Головуючий суду 1 інстанції - Ібадова
Доповідач - Максюта І.О.
Справа № 424/3395/13-ц
Провадження № 22ц/782/328/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Максюти І.О.

суддів: Назарової М.В., Галан Н.М.,

при секретарі Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ровеньківського міського
суду Луганської області від 06 грудня
2013 року з цивільної справи за позовом
ОСОБА_2 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Ровеньки
Луганської області, про відшкодування
моральної шкоди внаслідок отримання
трудового каліцтва на виробництві,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Ровеньки
Луганської області про відшкодування
моральної шкоди внаслідок отримання
трудового каліцтва на виробництві в
якому зазначив, що 23.04.2002 року він був
прийнятий на роботу на шахту №81
Київська ДП «Ровенькиантрацит» в
якості гірника очисного забою 4-го
розряду. Працюючи на шахті у шкідливих
та небезпечних умовах, під час
виконання своїх трудових обов'язків
21.08.2003 року з ним на підприємстві стався
нещасний випадок. Внаслідок обрушення
породи позивач отримав закритий
консолідований перелом лонних і
сідничних кісток зліва і справа з
порушенням опорно-рухової функції, про
що свідчать акт про нещасний випадок Н-1
від 22.08.2003 року та виписка із медичної
карти № 5733. Згідно з витягу акту
лікарсько-трудової експертної комісії
від 19.03.2004 року позивачу встановлено 40%
втрати професійної працездатності у
зв'язку із зазначеним нещасним
випадком на виробництві. Внаслідок
завданих травм, його систематично
турбував біль у області тазу, через що
він був змушений неодноразово
звертатися до лікарів за медичною
допомогою. Після проходження чергового
курсу лікування позивача було визнано
інвалідом третьої групи, про що
свідчить довідка серії МСЕК № 0000534 від
24 травня 2005 року. Після отриманого
каліцтва, його життя зазнало суттєвих
змін. Згідно з висновком МСЕК позивачу
була протипоказана тяжка фізична
праця, пов'язана з тривалою ходьбою та
стоянням. У зв'язку з переломом кісток
тазу позивач був змушений пройти курс
лікування у санаторії «Озерний».
Незважаючи на постійне лікування стан
його здоров'я не покращився, навпаки,
02.03.2006 року позивач був направлений на
консультацію до Луганської обласної
консультативної поліклініки. Згідно
висновку ЛОКП від 07.03.2006 року раніше
встановлений йому діагноз був
підтверджений, а 27.03.2006 року МСЕК
встановила йому 30% втрати професійної
працездатності та 3 групу інвалідності
безстроково. Ставши інвалідом, позивач
не може самостійно забезпечити і
повністю свої потреби нормального
особистого та соціального життя в силу
отриманого трудового каліцтва.
Постійний прийом ліків та безсилля
допомогти йому позбавитися цього болю,
до фізичного болю додаються душевні
страждання. Через одержане ушкодження
здоров'я позивач був позбавлений
можливості продовжувати свою трудову
діяльність за спеціальністю гірника
очисного забою та отримувати гідну
заробітну плату для утримання своєї
родини. Так, 04.06.2004 року він був
переведений сторожем до
ремонтно-будівельного управління.
Моральна шкода, яка йому заподіяна,
полягає у фізичному болю та
стражданнях, які він зазнав
безпосередньо під час травмування так
і ті, котрі він переносить і по
теперішній час.

Позивач просив суд стягнути з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Ровеньки
Луганської області на його користь
моральну шкоду внаслідок отриманого
трудового каліцтва на виробництві у
розмірі 30000 грн. 00 коп. та судовий збір у
розмірі 300 грн.

Рішенням Ровеньківського міського
суду Луганської області від 06 грудня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
скасувати рішення і ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення норм
матеріального права.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає її такою, що підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Згідно ст. 10 ЦПК
України обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Судом встановлено, що згідно трудової
книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 6), ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 23 квітня 2002 року
по 20.02.2006 року працював у ВП «Шахта №81
Київська» ДП «Ровенькиантрацит».

Згідно акту №28 про нещасний випадок на
виробництві (а.с. 7-8) форми Н-1, 21 серпня
200З року о 20 годині 30 хвилин, з ОСОБА_2,
табельний номер НОМЕР_2, стався
нещасний випадок на виробництві у
вигляді обрушення породи.

Згідно виписки з акту огляду МСЕК,
позивачу з 19.03.2004 року по 01.04.2005 року
встановлено 40% втрати професійної
працездатності через трудове каліцтво
(а.с.12).

З 01.04.2006 року і безстроково, ОСОБА_2
встановлено 30% втрати професійної
працездатності через трудове каліцтво,
що підтверджується випискою з акту
огляду МСЕК № 0007729 (а.с. 27) та довідкою
серії 2-20 СМ №0047331 (а.с. 28).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачем не надано
жодних доказів того, що діями
відповідача йому була завдана моральна
шкода, позивачем не визначений
характер та обсяг страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких він
зазнав, не визначений характер
немайнових втрат (їх тривалість,
можливість відновлення), не надано
доказів щодо тяжкості вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступеню зниження престижу, ділової
репутації, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану, а
також того, що саме діями або
бездіяльністю відповідача йому була
завдана моральна шкода, оскільки
трудове каліцтво він отримав на
підприємстві.

З такими висновками суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки вони не відповідають
нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 1 та 6 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це система
прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом (далі - роботодавець),
громадянами, а також бюджетних та інших
джерел, передбачених законом.
Суб'єктами загальнообов'язкового
державного соціального страхування є
застраховані громадяни, а в окремих
випадках - члени їх сімей та інші особи,
страхувальники і страховики.
Застрахованою є фізична особа, на
користь якої здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.
Страхувальниками за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням є роботодавці
та застраховані особи, якщо інше не
передбачено законами України.
Страховиками є цільові страхові фонди,
у тому числі з страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань. Страхові
фонди беруть на себе зобов'язання щодо
надання застрахованим особам
матеріального забезпечення і
соціальних послуг при настанні
страхових випадків. Об'єктом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування є страховий
випадок, із настанням якого у
застрахованої особи (члена її сім'ї,
іншої особи) виникає право на отримання
матеріального забезпечення та
соціальних послуг, передбачених
статтею 25 цих Основ.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пп. 1-1.4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону України від 14
жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону
праці» у редакції Закону від 21
листопада 2002 року № 229-ІV, КЗпП України,
а також законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Оскільки законодавством визначено, що
страхові фонди беруть на себе
зобов'язання щодо надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків, тому
висновки суду з приводу того, що
відповідач не повинен відшкодовувати
моральну шкоду у даному випадку, так як
його діями або бездіяльністю не була
завдана моральна шкода позивачу,
протирічать нормам матеріального
права, так як не відповідають
завданням загальнообов»язкового
державного соціального страхування.

Не дивлячись на те, що не встановлено
протиправність діяння відділення
Фонду, наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправними діяннями
відділення Фонду та вини останнього в
її заподіянні, висновки суду є
невірними, так як покладання на
відділення фонду соцстраху обов'язку
зі сплати страхових виплат не є
цивільною відповідальністю
зазначеного органу, оскільки норми
Закону України "Про
загальнообов"язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" передбачали
відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам як страхову
виплату.

Суд помилково посилався на положення
ст. 1167 та 1168 ЦК України, які не регулюють
спірні правовідносини, які виникли з
трудових правовідносин та
врегульовані Законом України «Про
загальнообов»язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно ст. 9 Закону України «Про охорону
праці», в редакції яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону
України «Про загальнообов»язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

В силу ст.ст.21,28,34 зазначеного Закону,
яка діяла на момент встановлення
позивачу втрати професійної
працездатності, у разі настання
страхового випадку Фонд
соціального страхування від
нещасних випадків зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку
своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачуючи йому або особам, які
перебували на його утриманні грошову
суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї
шкоди потерпілому.

Законом України від 23 лютого 2007 року №
717-V «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
внесені зміни до абзацу 4 статті 1,
підпункту "е" пункту 1 частини першої
статті 21, частини третьої статті 28, а
також виключено частину третю статті 34
вказаного Закону, скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214 ЦПК України, враховує правову
позицію Верховного Суду України за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення із мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка є обов'язковою і
викладена у постанові від № 6-26 цс 12 від
18.04.2012 року, щодо застосування правової
норми у правовідносинах про
відшкодування моральної шкоди.

В рішенні Конституційного Суду
України від 8 жовтня 2008 року у справі за
конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України
(конституційності) положень підпункту
"б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону
України «Про страхові тарифи на
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» , пункту 1, абзацу
третього пункту 5, пункту 9, абзаців
другого, третього пункту 10, пункту 11
розділу І Закону України "Про внесення
змін до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (справа про страхові »
виплати), зазначено, що хоча і скасовано
право застрахованих громадян, що
потерпіли на виробництві від нещасного
випадку або професійного захворювання,
на відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
України «Про загальнообов»язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», проте Конституційний
Суд України вважає, що саме право цих
громадян на відшкодування моральної
шкоди не порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам ст.
22 Конституції України.

З урахуванням зазначених норм та
положень ст. 58 Конституції України,
потерпілі на виробництві громадяни
мають право на відшкодування моральної
шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо
стійку втрату працездатності у зв'язку
з травмою на виробництві або
професійним захворюванням вперше
встановлено у період із 01 квітня 2001
року по 31 грудня 2005 року, тобто під час
дії законодавчих актів, які надавали
потерпілим таке право.

Із матеріалів справи вбачається, що
первинно позивачу встановлено ступень
втрати професійної працездатності в
розмірі 40% з 19.03.2004 року (третя група
інвалідності у зв»язку з трудовим
каліцтвом) (а.с.12), тобто під час дії
Закону України «Про
загальнообов»язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у редакції, який
надавав позивачу право на
відшкодування моральної шкоди
внаслідок втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням за
рахунок Фонду соцстраху.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов неправильного висновку, що
позивач не має права на відшкодування
моральної шкоди у зв'язку з отриманим
професійним захворюванням за рахунок
відповідача.

Що ж стосується недоведеності
позивачем завдання йому моральної
шкоди, не визначення характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких він зазнав,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення),
недоведеності тяжкості вимушених змін
у його життєвих і виробничих стосунках,
ступеню зниження престижу, ділової
репутації, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану, то
і в цій частині суд дійшов неправильних
висновків, оскільки такі висновки не
відповідають матеріалам справи.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає, у тому
числі, у фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 та 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні нормальних
життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану.При
цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Колегія суддів дійшла висновку, що
факт спричинення моральної шкоди
позивачу наявний і доведений ним,
оскільки позовна заява містить виклад
обставин з посиланням на докази і
відповідні нормативні акти, на
підтвердження факту завдання
моральної шкоди внаслідок отримання
каліцтва на виробництві, на
підтвердження обставин додані акт про
нещасний випадок за формою Н-1 від 02
серпня 2003 року (а.с.7-8), акт
розслідування нещасного випадку за
формою Н-5, який стався 21.08.2003р. з
позивачем(а.с.9-10), висновки МСЕК від
19.03.2004 року, від 24.05.2005р., від 27.03.2006р.,
виписки з історії хвороби позивача та
план реабілітації інваліда (а.с.7-28), з
яких вбачається, що позивач разом із
гірничим робітником очисного забою
ОСОБА_4 виконували роботи з кріплення
бутової смуги у верхній частині лави і
одночасно засувкою секції
лейкріплення. ОСОБА_4 під»їхав 167 та 168
секціями, не зачеквши поки ОСОБА_2
закріпить рамку за 168 секцією, у
результаті чого ОСОБА_2 знаходився у
незакріпленому просторі і куском
породи, яка зрушилася, був травмовний.
Причинами нещасного випадку явилися
порушення паспорта кріплення,
невиконання інструкції з охорони
праці, неузгодженність дій
працівників, порушення технології
робіт, знаходження потерпілого у
незакріпленому просторі. Відповідно до
висновків комісії нещасний випадок
стався з вини ОСОБА_2 та ОСОБА_4, осільки
вони порушили п. 2.5 Інструкції з охорони
праці, безпеки проведенняя робіт і
поводження у шахті, паспорт кріплення,
з вини гірничого робітника ОСОБА_5, кий
порушив п.9.23.3 Інструкції, з вини
помічика начальника дільниці ОСОБА_3,
який порушив п. 9.23.4 Інструкції. У
результаті падіння породи позивач
отримав травму у вигляді перелому
лонних і сідаліщних кісток, з приводу
чого проходив курси лікування, які
призначалися лікарями і як наслідок
травми у нього виникли посттравматичні
захворювання (посттравматичний
симфізіт, тотальний S-подібний
анталгічний сколіоз, помірне порушення
статики та кінематики.

Отже позивач довів, що він потерпів
фізичний біль у момент травмування та
ніс фізичні страждання внаслідок
втрати здоров»я, що спричинило само по
собі моральні страждання від
отриманого трудового каліцтва. Крім
того, йому встановлено ступень втрати
професійної працездатності в розмірі
40%, він змушений постійно тривалий час
лікуватися був обмежений у можливостях
працювати за попереднім місцем роботи
через наявну групу інвалідності, що
також призвело до моральних страждань
та вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди,
колегія суддів керується засадами
розумності, виваженості і
справедливості, враховуючи характер і
обсяг фізичних і душевних страждань,
які зазнав і продовжує зазнавати
позивач, неможливість відновлення
професійної працездатності, важкість
вимушених змін в житті позивача,
характер додаткових зусиль для
організації його життя, приходить до
висновку, що позов слід задовольнити
частково, стягнувши з відповідача на
користь позивача моральну шкоду у
розмірі 5 000 гривень. Саме ця сума
відповідає обставинам справи, наданим
сторонами доказам та принципам
розумності, виваженості,
справедливості і ця шкода повинна бути
відшкодована відповідачем.

Таким чином, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги
дають підстави для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, тому судове рішення
підлягає скасуванню з уваленням нового
про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, судова
колегія

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ровеньківського міського суду
Луганської області від 06 грудня 2013
року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Ровеньки
Луганської області про відшкодування
моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Ровеньки
Луганської області на користь ОСОБА_2
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5 000 (п»ять тисяч) гривень.

У задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили негайно після
його проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: