Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/44/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

05.02.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі: головуючого судді:
Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М.,
Дуковського О.Л.

із секретарем: ЛазаренкоВ.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - приватний
нотаріус ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору іпотеки, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 30 вересня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до
ОСОБА_5, Публічного акціонерного
товариства "Альфа-Банк", третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, - приватний нотаріус
ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору іпотеки, укладеного між ними
та ПАТ "Альфа-Банк", № 800003956-И від 23.05.2008
року.

В обґрунтування позову зазначали, що
23.05.2008 року між ними та ПАТ "Альфа-Банк"
було укладено вказаний договір
іпотеки, предметом якого є належна їм
на праві спільної часткової власності
трикімнатна квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Договір вважають недійсним, оскільки
відповідач ОСОБА_5, з метою змусити їх
укласти зазначений договір для
забезпечення своїх зобов»язань по
кредитному договору, чинив
систематичний психологічний тиск, що
полягав у погрозах спалити квартиру,
погрожував їм фізичною розправою, в
тому числі вбивством, ображав, тощо.

Посилались на відсутність
волевиявлення на укладення договору,
тому що не вчиняли будь-яких дій,
необхідних для його укладання, зокрема,
особисто не звертались до
Кіровоградського ООБТІ для отримання
витягів та технічної документації на
квартиру, не проводили оцінку вартості
квартири, автомобілем ОСОБА_5 через
погрози останнього були доставлені до
нотаріуса і формально розписалися в
місцях, де їм було вказано.

Вони не були ознайомленні з умовами
кредитного договору, що стосуються
змісту та розміру основного
зобов'язання, строку і порядку його
виконання, розміру відсотків, штрафів
та неустойки. Ці умови в порушення ст. 18
ЗУ «Про іпотеку» не були викладені у
договорі іпотеки. Нотаріус не
роз'яснював правових наслідків
підписання спірного договору та не
надав примірників договору. Копію
договору іпотеки вони отримали лише в
червні - липні 2011 року від Кіровського
райсуду м. Кіровограда разом з
матеріалами позовної заяви ПАТ «Альфа -
Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_5 за кредитним договором. Тоді ж
дізналися про порушення своїх прав
внаслідок укладення оспорюваного
договору.

Посилаючись на вказані обставини, з
підстав, передбачених ст.ст. 231, 233 ЦК
України, просили задовольнити їх
позов.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 30.09.2013 року в
задоволені позову відмовлено у зв'язку
з його необґрунтованістю та
безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивачами з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права, неповного
з'ясування судом обставин справи,
ставиться питання про скасуванні
судового рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення позовних
вимог. Зазначається, що судом не
враховано положення ст. 18 Закону
України «Про іпотеку», ст.ст. 6, 203, 213, 231,
233, 627 ЦК України.

В судове засідання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
з'явились, надали суду заяву про
проведення судового засідання без їх
участі, просили задовольнити
апеляційну скаргу.

Представник ПАТ "Альфа-Банк" в судове
засідання не з'явився, надав суду заяву
про проведення судового засідання без
його участі, просив рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_4- адвокат
ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
погодився з доводами позивачів,
підтвердив застосування до них
психологічного тиску, вчинення погроз,
у тому числі щодо застосування
фізичного насильства, знищення шляхом
підпалу квартири, залякування та
примушення до вчинення оспорюваного
правочину, не заперечував проти
задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представника позивача та відповідача,
які підтримали доводи апеляційної
скарги, вивчивши матеріали справи,
перевіривши в межах, передбачених ст. 303
ЦПК України, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, ч.1 ст. 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази.

Судом установлено, що 23.05.2008 року між
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ЗАТ
"Альфа-Банк", правонаступником якого є
ПАТ "Альфа-Банк" укладено іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, за
реєстром № 89. Предметом іпотеки є
квартира за номером 103, що знаходиться
за адресою: місто Кіровоград, проспект
Перемоги, 14, яка на праві спільної
часткової власності належить
позивачам. Останні виступили майновими
поручителями виконання ОСОБА_5 своїх
зобов»язань за кредитним договором.

На момент підписання і посвідчення
іпотечного договору ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4О були ознайомлені зі змістом
кредитного договору № 800003956,
укладеного 23.05.2008 року між банком -
іпотекодержателем та боржником,
питань, які б були нез'ясованими і
незрозумілими для них, не було, про що
застережено в абзаці «ж» п. 1.5 статті 1
іпотечного договору, посвідченого їх
особистими підписами (а.с.67-70).

При оформленні документів приватним
нотаріусом було встановлено, яких саме
наслідків бажають досягти сторони при
вчиненні правочину, з'ясовано дійсні
наміри сторін щодо посвідчення
іпотечного договору та передачі
квартири в іпотеку в забезпечення
зобов'язань позичальника ОСОБА_5, що
відповідає вимогам п. 36 Інструкції «Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» , чинної на час
укладення договору.

При посвідченні правочину з
дотриманням вимог п.п. 13, 14, 39 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
приватним нотаріусом було встановлено
особу кожного з учасників цивільних
відносин, які звернулися за вчиненням
нотаріальних дій, визначено обсяг
цивільної дієздатності осіб, які
беруть участь у правочині, перевірено
здатність своїми діями набувати для
себе цивільні права і самостійно їх
здійснювати.

Відповідно п. 38, 96 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
перевірені та долучені документи, що
підтверджують право власності
іпотекодавців на нерухоме майно, а саме
свідоцтво про право власності на
квартиру, договір дарування, а також
інші необхідні документи: витяг з
реєстру прав власності на
вищезазначену квартиру, виданий
Обласним комунальним підприємством
Кіровоградське обласне об'єднане бюро
технічної інвентаризації", довідка ЖЕК
про склад сім'ї, кредитний договір
(а.с.70-82, 100).

При посвідченні іпотечного договору
були присутні сторони правочину:
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та представник
банку - Дробко С.Г.

Помилку, допущену у тексті договору при
зазначенні особи іпотекодавця ОСОБА_4 (
по-батькові замість «ОСОБА_4» вказано
«ОСОБА_4») нотаріус пояснив технічною
опискою при виготовленні документа, на
яку не вказала жодна зі сторін, ні
іпотекодавці, ні представник банку.

Позивачі погодилися з умовами
іпотечного договору, що
підтверджується їх особистими
підписами (а.с.69 зв.).

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 своїми
заявами надали згоду співвласникам на
укладення іпотечного договору (а.с.83, 85),
кожен з позивачів у своїй заяві
нотаріусу підтвердив про відсутність
прав інших осіб, в тому числі права
користування неповнолітніх або
малолітніх дітей, на предмет іпотеки
(а.с.86, 87, 88), відповідач ОСОБА_5 заявив,
що він проживає у квартирі, яка
передається в іпотеку, і стверджує, що
цей правочин відповідає інтересам
сім»ї (а.с.84).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі
посилалась на положення ст. ст. 203, 231, 233
ЦК України, зазначаючи, що правочин
було вчинено проти їх справжньої волі
та внаслідок застосування до них
психологічного тиску, погроз фізичною
розправою і знищенням майна з боку
члена їхньої сім»ї - відповідача
ОСОБА_5, склалися тяжкі обставини, за
яких існувала реальна загроза втратити
єдине житло.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачами
не доведено, що договір іпотеки
укладено ними внаслідок погроз та
насильницьких дій або під впливом
тяжких обставин, тому вони не мали
підстав для визнання цього правочину
недійсним.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції,
вважає його обгрунтованим.

Згідно ст. 3 Закону України „Про
іпотеку" іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Відповідно до статті 18 Закону «Про
іпотеку» іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Іпотечний договір повинен містити
вказані в цій нормі істотні умови, в
тому числі зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання; опис предмета іпотеки,
достатній для його ідентифікації,
та/або його реєстраційні дані.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є додержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, частиною
третьою цієї статті передбачено, що
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним як
такого, що вчинено під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного чи психологічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину. Під насильством
слід розуміти заподіяння учасникові
правочину фізичних або душевних
страждань з метою примусити укласти
правочин. Насильство породжує страх
настання невигідних наслідків. На
відміну від насильства, погроза
полягає в здійсненні тільки
психічного, але не фізичного впливу, і
має місце при наявності як
неправомірних, так і правомірних дій.
Погроза може бути підставою для
визнання правочину недійсним, коли з
обставин, які мали місце на момент його
вчинення, випливає, що відмова учасника
правочину від його вчинення могла
спричинити шкоду його законним
інтересам.

Характерною рисою насильства є його
незаконність, а також те, що воно є
результатом активної поведінки
винного.

Для визнання правочину недійсним як
такого, що вчинений під впливом
насильства, не обов'язково, щоб
контрагент особисто здійснював
насильство. Необхідно лише, щоб він
знав про факт насильства і використав
це на свою користь для примушення особи
до вчинення правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.21 постанови № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року, при вирішенні спорів
про визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства (ст.231ЦК), судам необхідно
враховувати, що насильство має
виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі. Тобто мається на
увазі насильство не лише фізичне, а й
психічний тиск (погрози, залякування,
які породжують страх і який є мотивом
вчинення, тощо), а саме заподіяння
учасникові правочину фізичних або
душевних страждань з метою укласти
правочин. Тиск необхідно оцінювати з
точки зору особистості конкретної
людини з урахуванням виду правочину.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Пленум Верховного Суду України в п.23
постанови № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року роз»яснив, що тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втратити
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивачами не надано суду доказів щодо
застосування до них з боку ОСОБА_5
фізичного чи психічного тиску.

Посилання на показання свідків: ОСОБА_9,
ОСОБА_10, як на докази підтвердження
факту застосування до позивачів погроз
та насильницьких дій з боку
відповідача ОСОБА_5 при укладенні
договору іпотеки, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки в суді
першої інстанції свідки підтвердили
цей факт лише зі слів самих позивачів,
очевидцями таких подій вони не були.

З пояснень відповідача ОСОБА_5 не
вбачається, що його дії та
висловлювання реально сприймались
позивачами, тому що останні ні до
моменту підписання договору, ні
протягом тривалого часу до вирішення
банком питання про звернення
стягнення на предмет іпотеки не
звертались за захистом своїх прав до
правоохоронних органів або до суду.

Не знайшли підтвердження і посилання
позивачів, що на час укладення
оспорюваного правочину мали місце
тяжкі для них обставини, а саме
зазначена ними загроза втрати житла,
для усунення яких ними укладено цей
договір.

Доводи позивачів ґрунтуються на
припущеннях, оскільки ними не було
надано належних та допустимих доказів,
які б могли підтвердити існування
таких обставин, для усунення яких вони
були вимушені укласти оспорюваний
правочин.

Крім того, посилання на одні й ті ж
обставини для застосування підстав,
передбачених ст.ст. 231 та 233 ЦК України, є
необгрутованим, тому що одна з них
передбачає вчинення правочину особою,
яка його оспорює, під впливом
насильства, а інша - добровільно.

Оскільки обставини, що зазначені
підставами для визнання оспорюваного
правочину недійсним, не підтвердилися,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про необґрунтованість позовних вимог.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову, правильно встановив характер
спірних правовідносин сторін та
застосував норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
вирішив спір з урахуванням конкретних
обставин справи з дотриманням норм
процесуального права.

Проте, зазначаючи в рішенні як
підставу для відмови в позові також
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, суд не врахував, що положення ЦК
України про позовну давність
застосовується лише у випадку
обґрунтованості позову (ст.267 ЦК
України). У разі, якщо вимоги позову є
необґрунтованими, то суд має відмовити
в його задоволенні за
необґрунтованістю.

Тому, зазначене разом з іншими
підставами, що свідчать про
необґрунтованість вимог, посилання
суду першої інстанції в своєму рішенні
на пропуск строку позовної давності як
на підставу для відмови в задоволенні
позову, є зайвим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 30 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: