Справа № 464/2169/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/5980/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді -
Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 15 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя, -

встановила:

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась в суду з позовом до
відповідача ОСОБА_4, з врахуванням
заяви про уточнення позовних вимог
просила поділити спільне майно, набуте
за час шлюбу з відповідачем, виділити
їй у власність квартиру АДРЕСА_1,
квартиру АДРЕСА_14, квартиру АДРЕСА_3 у м.
Львові, 1/2 квартири АДРЕСА_15, в рахунок
компенсації вартості проданого без її
згоди автомобіля «Mercedes», 2007 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1
виплатити їй компенсацію в розмірі 10000
дол. США, а також виділити їй
холодильник однокамерний «Gorenja», диван
шкіряний «Meblomak», диван «Blest», спальню
«Woodways», пральну машину, стіл та 6
стільців «Sicnal».

Відповідачу просила виділити у
власність 1/4 частини квартири АДРЕСА_16,
а також морозильник «Gorenja», машину
посудомийну «Bosh», газову плиту «Bosh»,
витяжку «Ventolux», духовку «Electrolux»,
стільницю «Kavers».

Визнати її особистою власністю кухню
монтовану, шафу вмонтовану, шафу-купе
коридорну.

Оскаржуваним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 15 липня 2014
року позов задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя,
визнано за ОСОБА_2 право власності на
холодильник однокамерний «Gorenja», диван
шкіряний «Meblomak», диван «Blest», спальню
«Woodways», пральну машину, стіл та 6
стільців «Sicnal», кухню монтовану, шафу
вмонтовану, шафу-купе коридорну та
визнано за ОСОБА_4 право власності на
морозильник «Gorenja», машину посудомийну
«Bosh», газову плиту «Bosh», витяжку
«Ventolux», духовку «Electrolux», стільницю
«Kavers».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
квартири АДРЕСА_6, 1/2 квартири АДРЕСА_14,
1/2 квартири АДРЕСА_3, 1/4 квартири
АДРЕСА_15.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
квартири АДРЕСА_6, 1/2 квартири АДРЕСА_14,
1/2 квартири АДРЕСА_3, 1/4 квартири
АДРЕСА_15.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь держави 1827
грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2,
з оскаржуваним рішенням не
погоджується, вважає, що таке ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, без фактичного
дослідження доказів по справі.

В апеляційній скарзі зазначає, що 24
липня 2007 року зареєструвала шлюб із
відповідачем ОСОБА_4 Від шлюбу у них є
одна неповнолітня донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 Від попереднього шлюбу
вона має сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

У лютому 2014 року відповідач припинив
шлюбні відносини і ведення спільного
господарства, діти перебувають на її
утриманні.

На думку апелянта, оскільки з нею
залишилися проживати двоє
неповнолітніх дітей, які хворіють та
мають статус потерпілих внаслідок
катастрофи на Чорнобильській АЕС, а
також враховуючи її внесок до спільно
набутого за час шлюбу майна, в силу
приписів ст. 372 ЦК України та ст.ст. 70, 71
СК України, просила суд відступити від
засади рівності часток майна подружжя
і виділити їй більшу частини із
спільного майна, у чому суд відмовив.

Окрім цього, суд не врахував відмову
відповідача від права власності на всю
побутову техніку на її користь.

З покликанням на норми Конституції
України, ЦПК України, роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України
просить рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 15 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким поділити набуте за час шлюбу
майно, а саме: виділити їй у власність
квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_14,
квартиру АДРЕСА_3, холодильник
однокамерний «Gorenja», диван шкіряний
«Meblomak», диван «Blest», спальню «Woodways»,
пральну машину, стіл та 6 стільців
«Sicnal», кухню монтовану, шафу
вмонтовану, шафу-купе коридорну,
морозильник «Gorenja», машину посудомийну
«Bosh», газову плиту «Bosh», витяжку
«Ventolux», духовку «Electrolux», стільницю
«Kavers».

ОСОБА_4 виділити у власність 1/2 ідеальну
частину квартири АДРЕСА_15, грошову
компенсацію в розмірі 1/3 вартості
квартир № 75 і № 76 з підвальними
приміщеннями в будинку АДРЕСА_3, що
становить 375034,00 грн., а з врахуванням
зміни курсу долара США, вартість
становить 563255,00 грн., автомобіль «Mercedes»,
2007 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, орієнтовна ринкова вартість
якого становить 360000,00 грн.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3 на підтримання доводів
апеляційної скарги, а також пояснення
відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5 на заперечення
таких, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання,
що оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
районний суд виходив з того, що
відповідач визнав позовні вимоги в
частині варіанту поділу побутової
техніки та меблів, тому в цій частині
задоволив позовні вимоги за
запропонованим варіантом позивачкою.

Крім цього, враховуючи те, що сторонами
не надано суду належних та достатніх
доказів щодо технічної можливості
реального поділу квартири АДРЕСА_1,
квартири АДРЕСА_14, квартири №? 76 в
буднику АДРЕСА_3, 1/2 ідеальної частини
квартири АДРЕСА_15, даних щодо дійсної
вартості кожного з об"єктів на час
розгляду справи, що дало б можливість
виділити у власність самостійний
об"єкт в натурі, суд прийшов висновку,
що вказані квартири слід поділити
визнавши за кожним із подружжям
ідеальні частки у спільній власності
виходячи із засад рівності часток, при
цьому суд не визнав об"єктом спільної
сумісної власності подружжя 1/4 частини
квартири № 73 в будинку АДРЕСА_16.

Крім цього, суд не знайшов підстав для
збільшення частки позивачки у
спільному майні подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_8
НОМЕР_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 24.07.2007 р., про що в книзі
реєстрації шлюбів зроблено
відповідний актовий запис №181 (а.с. 6).

Від шлюбу у сторін народилась донька
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

У зв"язку із припиненням сімейних
відносин, між сторонами існує спір щодо
поділу набутого ними за час шлюбу
майна, оскільки взаємна згода між ними
з приводу цього відсутня.

Відповідно до ст.ст. 69, 71 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Майно подружжя може
бути розділено за взаємною згодою або
судом у разі відсутності такої згоди.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не
мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Аналогічно дане питання врегульоване і
у ст. 372 ЦК України.

Також, як роз'яснено у п.п. 22, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості під
час розгляду справи. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

У п. 23 цієї ж постанови роз'яснено, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з»ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.
368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3
ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з обороту), незалежно від
того, на ім»я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу
України).

Враховуючи зазначене та визнання
відповідачем позову в частині обсягу
та наявності спільного майна подружжя -
меблів та побутової техніки, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого суду в частині поділу та
виділення у власність позивачу -
холодильника однокамерного «Gorenja»,
диван шкіряний «Meblomak», диван «Blest»,
спальню «Woodways», пральну машину, стіл та
6 стільців «Sicnal», кухню монтовану, шафу
вмонтовану, шафу-купе коридорну, а
відповідачу - морозильник «Gorenja»,
машину посудомийну «Bosh», газову плиту
«Bosh», витяжку «Ventolux», духовку «Electrolux»,
стільницю «Kavers», оскільки вказаний
варіант поділу був запропонований
власне позивачкою у заяві про
уточнення позовних вимог від 17.06.2014
року (а.с. 80-82), при цьому в цій частині
вимоги визнані відповідачем по справі.

Також, судом встановлено, що за час
перебування в шлюбі 11.01.2008 р. позивач
придбала квартиру АДРЕСА_13, 02.06.2010 р., 1/2
квартири АДРЕСА_15, право власності на
які зареєстровано за нею 28.01.2008 р. та
11.06.2010 р. відповідно.

Крім цього, 11.01.2012 року управлінням
комунальної власності департаменту
економічної політики Львіської
міської ради видано ОСОБА_2 свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_14 (а.с. 110), право власності на яку
за позивачем зареєстровано 16.08.2012 р.
(а.с. 109).

В свою чергу, за відповідачем ОСОБА_4
06.08.2012 року зареєстровано право
власності на квартиру АДРЕСА_3, яку
останній отримав відповідно до акту
приймання-передачі від 15.11.2011 року на
виконання умов договору № 108/Т від
14.10.2010 року на створення нерухомого
майна та організації будівництва (а.с.
16).

Перелічені квартири, як об'єкти
нерухомого майна, придбані сторонами
за час перебування в шлюбі, відтак, є
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя та підлягають поділу між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених ЦК
України.

Враховуючи те, що до обсягу спільного
майна подружжя входить декілька
об»єктів нерівноцінного нерухомого
майна, а сторонами не надано суду
доказів щодо технічної можливості
реального поділу такого майна, даних
щодо дійсної вартості кожного з
об»єктів на час розгляду справи, що
було б підставою та дало можливість
виділити кожному у власність
самостійний об»єкт в натурі, суд
поділив зазначене спірне сумісне
майно, визначивши за кожним із подружжя
ідеальні частки у спільній власності,
виходячи із засад рівності часток.

Як в ході розгляду справи в суді першої
інстанції, так і в апеляційному суді,
позивач та відповідач не зверталися з
клопотанням про призначення
будівельно-технічної експертизи щодо
визначення вартості квартир, які є
об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя на час розгляду
справи, відповідно вірним є висновок
районного суду про неможливість
виділити кожному у власність
самостійний об"єкт.

В свою чергу, в ході розгляду справи в
апеляційному суді позивач надала
технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3,
відповідно до якого квартири № 75 та № 76
у вказаному будинку об"єднані в одну,
шляхом переобладнання кухні поз. 2/10.6 в
житлову кімнату, збільшення житлових
кімнат, влаштування загального
коридору, таким чином загальна площа
об"єднаних квартир становить 144,3 кв.м.,
відповідно, вказана обставина
перешкоджає реальному поділу квартир
№ 76 та № 75 на даний час.

Крім цього, судова колегія вважає, що
районний суд обґрунтовано зазначив, що
не є об»єктом спільного майна подружжя
та не підлягає поділу 1/4 частини
квартири АДРЕСА_16, оскільки така на
праві спільної сумісної власності
належить відповідачу та ОСОБА_9,
ОСОБА_8, ОСОБА_10, і вказана частка у
квартирі безоплатно отримана
відповідачем у спільну власність в
результаті реалізації права громадян
на приватизацію, відповідно зазначений
об»єкт не є майном, набутим подружжям
за час шлюбу, і не підлягає поділу між
ними в порядку норм Сімейного кодексу
України.

Правильним також є висновок районного
суду, що не підлягає до задоволення
вимога позивачки про компенсацію
вартості частки автомобіля «Mercedes»,
оскільки такий фактично був відчужений
у період, коли сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, а на час
звернення позивача до суду із даним
позовом перебував у власності третьої
особи.

Крім цього, позивачкою всупереч вимог
ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду
жодних доказів в підтвердження
обставини щодо наявності на час
розгляду справи спірного автомобіля та
його реєстрацію за кимось з подружжя чи
підтвердження обставин відсутності її
згоди на його відчуження.

Разом з цим, при вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім»ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім»ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування (ч.ч. 2, 3
ст.70 СК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Встановлено, що за рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 04.03.2014 р. з відповідача вирішено
стягувати в користь позивачки аліменти
на утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_6 в розмірі 1000 грн., починаючи з
07.02.2014 р., що становить практично розмір
прожиткового мінімуму на дитину даного
віку. Копією квитанції № 357 від 10.07.2014 р.
підтверджується сплата аліментів у
визначеному судом розмірі.

Колегія суддів вважає, що висновок
місцевого суду про те, що відсутні
підстави для відступлення від принципу
рівності часток у спільній сумісній
власності подружжя при поділі майна
сторін є обгрунтованим, оскільки він
зроблений на підставі наданих
сторонами доказів, досліджуючи які суд
дотримався встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів.

При цьому, колегією суддів встановлено,
що подружжя шлюбний договір не
укладали, будь-яка інша домовленість
між ними про визначення інших часток,
ніж рівних, у праві спільної сумісної
власності подружжям, не була досягнута.

Правові підстави для відступу від
рівності часток подружжя, передбачені
ч. 2 ст. 70 СК Українир колегією суддів не
встановлено.

Твердження позивача про те, що її
частка у спільній сумісній власності
подружжя має бути збільшена є
непереконливими та не підтверджені
належними документами.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 15 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин