Справа № 127/4413/13-ц Провадження №
22-ц/772/38/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Овсюк Є. М.Категорія:
27Доповідач: Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого судді: Берегового О.Ю.

суддів: Іванюка М.В., Камзалова В.В.

при секретарі: Руденко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 07 жовтня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про стягнення грошових
коштів, -

В С Т А Н О В И Л
А :

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з зазначеним позовом, мотивуючи
позовні вимоги тим, що 17 грудня 2008 року
між ним та ОСОБА_2 був укладений
договір позики, за яким відповідач
отримав позику у розмірі 386915,00 грн., що
на той час було еквівалентно 50000
доларів США. Договір було укладено
відповідачем за згоди його дружини -
ОСОБА_4. Згідно п. 3 договору ОСОБА_2
зобов'язався повернути позивачеві
отриману суму позики до 01 вересня 2009
року включно.

Відповідач у визначені договором
строки грошові кошти не повернув,
зустрічей з позивачем уникає.

Загальна сума позики із врахуванням
процентів передбачених договором,
індексу інфляції та трьох процентів
річних, станом на 01.07.2011р. становила 577272
грн. 26 коп., які позивач просив стягнути
з відповідача, а також 10000 грн.
моральної шкоди та судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Вінниці Вінницької
області від 02 листопада 2011 року позов
задоволено частково та стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі
577272, 11 грн., а також судові витрати. В
частині стягнення моральної шкоди
відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 20.02.2013 року за
заявою відповідача ОСОБА_2 зазначене
заочне рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці скасовано та справу
призначено до розгляду.

В ході подальшого судового розгляду
позивачем було збільшено позовні
вимоги до 592888 грн. 36 коп. із врахуванням
процентів передбачених договором,
індексу інфляції та трьох процентів
річних, станом на 28.02.2013 року. Також
уточнено вимоги щодо стягнення судових
витрат. Представник позивача просила
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати, з яких: 1700 грн. державне
мито, 120 грн. ІТЗ судового процесу, 11000
грн. витрати на правову допомогу, 120 грн.
витрати на оголошення в газеті про
виклик відповідача, 993 грн. 69 коп.
витрати, пов'язані із явкою
представника позивача до суду.

Заочним рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від 07
жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати, ухвалити
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні його позову. Обґрунтовуючи
доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2
посилається на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
у зв'язку з чим, вважає оскаржуване
рішення незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача,
який з'явився в судове засідання,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів, або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається в
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, а у випадку, коли
позикодавцем є юридична особа,
незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Так, за умовами укладеного між
сторонами у нотаріальній формі
договору позики від 17 грудня 2008 року
ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 386915 грн.,
еквівалент якої за домовленістю сторін
становив 50000 доларів США, які
відповідач зобов'язався повернути не
пізніше 01 вересня 2009 року включно.

При цьому, згідно п. 2 договору
позики позивач та відповідач узгодили
між собою порядок нарахування
процентів за користування позикою,
починаючи з дня дії договору, а саме: з
17.12.2008 року, до 31 травня 2009 року включно
нарахування процентів визначається в
розмірі 2 % на місяць від суми позики, що
становить суму грошових коштів у
розмірі 7738 грн. 30 коп., еквівалент - 1000
доларів США, які відповідач
зобов'язався сплачувати на користь
пози-вача до 01 числа кожного наступного
місяця, або одноразово сплатити в строк
до 01 червня 2009 року включно; починаючи з
01 червня 2009 року включно нарахування
процентів визначається в розмірі 3 % на
місяць від суми позики, що становить
суму грошових коштів у розмірі 11607 грн.
45 коп., еквівалент - 1500 доларів США, які
відповідач зобов'язався сплачувати на
користь позивача до 01 числа кожного
наступного місяця, або одноразово
сплатити в строк до 01 вересня 2009 року
включно.

Факт здійснення позичальником таких
виплат (відрахувань) або одноразової
виплати (відрахування) процентів
підтверджується відповідною заявою
позикодавця, викладеною у письмовій
формі та обов'язковим нотаріальним
засвідченням справжності його підпису,
або банківським документом, який
посвідчує зарахування вказаної суми
грошових коштів на поточний
(розрахунковий) рахунок позикодавця.

Однак ОСОБА_2 свої зобов'язання за
договором не виконав і отримані від
ОСОБА_3 кошти та проценти за
користування ними не повернув.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відпові-дальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфля-ції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з викладеного, суд з
урахуванням збільшених позовних вимог
задовольнив позов, стягнувши з
відповідача на користь позивача
заборгованість за договором позики з
врахуванням індексу інфляції та 3 %
річних.

Твердження апелянта про те, що 31.08,
16.10, 05.11.2009 року, ним було сплачено
згідно платіжних доручень кошти в сумі
1500 доларів США, 1000 доларів США, 1100
доларів США відповідно, саме на
виконання договору позики від 17.12.2008
року, належним чином не підтверджені,
оскільки будь-яких доказів здійснення
позичальником таких виплат
(відрахувань) або одноразової виплати
(відрахування) процентів, як те
визначено саме п. 2 нотаріально
посвідченого договору позики від 17.12.2008
року відповідачем не надано. У
платіжних дорученнях в іноземній
валюті № 1 від 31.08.2009 року /т. 1 а.с. 97/, № 1
від 16.10.2009 року /т. 1 а.с. 98/, № 1 від 05.11.2009
року /т. 1 а.с. 99/ зазначено одержувачем
коштів ОСОБА_3, однак в графі
«призначення платежу» вказано:
«поповнення поточного рахунку іншої
фізичної особи-резидента», що
спростовує доводи апелянта про
спрямування перерахованих коштів саме
на погашення зобов'язань за договором
позики. Тому, згадані документи не
можуть слугувати беззаперечним
доказом часткового виконання
зобов'язань за договором позики.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 12 постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», не може
доводитися свідченнями свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.

За таких обставин, доводи апелянта
про ігнорування судом першої інстанції
його заяв про виклик та допит в
судовому засіданні свідка ОСОБА_5, який
нібито по дорученню і за рахунок ОСОБА_2
в період з 26.03.2012 року по 28.03.2012 року на
виконання договору позики від 17.12.2008
року здійснив на рахунок ОСОБА_3
перерахування коштів на загальну суму
40000 грн. не заслуговують на увагу, як і
додана до апеляційної скарги
нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5
від 25.10.2013 року /т. 2 а.с. 43/, оскільки його
свідчення не можуть слугувати доказом
виконання зобов'язань за договором.

Таким чином, належних і допустимих
доказів на підтвердження того, що
частина позики була повернута,
відповідач суду не надав.

Доводи апелянта про задоволення
розміру позовних вимог щодо
інфляційних втрат та 3% річних поза
межами позовної давності, також не
заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 5 ст. 261 цього Кодексу за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Кінцевий строк виконання
зобов'язання про повернення коштів за
укладеним між сторонами договором
позики - 01 вересня 2009 року (т. 1 а. с. 8).
Отже перебіг позовної давності для
ОСОБА_3 почався 02 вересня 2009 року. З
позовом до суду він звернувся у межах
цього строку - 02 вересня 2011 року (а. с. 4-7).

Із матеріалів справи вбачається, що
правову допомогу позивачу надавала
адвокат ОСОБА_6 відповідно до договорів
про надання правової допомоги від
01.07.2011 року (т. 1 а.с. 12) та від 01.03.2013 року
(т. 1 а.с. 119). Сплата позивачем коштів
підтверджується наявними в матеріалах
справи квитанцією до прибуткового
касового ордера № 02/11 від 16.08.2011 року на
суму 5000 грн. /т. 1 а.с. 15/,
рахунком-фактурою № 03/11 від 16.08.2011 року
/т. 1 а.с. 16/, актом прийому-передачі
виконаних робіт від 16.08.2011 року /т. 1 а.с.
17/, а також квитанцією до прибуткового
касового ордера № 002/13 від 07.03.2013 року на
суму 6000 грн. /т. 1 а.с. 121/, та
рахунком-фактурою № 00213 від 01.03.2013 року
/т. 1 а.с. 122/. Сума витрат на правову
допомогу визначена згідно зі ст. 84 ЦПК
України і не перевищує її граничні
розміри, встановлені ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», у зв'язку з цим не можна
визнати обґрунтованими доводи
апеляційної скарги щодо неправильно-го
визначення судом цих витрат.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.

Згідно із статтею 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 07 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: