АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/829/14
Головуючий в 1-ій інстанції -
Справа №2/202/4113/2013
Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Волошина
М.П.,

суддів - Куценко
Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Крикун А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та
піклування Індустріальної районної у
м. Дніпропетровську ради, про усунення
перешкод в користуванні житлом,
виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до відповідача про
усунення перешкод в користуванні
житлом, виселення. В позовній заяві
посилалась на те, що 22 травня 2001 року
вона придбала квартиру АДРЕСА_1. З
відповідачем позивач по справі
перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26
грудня 2003 року по 04 лютого 2005 року.
З жовтня 2007 року позивачка разом із
дочкою проживає в домі матері,
відповідач продовжує проживати в
спірній квартирі, чинить їй перешкоди в
користуванні її майном. Просила
усунути перешкоди в користуванні
належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення відповідача.

Заочним рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
16 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволені. Вирішено усунути перешкоди
ОСОБА_3 у користуванні належною їй на
праві приватної власності квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з
квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Не погодившись з заочним рішенням
ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у червні 2008 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири в частині
покупця, визнання права власності на
квартиру, посилаючись на те, що з серпня
1999 року почав зустрічатися з ОСОБА_3, з
січня 2000 року проживає з відповідачкою
однією сім'єю та з цього часу вони
почали проживати у її матері за
адресою: АДРЕСА_2.ІНФОРМАЦІЯ_2 у них
народилася донька ОСОБА_4. 20 травня 2001
року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_5 5000
доларів США для придбання квартири. Але
21 липня 2001 року ОСОБА_2 виграв у казино
гроші і тому повернув ОСОБА_5 борг 24
липня 2001 року. 22 травня 2001 року позивач
ще не розірвав шлюб із першою дружиною,
тому сторони домовилися придбати
квартиру для спільного проживання на
ім'я ОСОБА_3 На придбання квартири та на
ремонт позивач витратив тільки власні
кошти, оскільки відповідачка не
працювала, грошових заощаджень не мала.

Спільне життя з відповідачкою не
склалося і тому шлюб реєструвався
двічі - 26.12.2003 року та 28.08.2007 року. У
жовтні 2007 року відповідачка забрала
речі та разом із дочкою пішла жити до
своєї матері. Позивач залишився
проживати у квартирі, іншого житла він
не має. Посилаючись на положення ст.233
ЦК України, позивач просив суд визнати
договір купівлі-продажу квартири,
укладений 22 травня 2001 року між ОСОБА_7 і
ОСОБА_3, недійсним в частині покупця та
визнати за ним право власності на
спірну квартиру.

Ухвалою суду від 03 липня 2008 року було
об'єднано в одне провадження цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа: орган опіки та піклування
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради про усунення
перешкод у користуванні житлом,
виселення та цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним в
частині покупця та визнання права
власності.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 26 лютого
2009 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені:
визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 22 травня 2001 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_3, в частині покупця; визнано за
ОСОБА_2 право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21
вересня 2009 року рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 26 лютого 2009 року
залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 20
квітня 2011 року рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
26 лютого 2009 року та ухвала апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21
вересня 2009 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції. Вказано, що суд
першої інстанції, помилково
застосовуючи положення ч.І ст.233 ЦК
України, та апеляційний суд,
застосовуючи ст.57 ЦК УРСР, як підставу
для визнання спірного договору
купівлі-продажу в частині покупця
недійсним, зокрема укладання договору
на вкрай невигідних умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, не звернули
увагу на те, що ці правила
застосовуються до договорів,
безпосередньо вчинених певною особою
під впливом тяжких для неї обставин,
однак ОСОБА_2 не був стороною
спірного договору. Крім того, надані
ним розписки, є лише підтвердженням
виникнення та припинення його боргових
зобов'язань перед ОСОБА_5 і не свідчать
про те, що саме за ці кошти була
придбана спірна квартира.

При новому розгляді справи ухвалою
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 31 травня 2012 року
позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним в частині покупця та
визнання права власності залишена без
розгляду. Ухвала сторонами не
оскаржувалася.

Судом першої інстанції також
встановлено, що з серпня 1999 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтримували
стосунки, а з січня 2000 року почали
проживати однією сім'єю. На той час
ОСОБА_2 знаходився у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_3, шлюб розірвано 12.12.2003
року. ІНФОРМАЦІЯ_2 від спільного
проживання народилася дочка ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про
народження НОМЕР_1. Батьками дитини є:
ОСОБА_2 - батько та ОСОБА_3 - мати.

Згідно з договором купівлі-продажу від
22 травня 2001 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованому в реєстрі за № 2713
ОСОБА_3 купила у ОСОБА_7 квартиру
АДРЕСА_1. Право власності за ОСОБА_3
зареєстровано в КП ДМБТІ.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
зареєстровано 26 грудня 2003 року, про що
свідчить відповідне свідоцтво про
реєстрацію шлюбу.

Спільне життя не склалося, тому шлюб
було розірвано 04 лютого 2005 року і
повторно зареєстровано 28 серпня 2007
року та повторно розірвано 15 липня 2008
року.

Згідно довідки ЖБК №121 « Старт» в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3
і її донька ОСОБА_4

Відповідно до довідки КП ДМБТІ від 07
жовтня 2008 року за №12657 станом на 06
жовтня 2008 року за ОСОБА_2 право
власності зареєстровано на частину
квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
13.01.2003 р. управлінням житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради згідно з розпорядженням
за №3/55-03.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 13 січня 2003 року, виданого
Управлінням житлового господарства
Дніпропетровської міської ради
трикімнатна квартира АДРЕСА_3, належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно відомостей
адресно-довідкового сектору ВГІРФО
УМВС України в Дніпропетровській
області ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
зареєстрований з 19 лютого 1990 року за
адресою: АДРЕСА_3.

Частиною першою статті 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що ОСОБА_2 на праві власності має
інше житло, договір оренди спірної
квартири між сторонами не укладався,
відповідач чинить перешкоди позивачу у
користуванні її майном, тому є всі
підстави для задоволення позовних
вимог.

Такі висновки відповідають матеріалам
справи та нормам цивільного
законодавства.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі, що квартира придбана за його
кошти, він є фактичним співвласником
спірної квартири не ґрунтуються на
доказах та суперечать матеріалам
справи.

Таким чином, розглянувши справу у
межах заявлених позовних вимог та
змісту доводів апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що
оскаржуване рішення суду ухвалено у
відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
тому підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
16 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Судді: