Провадження № 2/344/1044/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про втрату
права на користування житловим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_3 про втрату права
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1.

У позовній заяві зазначено, що позивач
є власником квартири згідно договору
дарування від 25.12.2004 року, з 01.04.2005 року в
дану квартиру була зареєстрована
відповідач. Згідно рішення
Івано-Франківського міського суду від
22.02.2011 року було розірвано шлюб
позивача з відповідачем. З часу
реєстрації в цій квартирі відповідач
проживала періодично, а з 2011 року вона
виїхала з даної квартири, забравши всі
речі, і з того часу в квартирі не
проживає.

Позивач просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
прибув і про причину своєї неявки суд
не повідомив, хоча про день, час та
місце розгляду справи був повідомлений
в установленому законом порядку, в тому
числі через оголошення в ЗМІ.

З письмової згоди представника
позивача суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням статті 224 ЦПК
України.

Небажання відповідача надавати докази
в обґрунтування своїх заперечень проти
позову, зокрема з причини ухилення від
участі в судовому засіданні, дає суду
право при заочному розгляді справи
обмежитися доказами, наданими
позивачем, що повністю відповідає
положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Суд заслухавши пояснення позивача,
дослідивши та перевіривши всі докази в
їх сукупності, приходить до висновку
що позов підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1, згідно
договору дарування від 25.12.2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Івано-Франківської
нотаріальної контори Андрусяк К.Ф.
зареєстрованого в реєстрі за №4-3448
(а.с.4-6).

З 01.04.2005 року в дану квартиру була
зареєстрована відповідач як член сімї
ОСОБА_2 (дружина), що посвідчується
копією будинкової книги (а.с.11-15). З
пояснень позивача та свідка ОСОБА_5,
ОСОБА_3 певний період в цій квартирі
проживала, і в 2008-2009 роках проживала
періодично.

Згідно заочного рішення
Івано-Франківського міського суду від
22.02.2011 року було розірвано шлюб
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яке
набрало законної сили 10.03.2011 року
(а.с.7-8).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3
остаточно виїхала з даної квартири,
забравши всі речі, і з того часу в
квартирі не проживає. Отжеправо на
користування було набуто відповідачем,
а після остаточного виїзду з даної
квартири та переїзду на постійне місце
проживання в інший населений пункт та
встановлення факту не проживання
більше 3-х років по місцю реєстрації,
відповідач втратила таке право на
користування житлом.

Оскільки з обставин справи вбачається,
що питання визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням стосується колишнього
члена сім'ї власника житлового
приміщення, тому спір підлягає
вирішенню відповідно до статті 405 ЦК.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Законом, на який зроблено
посилання в частині першій статті 405 ЦК,
не може бути ЖК УРСР. Для регулювання
відносин між власником житла та
членами його сім'ї законодавець
використав правову конструкцію
(сервітут), яка раніше до цих відносин
не застосовувалась. Тому, хоча
положення житлового законодавства і
підлягають переважному застосуванню
до житлових відносин на підставі ст..3
ЖК УРСР, до правовідносин із приводу
сервітуту вони можуть застосовуватись
лише за аналогією. З урахуванням цього
треба визнати, що стосовно права членів
сім'ї власника помешкання на
користування ним, чинним є правило ч.1
ст.405 ЦК, що передбачає визначення
власником житлових приміщень, які
мають право займати члени сім'ї.

Оскільки інше не встановлено чинними
законами, договором, заповітом, на
підставі яких встановлено сервітут,
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що призводить до втрати членом сім'ї
права користування помешканням.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають до
задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60,
212-215, 224-229 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянути
за письмовою заявою відповідача
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
Польська М.В.