Справа №471/2070/13-ц 03.03.2014 03.03.2014 03.03.2014
Провадження №22-ц/784/779/14
Головуюча по 1 інстанції - Губанова В.М.
Доповідач апеляційної інстанції -
Ухвала

Іменем України

03 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Богатирьовою В.А.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Братського районного суду
Миколаївської області від 17 січня 2014
року, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики,

встановила:

20 грудня 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором позики.

Позивачка вказувала, що 30 березня
2012 року позичила відповідачу 300 доларів
США та 50 євро до 30 травня 2012 року, про що
останній надав розписку, яку написав
власноручно.

Посилаючись на те, що позичальник
не виконав свої зобов'язання, а під час
розгляду справи повернув їй 100 доларів
США, ОСОБА_2 просила стягнути з нього 2 141
грн. неповернутих коштів та судові
витрати.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на повернення
усього боргу.

Рішенням Братського
районного суду Миколаївської області
від 17 січня 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з відповідача на
користь позивачки борг у сумі 2 141 грн.,
судовий збір - 229 грн. 40 коп. та 500 грн.
витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
невірну оцінку доказів, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона передає
другій стороні грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознакам, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК
України).

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей
(ч.2 ст.1047 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
за договором позики повинен сплатити
позичальниці неповернуту суму боргу.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду, оскільки вони
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства та умовах договору
позики.

Як вбачається із матеріалів
справи, ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 в позику
300 доларів США та 50 евро, які
зобов'язався повернути протягом двох
місяців.

На підтвердження суми боргу,
відповідач написав власноручно
розписку (а.с. 4).

У строк, зазначений в розписці,
ОСОБА_3 борг не повернув.

Як встановлено судом, відповідач
повернув позивачці 100 доларів США.

Проте, його заперечення щодо
повернення ним усієї суми грошових
коштів, не підтверджуються належними
та допустимими доказами.

Так, якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документу
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у
боржника підтверджує виконання ним
обов'язку і, навпаки, знаходження
такого документу у кредитора -
засвідчує факти невиконання боржником
зобов'язання.

Позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що він
повернув позику.

Проте і в цьому випадку, рішення
суду повинно доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими, крім свідчень свідків,
доказами.

Отже, повернення усього боргу не
може ґрунтуватися лише на поясненнях
позичальника для підтвердження того,
що грошові кошти були ним повернуті.

Тому суд вірно вважав
недоведеними заперечення відповідача.

Встановивши ці обставини, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про стягнення
з відповідача 2 141 грн. основного боргу
(200 доларів США, що еквівалентно 1 598 грн.
+ 50 евро, що еквівалентно 543 грн.).

Враховуючи наведені обставини,
колегія судів приходить до висновку, що
оскаржуване рішення суду по суті спору
ухвалено з додержанням норм
процесуального права і положень
матеріального права, а тому підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а рішення Братського
районного суду Миколаївської області
від 17 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: