АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1607/14
Головуючий 1 інстанції - Штих Т.В.
Доповідач-Пономаренко Ю.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року Судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області в складі:

головуючого - судді
Пономаренко Ю.А.,

суддів -
Бобровського В.В., Кукліної Н.О.

при секретарі -
Соколовій А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 16 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Дзержинський
районний відділ державної міграційної
служби у м.Харкові про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,-

в с т а н о в и
л а :

04.11.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1 зняти ОСОБА_2 з реєстраційного
обліку місця проживання в
Дзержинському районному відділі
державної міграційної служби у м.
Харкові. В обґрунтування заявленого
позову ОСОБА_3 зазначав, що 30.09.2013 року
він з прилюдних торгів придбав дану
квартиру АДРЕСА_1 за вказаною адресою.
На сьогоднішній день він не може
реалізувати своє право власності на цю
квартиру, оскільки в ній проживає та
зареєстрований ОСОБА_2

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 16 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково,
визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням
(квартирою), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 витрати по сплаті судового
збору у розмірі 229,4 грн., в іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій зазначив, що не
погоджується з вказаним рішенням суду,
вважає його постановленим з порушенням
процесуального права та в своїй
апеляційній скарзі просить рішення
суду 1 інстанції скасувати в частині
визнання його таким, що втратив
користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду в частині усунення
перешкод у здійсненні права власності
шляхом зняття відповідача з
реєстраційного обліку не оскаржується
і судовою колегією не переглядається.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов висновку, що такі вимоги
обґрунтовані та підлягають
задоволенню, оскільки відповідач
ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника
квартири АДРЕСА_1, тобто членом сім'ї
ОСОБА_3, а тому в нього немає права на
користування цим житлом.

Судова колегія не може погодитися з
таким висновком суду 1 інстанції та
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням,
виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що
ОСОБА_3 належить на праві власності
квартира АДРЕСА_1, яку він придбав
внаслідок реалізації предмета іпотеки,
яка раніше належала ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 2560 від
30.09.2013 р. Підставою виникнення права
власності є свідоцтво про придбання
нерухомого майна з прилюдних торгів.

Відповідно до ч.1 ст.ст.3,4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернути
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_3 посилалася на те, що з 30.09.2013 р.,
коли він став власником спірної
квартири до дати подачі позову 04.11.2013р.,
він не може реалізувати своє право
власності, оскільки попередній власник
мешкає та зареєстрований в цій
квартирі. З інших підстав щодо втрати
права користування відповідачем
житловим приміщенням, або усунення
перешкод у користуванні власністю
позивач не заявляв.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, а відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК
України одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів може бути
припинення дії, яка порушує право.

Суд 1 інстанції зазначаючи, що право
власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2
припинилося у зв'язку зі зверненням
стягнення на майно за його
зобов'язаннями, помилково зробив
висновок про те, що оскільки відповідач
не є членом сім'ї власника спірної
квартири ОСОБА_3, то після реалізації
даної квартири з прилюдних торгів не
має права на користування цим житлом,
при цьому посилаючись на ч.1 ст. 405 ЦК
України, якою визначено, що члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним та
власником житла або законом.

Між тим, суд 1 інстанції не звернув
увагу на те, що на вказані
правовідношення відносно відповідача
правила цієї статті не
розповсюджуються.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 мешкав у спірній
квартирі як власник житла, на яке
стягнуто звернення.

Судом 1 інстанції не було перевірена та
обставина, що після проведення торгів
з реалізації майна, статус колишнього
власника житла не змінювався, він
продовжував проживати у спірній
квартирі, а тому у суду не було
підстав вважати, що останній втратив
право на користування спірною
квартирою.

Судом не було з'ясовано чи продовжує
проживати колишній власник житла у
квартирі. До того ж позивач ОСОБА_3 у
відповідності до ст.10,ст.60 ЦПК України
не надав жодного доказу на
підтвердження відсутності
відповідача як колишнього власника у
спірній квартирі понад один рік.

Згідно до ст.47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

З підстав вищенаведеного, враховуючи
положення ст.47 Конституції України, яка
гарантує кожному право на житло,
судова колегія приходить до висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог щодо визнання відповідача таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням.

З підстав наведеного, судова
колегія, відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України скасовує рішення суду та
відмовляє в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч.1ст. 307, п.3,4
ч.1 ст.309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 16 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Дзержинський
районний відділ державної міграційної
служби у м.Харкові про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили
негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -