд Донецької області у
складі: головуючого - судді Дехти Р.В.,
при секретарі Іваницькій Л.Ю.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні в смт. Старобешеве Донецької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності
в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору - відділ опіки та піклування
Старобешівської районної державної
адміністрації, про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -
23 грудня 2013 року до
Старобешевського районного суду
Донецької області в інтересах ОСОБА_2
звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3,
яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням та свої вимоги мотивувала
На підставі свідоцтва про право
власності на житловий будинок ОСОБА_2
належить житловий будинок АДРЕСА_1. В
травні 2012 року позивач зареєстрував
відповідачку з її малолітньою дитиною
за своєю адресою мешкання на власній
житловій площі. Відповідачка з дитиною
фактично за вказаною вище адресою не
проживали та рішенням суду від 01.11.2013
року ОСОБА_3 було визнано такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1. Але, на теперішній
час, малолітня дитина відповідачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 значиться
зареєстрованою за вказаною вище
адресою, а тому позивач просить суд
визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування житловим будинком
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому
засіданні на задоволенні позову
наполягала, проти ухвалення заочного
рішення по справі не заперечувала.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому
засіданні не з'явилась, належним чином
була повідомлена про дату, час та місце
розгляду справи, про причини неявки суд
не повідомила, тому суд вирішує справу
на підставі наявних у ній даних і
доказів у відповідності з вимогами ч.1
ст. 224 ЦПК України та постановляє заочне
рішення..

У зв'язку з відсутністю фінансування
суду суд не має можливості відправляти
документи рекомендованою поштою, в
зв'язку з чим матеріали позову
сторонам, судові повістки та
повідомлення про дату та час слухання
справи були направлені звичайною
поштою.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що відповідачка належним
чином повідомлена про дату та час
слухання справи.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає що позов підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданих відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Рішення суду повинно відповідати
вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 72 Житлового кодексу
України визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року( зі змінами внесеними ППВСУ №15 від
25.05.1998 року) у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування житловими
приміщенням, судам необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності суд може
продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
на житловий будинок від 16.04.1992 року,
виданого на підстав рішення виконкому
Старобешівської районної ради
народних депутатів від 18.03.1992 року №
64/18, належить жилий будинок АДРЕСА_1. За
вказаною адресою значиться
зареєстрованим власник житлового
будинку та його онука ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується,
зокрема, довідкою виконкому
Новокатеринівської сільської ради від
09.12.2013 року № 1042, яка за вказаною
адресою зареєстрована, але не проживає
(підтверджується Актами перевірки
проживання (депутатом) від 06.12.2013 року
та 03.02.2014 року).

За вищевказаною адресою у травні 2002
року позивач ОСОБА_2 надав згоду на
реєстрацію у його будинку ОСОБА_3 з її
дитиною ОСОБА_4, які за зареєстрованою
адресою не проживали понад 10 років.

ОСОБА_3 доводиться ОСОБА_2 донькою,
ОСОБА_4 - онукою.

Рішенням Старобешівського районного
суду Донецької області від 01 листопада
2013 року ОСОБА_3 було визнано такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1.

На теперішній час малолітня дитина
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка є
онукою позивача ОСОБА_2, значиться
зареєстрованою за вказаною вище
адресою.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є
сусідкою ОСОБА_2, що відповідачка разом
зі своєю дитиною не мешкають в будинку
вже 10 або більше років, з травня 2012 року
ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_4 у будинку
АДРЕСА_1 по теперішній час не з'являлись
і не мешкали.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи у віці від
десяти до чотирнадцяти років є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає....

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону №
475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком (квартирою) та обсяг цих прав
залежить від виникнення у власника
будинку (квартири) права власності на
цей будинок (квартиру), а відтак -
припинення права власності особи на
будинок (квартиру) припиняє право
членів її сім'ї на користування цим
будинком (квартирою).

Суд оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
що відповідає ст. 212 ЦПК України,
враховуючи, що ОСОБА_3, як член сім'ї
позивача ОСОБА_2 визнана такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 відсутня без
поважних причин понад один рік за
місцем реєстрації та за місцем
реєстрації взагалі не мешкала,
враховуючи, що місцем проживання
ОСОБА_4 є місце проживання її батьків
(одного з батьків), вирішив
задовольнити вимоги позивача повністю
і визнати ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України,
стороні на користь якої ухвалено
рішення присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, про що
також зазначено в п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі». Позивачем ОСОБА_2 не заявлено
вимогу про стягнення з відповідачки
ОСОБА_3 судових витрат.

З урахуванням викладеного, суд вважає
за необхідне не стягувати з
відповідачки на користь позивача
судові витрати.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 14, 57, 88, 212-215, 218,
224 ЦПК України, 11, 15, 16, 383, 386, 391, 405 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України №2 від 12.04.1985 року, ст.ст. 9,
72, 107, 150, 156 Житлового кодексу
Української РСР, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, яка діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_2, до
ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, третя особа без самостійних
вимог на предмет спору - відділ опіки та
піклування Старобешівської районної
державної адміністрації, про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такою, що втратила право користування
житловим будинком АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
У разі відмови у задоволенні цієї заяви
відповідач може оскаржити заочне
рішення до апеляційного суду в
загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Старобешівський районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Р.В. Дехта

05.03.2014