Номер провадження № 22-ц/785/1645/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4, та

представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 21 листопада 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору, ОСОБА_9,
Суворовська районна адміністрації
Одеської міської ради, Одеська міська
рада, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання привести її в
попередній стан та відшкодування
моральної шкоди,

в с т а
н о в и л а:

08 серпня 2008 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, який остаточно
уточнила 12 жовтня 2011 року,
обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на
праві власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1 й вона користується
земельною ділянкою, на якій
розташований будинок. Відповідачі
користуються земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 і є суміжними
землекористувачами. У 1957 році виконком
Одеської міської ради виділив ОСОБА_10 -
її батьку, в користування земельну
ділянку, загальною площею 600 кв.м., для
забудови житлового дому, що
розташований по АДРЕСА_1, як Ветерану
Великої Вітчизняної війни та учаснику
бойових дій. У 1963 році житловий будинок
був прийнятий в експлуатацію. При цьому
батько фактично користувався
земельною ділянкою площею 610 кв.м 16
січня 2006 року відповідач ОСОБА_8
отримав свідоцтво на право власності
на ? частину житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_2, що
складає 48,2 кв.м, загальною площею 96,4
кв.м. Одночасно на ім'я відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 видане свідоцтво на
право власності на ? частину цього
будинку (кожному по ? частки). В 2008 році
відповідачем ОСОБА_7 була незаконно
захоплена частина її земельної ділянки
у розмірі 1,20 м для організації заїзду у
свої подвір'я та будівництво гаражу з
прибудовами. До теперішнього часу межа
між ділянками не відновлена, що створює
перешкоди в користуванні нею своєю
ділянкою та реалізації її права на
оформлення приватизації своєї
земельної ділянки. Своїми
протиправними діями відповідачі
спричинили їй моральну шкоду, яку вона
оцінює у 10000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 107, 141, 143, 152 ЗК України, позивачка
ОСОБА_3 просила суд зобов'язати
відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою площею 610 кв.м
шляхом приведення ділянки в попередній
стан зі зміщенням паркану в сторону
відповідачів згідно з межами земельних
ділянок та стягнути з відповідачів на
її користь моральну шкоду в розмірі 10000
грн. (т.1, а.с. 2-4. т. 2 а.с. 37-39).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8
проти позову заперечували й в своїх
поясненнях зазначали, що фактичне
користування земельними ділянками
сторонами здійснюється з 1983 року, з
моменту набуття позивачкою права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
без зміни межі ділянок. З 1968 року на
межі земельних ділянок знаходиться
паркан, який з'єднує по прямій лінії
капітальні забудови: сарай літ. "И", 1982
року забудови, та гараж літ. "Ж", 1977 року
забудови, які належать позивачці
ОСОБА_3 На межі земельної ділянки
відповідачів знаходиться капітальний
гараж літ. "Ж", 1968 року забудови, якій
належить їм, і в'їзд до їх гаражу був
організований у той же час. Тому
позивачка не довела, що у 2008 році вони
змінили межу земельної ділянки й
зайняли частину її ділянки.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Суд
зобов'язав відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_5,
ОСОБА_8 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
площею 610 кв.м, по АДРЕСА_1, що
знаходиться у користування позивачки
ОСОБА_3, шляхом приведення зазначеної
земельної ділянки в первісний стан зі
зміщенням в сторону земельної ділянки
відповідачів по АДРЕСА_2, згідно з
межами земельних ділянок по АДРЕСА_1, і
по АДРЕСА_2, стягнув солідарно з
відповідачів на користь позивачки
ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
та судові витрати в сумі 229, 41 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову задоволенні позову, мотивуючи
тим, що суд першої інстанції порушив
норми процесуального і матеріального
права.

В запереченні проти апеляційної скарги
позивачка ОСОБА_3 просить апеляційну
скаргу відхилити у зв'язку з
безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, пояснення
на апеляцію позивачки ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4, та представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника відповідача ОСОБА_5
підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Судове рішення зазначеним вимогам
закону не відповідає.

Задовольняючи вимоги про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, суд першої інстанції виходив
з того, що відповідачі неодноразово при
зміні свого паркану переставляли межі
земельної ділянки, чим збільшили
фактичний розмір своєї ділянки на 1, 20 м
за рахунок земельної ділянки
позивачки, відновити межі земельних
ділянок відповідачі відмовляються.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо з
огляду на наступне.

В силу пункту 7 Перехідних положень ЗК
України, який набрав чинності з 01 січня
2002 року, ромадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах, що
були перед бачені раніше чинним
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці пору шення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшко дування
завданих збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає
способи захисту порушених прав, а саме:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в порушення положень ст. ст.
10, 60, 212, 213, 214 ЦПК України не з'ясував
всебічно та повно обставини справи, які
мають значення для вирішення спору, не
перевірив належним чином обставини, на
які посилалися сторони як на підставу
своїх вимог та заперечень проти позову,
та не дав належної оцінки наявним у
справі доказам у відповідності до
положень цивільного процесуального
законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
12 травня 1983 року позивачка ОСОБА_3
набула право власності на житловий
будинок з надвірними спорудами: літ. "Д"
- вбиральня, літ. "В" - погріб, 1-5 огорожа,
І,ІІІ - мостіння, ІІ - цистерна, що
розташований на земельній ділянці
площею 600 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1,
після смерті її матері ОСОБА_11,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 12 травня 1983 року, право
власності на будинок зареєстровано у
Одеському МБТІ 18 травня 1983 року (т. 1, а.с.
99).

До спадкової маси не були включені
самочинно побудовані: "А1" - прибудова,
"Б", "З", "И" - сараї, "Ж" - гараж, "Е" - душева
(т. 1, а.с. 99 зв.).

Вказана земельна ділянка площею 600 кв.м
була виділена її батьку - ОСОБА_10,
рішенням виконкому Ленінської
районної Ради депутатів трудящих м.
Одеси № 374 від 31 травня 1957 року "Про
відвід земельних ділянок громадянам
під індивідуальне житлове будівництво"
із земельної ділянки площею 1500 кв.м,
яка свого часу була виділена його
батьку - ОСОБА_12 (т. 2, а.с. 67).

Актом від 25 червня 1957 року був
проведений винос меж на місцевості
земельної ділянки, площею 600 кв.м,
розташованої по вул. АДРЕСА_1. Межі
вказаної ділянки закріплені
геодезичними знаками, які були указані
присутньому при виносі ОСОБА_10 (т. 1, а.с.
12-13).

11 грудня 1957 року з ОСОБА_10 був укладений
договір про надання в безстрокове
користування земельної ділянки, площею
600 кв.м, для будівництва
індивідуального будинку на праві
особистої власності (т. 2, а.с. 66).

Рішенням виконкому Ленінської
районної Ради депутатів трудящих № 217
від 04 квітня 1963 року житловий будинок
АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію
(т. 2, а.с. 80).

Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР (1970р.), який
був чинний на час набуття позивачкою
права власності на житловий будинок,
розміри земельних ділянок для
будівництва жилих будинків
житлово-будівельних колективів і
спарених будинків громадян
встановлюються Радою Міністрів
Української РСР.

На землях міст при переході права
власності на будівлю переходить також
і право користування земельною
ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у
власність кількох осіб земельна
ділянка переходить в користування всіх
співвласників будівлі.

Якщо попередній власник будівлі
одержав земельну ділянку на пільгових
умовах за нормами, що перевищують
діючі, за новим власником будинку може
бути закріплена в користування
земельна ділянка, виходячи з норм,
встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Згідно із ст. 88 ЗК УРСР (1970р.) розміри
земельних ділянок для об'єктів
цивільного і житлового будівництва
визначаються виконавчими комітетами
міських Рад народних депутатів у
відповідності з будівельними нормами
і правилами.

В містах, де допускається
індивідуальне житлове будівництво,
виконавчими комітетами міських Рад
народних депутатів можуть надаватися
громадянам для цієї мети земельні
ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара,
з врахуванням місцевих умов,
незалежно від кількості членів сім'ї.

Таким чином, діючим на той час
земельним законодавством було
передбачено виділ забудовникам
земельної ділянки в розмірі до 600 кв.м.

Рішенням виконкому Ленінської
районної Ради народних депутатів № 178
від 19 липня 1991 року залишені з
оформленням права особистої власності
позивачкою ОСОБА_3 в домоволодінні
АДРЕСА_1 - прибудова літ. "аІ" розміром
4,57х8,27м, сараї літ. "Б", "И" розміром 2,5х6,8м,
гараж літ. "Ж" Г-образної форми розміром
3,5х6,6х5,5м та душ літ. "Е".

Цим же рішенням виконкому залишено в
тимчасове користування за будинком
АДРЕСА_1 залишок земельної ділянки,
площею 10 кв.м, до реконструкції району
(т. 2, а.с. 65).

Згідно технічного паспорту на житловий
будинок індивідуального житлового
фонду по АДРЕСА_1 від 31 травня 2007 року
розмір земельної ділянки по документам
(за відповідною нормою) становить 600
кв.м, за фактичним користуванням - 601
кв.м (т. 1, а.с. 35-38).

Таким чином, позивачка ОСОБА_3
користується земельною ділянкою
площею 600 кв.м, яка була виділена
попередньому власнику будинку АДРЕСА_1
у встановленому законом порядку, тобто
згідно із законом, та залишками, які в
1991 році передані їй в тимчасове
користування без встановлення меж.

Відповідачам ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 на
праві власності належить житловий
будинок № АДРЕСА_2, розташований на
земельній ділянці, площею 500 кв.м, на
підставі свідоцтв про право власності
на житло від 16 січня 2006 року, право
власності зареєстровано в КП "ОМБТІ та
РОН" 14 лютого 2006 року (т. 1, а.с. 93, 100, 144).

Вказана земельна ділянка по АДРЕСА_2
була виділена ОСОБА_13 Радгоспом ім. С.М.
Кірова у 1964 році для ведення
присадибного господарства згідно з
діючим на той час законодавством, про
що свідчить запис № 714 в
земельно-шнуровій книзі присадибних
земельних ділянок громадян с. Крива
Балка радгоспу ім. С.М. Кірова за 1964 рік
(т. 2, а.с. 131-132) та підтверджується
довідкою Агрофірми ім. С.М. Кірова
(правонаступника Радгоспу ім. С.М.
Кірова) від 17 квітня 2009 року № 7 (т. 2, а.с.
90) та довідкою Радгоспу ім. С.М. Кірова
від 04 грудня 1968 року (т. 1, а.с. 54).

Згідно технічного паспорту на житловий
будинок індивідуального житлового
фонду по АДРЕСА_2 від 01 грудня 2005 року,
вказаний житловий будинок побудований
у 1958 році. У 1994 році відповідачі
проводили на земельній ділянці
будівельні роботи і позивачка надала
згоду на це, про що свідчить її заява
від 28 квітня 1994 року про те, що вона не
має претензій до будівництва сусідів
ОСОБА_13, які проживають за адресою:
АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 91). Згідно наданою суду
апеляційної інстанції довідкою
судового експерта ПП "Одеський
науково-дослідницький центр
експертних досліджень ім. Скибінського
С.С." Скибінської Т.М. № 006 від 17 січня 2014
року площа земельної ділянки по
АДРЕСА_2 становить 505,2 кв.м.

Таким чином, відповідачі користуються
земельною ділянкою згідно із законом і
є суміжними земельними користувачами з
позивачкою.

Позивачка ОСОБА_3 стверджує, що у 2008
році для організації заїзду у свої
подвір'я та будівництво гаражу з
прибудовами відповідачем ОСОБА_7 була
незаконно захоплена частина її
земельної ділянки розміром 1,20 м.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
вона була зобов'язана довести в
судовому засіданні ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.

Позивачка ОСОБА_3 обґрунтовує ці
обставини технічними паспортами на
будинок АДРЕСА_1 за 1962-2007 рік.

Однак з наявної у справі технічної
документації будинків АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 вбачається, що на 1983 рік на
спірній межі земельних ділянок
знаходився паркан, який з'єднував по
прямій лінії капітальні забудови:
сарай літ. "И" та гараж літ. "Ж", які
належать позивачці ОСОБА_3, та ворота,
в'їзд у двір і капітальний гараж літ.
"Ж", якій належить відповідачам (т. 1, 28-38,
51-53, т.2, а.с. 71-73, 75-78 81-82, 88).

Ворота, в'їзд у двір будинку АДРЕСА_2 та
гараж літ. "Ж" існував ще у 1983 році (т. 2,
а.с. 88).

З наявних у справі у справі фотознімків
спірної межі земельних ділянок
вбачається, що ворота, забетонований
в'їзд у двір будинку АДРЕСА_2 та гараж
літ. "Ж" межує з гаражем літ. "Ж",
парканом та сараєм літ. "И", належними
позивачці ОСОБА_3 При цьому стіна сараю
літ. "И" безпосередньо примикає до стіни
гаража літ. "Ж" відповідачів, а ворота
відповідачів, які встановлені в 1968
році, - до стіни гаражу літ. "Ж" позивачки
(т. 2, а.с. 158-163, 203, 208).

Колегія суддів вважає, що судження суду
першої інстанції в рішенні про те, що
відповідачі ухилялися від проведення
судової будівельно-технічної
експертизи є помилковими й
спростовуються наявними у справі
доказами.

З матеріалів справи вбачається, що
призначені судом експертизи не були
проведені у зв'язку з відсутністю
первісних документів про відвід
земельних ділянок сторонам у справі.
Незважаючи на неодноразові вимоги суду
про витребування вказаних документів
від компетентних органів влади -
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради та Головного
управління держземагентства в
Одеській області, необхідні документи
не були надані суду.

Перевіряючи обставини справи, які
мають значення для правильного
вирішення спору та оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність наявних у справі
доказів, колегія суддів вважає, що межа
земельних ділянок сторін у справі з 1983
року не змінювалась і сам по собі той
факт, що за даними технічних паспортів
на будинок АДРЕСА_1 та на будинок
АДРЕСА_2 за 1983 - 2007 роки розмір земельної
ділянки позивачки змінився з 610 кв.м до
601 кв.м, а відповідачів - з 500 кв.м до 505,2
кв.м, не може служити підставою для
висновку про те, що саме відповідачі
зайняли частку її земельної ділянки.

Дані земельно-кадастрової
документації по земельним ділянкам,
якими користуються сторони у справі,
відсутні, тому межі земельних ділянок
можуть бути визначені з урахуванням
встановлених обставин по фактичному
користуванню суміжними земельними
ділянками по існуючій з 1983 року межі.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційної інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що позивачка ОСОБА_3 не довела
належними й переконливими доказами те,
що відповідачі порушують її права
користування земельною ділянкою. Тому
у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК
України її вимоги не підлягають
захисту судом у обраний нею спосіб.

Отже, вимоги позивачки ОСОБА_3 про
усунення перешкоди в користуванні
земельною ділянкою площею 610 кв.м.
шляхом приведення ділянки в попередній
стан зі зміщенням паркану в сторону
відповідачів згідно з межами земельних
ділянок та відшкодування моральної
шкоди в розмірі 10000 грн. є незаконними,
необґрунтованими й задоволенню не
підлягають.

Неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, а саме, ст. ст. 107,
141, 143, 152 ЗК України та ст. ст. 10, 60, 212, 213,
214, 215 ЦПК України, у відповідності до
пп. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 пп. 1,
2, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_6, задовольнити, рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 21 листопада 2013 року скасувати й
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору: ОСОБА_9, Суворовська
районна адміністрації Одеської
міської ради, Одеська міська рада, про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом зобов'язання
привести її в попередній стан та
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік