Справа № 145/2215/13-ц
Провадження №2/145/861/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"10" лютого 2014 р. Тиврівський районний
суд Вінницької області в складі:

головуючого Ратушняка І. О.

за участю секретаря Тихої О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПрАТ "Гніванський завод
спецзалізобетон" про поновлення на
роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною
заявою, в якій вказує, що Начальником
відділу кадрів ПрАТ «Гніванський завод
спецзалізобетону» він працював з 3
вересня 2001 року по 2 вересня 2013 року. За
весь час своєї трудової діяльності
сумлінно ставився до виконання своїх
посадових обов'язків.

17 липня 2013 року на ранковій нараді
керівного складу підприємства, він
запропонував голові правління ОСОБА_7,
що дальше в таких умовах працювати
фізично не може і в такому
морально-психологічному кліматі, який
склався між ними, не може бути ділових
стосунків і взаєморозуміння.

Він запропонував ОСОБА_7 надати йому ще
дві невикористані відпустки і по їх
закінченню, він напише заяву на
звільнення, так як 4 вересня 2013 року
йому виповнюється 60 років і він піде на
пенсію. В присутності керівників
структурних підрозділів ОСОБА_7
погодився на його пропозицію.

17 липня 2013 року він написав відповідну
заяву, розписався в наказі про надання
відпустки в кількості 33 дні з 18 липня 2013
року та в повідомленні про надання йому
чергової відпустки.

16 серпня 2013 року він прийшов у відділ
кадрів заводу приніс лікарняний лист,
так як з 8 по 16 серпня 2013 року захворів.
Працівник відділу кадрів ОСОБА_3
сказала, що йому приступати до роботи 30
серпня 2013 року. Як вимагає Закон
України «Про відпустки» від 15.11.1996 року
за 14 днів до надання відпустки він 16
серпня 2013 року написав відповідну
заяву про надання йому невикористаної
відпустки з 30 серпня 2013 року, ОСОБА_3
поставила йому 38 днів невикористаної
відпустки, він розписався в
повідомлені про оформлення йому
чергової відпустки з 30 серпня 2013 року,
також в наказі про надання відпустки в
кількості 38 днів. Він повідомив ОСОБА_3,
що у них з ОСОБА_7 є домовленість, що він
надає йому останню відпустку і по її
закінченні він звільняється на пенсію.
ОСОБА_3 відповіла, що знає про це і
сказала що 19 серпня 2013 року підпише
заяву, так як ОСОБА_7 16.08.2013 року
відсутній на роботі, та знаходиться у
відрядженні. 19.08.2013 року ОСОБА_3
зателефонувала йому і повідомила, що
його заяву про надання відпустки
ОСОБА_7 залишив в себе і на днях її
підпише. 22 серпня він прийшов в
прийомну голови правління і повідомив
секретаря ОСОБА_8, що хоче попасти на
прийом до ОСОБА_7 по питанню підписання
його заяви про відпустку. Секретар
відповіла, що ОСОБА_7 відсутній на
робочому місці і сьогодні його не буде.
На його дзвінки ОСОБА_7 не відповідав. В
цей же день 22.08.2013 року, він в службовій
записці звернувся до ОСОБА_7, про те що 30
серпня 2013 року в зв'язку із закінченням
відпустки, він повинен приступити до
виконання своїх обов'язків, з проханням
надати йому робоче місце згідно вимог
стану його здоров'я. Але до 30 серпня 2013
року ні заява про надання відпустки та
службова записка ОСОБА_7 розглянута не
була. Робочого місця йому 30 серпня 2013
року не надав. Він після закінчення
відпустки 30 серпня 2013 року вийшов на
роботу. Оцінивши ситуацію, що в
подальшому йому працювати буде важко,
він написав заяву про надання йому
останньої невикористаної відпустки з
подальшим звільненням за власним
бажанням в зв'язку з виходом на пенсію.
ОСОБА_7 знову на робочому місці не було,
секретар ОСОБА_8 також була відсутня.
Він зайшов до кабінету головного
інженера ОСОБА_4 і запитав: - «де
знаходиться голова правління? Двері в
кабінет закриті і секретар відсутня».
ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_7 знаходився
у відрядженні, а він виконує обов'язки
на час відсутності керівника. Він надав
йому заяву про надання йому
невикористаної відпустки з подальшим
звільненням за власним бажанням в
зв'язку із виходом на пенсію і попросив
її підписати. ОСОБА_4 сказав, щоб він
зачекав, тому що по цьому питанню йому
потрібно переговорити з ОСОБА_7
Приблизно біля 15 години ОСОБА_4
запросив його в кабінет і повідомив, що
ОСОБА_7 заборонив йому підписувати
заяву, а 2 вересня 2013 року він буде на
роботі і сам підпише, а заяву
запропонував залишити у відділі
кадрів. Він сказав ОСОБА_4, що це
суперечить чинному законодавству, він
на сьогодні виконує обов'язки голови
правління, то повинен її підписати в
день подачі згідно зі статтею 3 Закону
України «Про відпустки» від 15.11.1996 року
№504/96/-ВР, за бажанням працівника у разі
його звільнення йому має бути надано
невикористану відпустку із
звільненням в останній день відпустки.
Отже, згідно з цією нормою працівник
одночасно із заявою про звільнення за
власним бажанням подає заяву про
надання йому невикористаної відпустки
або її частини. У цьому випадку днем
звільнення буде останній день
відпустки. ОСОБА_4 повідомив що у нього
з ОСОБА_7 домовленість про надання
останньої відпустки з подальшим
звільненням і він сам хоче підписати
заяву. Він приніс заяву у відділ кадрів
і пояснив працівнику відділу кадрів
ОСОБА_5 що ОСОБА_7 02.09.2013 підпише заяву.
Він розписався в наказі про надання
відпустки та повідомленні, і по
закінченню робочого дня пішов з роботи.

2 вересня 2013 року по дорозі на роботу
йому стало погано. У попутному напрямку
в селі Селище знаходиться амбулаторія
сімейної медицини, в лікарів якої він
попросив надати йому медичну допомогу.
Після його обстеження медичні
працівники сказали, що у нього стався
гіпертонічний кризис і сердечний
напад. Після надання йому медичної
допомоги, його залишили в амбулаторії
для подальшого нагляду за станом його
здоров'я. Під час знаходження в
амбулаторії йому зателефонувала
кадровий працівник ОСОБА_3 і
повідомила, що ОСОБА_7 не підписує його
заяву на звільнення та цікавиться, де
він перебуває на даний час і чому
відсутній на роботі? На що він відповів,
що знаходиться в амбулаторії сімейної
медицини в селі Селище під наглядом
медиків, тому що у нього стався
гіпертонічний кризис та серцевий
напад, тому приїхати на роботу не може,
якщо йому стане краще, то він приїде.
Після такого повідомлення він
розхвилювався і стан його здоров'я
погіршився і до 16.00 він знаходився під
медичним наглядом. З вересня 2013 року
йому довелось знов звернутись у ту ж
медичну установу для продовження
лікування. 4 вересня йому виповнилося 60
років від дня народження і в цей день
згідно колективного договору він має
право на відпочинок, 5 вересня він брав
участь на засіданні Тиврівської
районної ради, так як є депутатом,
головою комісії по дотриманню закону
та правопорядку вказаної ради. 17
вересня 2013 року йому зателефонувала
голова профкому ОСОБА_6 з пропозицією
з'явитись на засідання профкому, яке
буде проведено 18.09.2013 року по питанню
його звільнення за прогул. Він
відповів, що буде на засіданні тільки
тоді коли ОСОБА_7 буде на роботі, а так,
як він знаходиться у відпустці, то на
якій підставі профком може встановити
істину по справі і прийняти правильне
рішення 18.09.2013 року зранку він буду
знаходитись у лікарні в зв'язку з
погіршенням стану здоров'я.

18.09.2013 року він знаходився в
Тиврівській ЦРЛ і проходив обстеження,
йому знов зателефонувала ОСОБА_6 і
попросила приїхати на засідання
профкому, яке відбудеться о 11.30. І що
головний інженер (він виконуючий
обов'язки голови правління ОСОБА_4)
надасть на засідання профкому дві його
заяви про надання відпустки від 16.08.2013
року та з подальшим його звільненням
від 30.08.2013 року. Розмови про надання
згоди на його звільнення на профкомі не
ставиться, спочатку потрібно зібрати
всі документи та досконало їх вивчити
для прийняття законного рішення.
Повіривши на слово ОСОБА_6, він після
закінчення медичного обстеження
приїхав на засідання профкому, де
працівник відділу кадрів ОСОБА_3
зачитала зміст подання адміністрації з
проханням надати згоду на звільнення
його за п.4 ст.40 КЗпП України, доповідної
записки ОСОБА_4, актів про його
відсутність на роботі 2 та 3 вересня 2013
року та інших документів. На його
запитання, чому ОСОБА_4 не дав його
заяви від 16.08.2013 року про надання йому
невикористаної відпустки та від 30.08.2013
про надання йому відпустки з подальшим
звільненням його за власним бажанням в
зв'язку з виходом на пенсі, голова
профкому ОСОБА_6 не захотіла не тільки
відповісти на запитання, а зразу почала
говорити, що тут не розглядається
питання в наявності та відповідності
документів, а тільки розглядається
подання про надання згоди профкому на
його звільнення за прогул. В своєму
поясненні він довів до членів профкому,
що з керівником підприємства в нього
склались напружені відносини. Запросив
всіх подивитися, в яких умовах йому
доводиться працювати на 6-му поверсі,
але ОСОБА_6 категорично заборонила
зробити це. Також відмовила йому в
прийнятті його письмового пояснення.

Згідно вимог чинного законодавства
кадрова служба або керівник
підприємства (структурного
підрозділу), де працює працівник має
ознайомити порушника трудової
дисципліни з актом про порушення і
зажадати від нього письмового
пояснення з приводу порушення трудової
дисципліни. У разі відмови працівника
надати таке пояснення складається
відповідний акт. Про акти порушення він
дізнався тільки на засіданні профкому,
а про ознайомлення з ними та дачі
письмового пояснення йому ніхто з
присутніх керівників не запропонував і
акта про його відмову від дачі
письмового пояснення при ньому і
свідках не складався. Відповідно до
вимог трудового законодавства України
не допускається звільнення працівника
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період працівника у відпустці.
Отже, профком не може дати згоди на його
звільнення за прогул, тому що він в ці
дні знаходився в лікувальній установі
і в нього є відповідний документ, який
це підтверджує. ОСОБА_6 сказала, що
ніяких пояснень вони розглядати не
будуть і брати до уваги довідки про
надання медичної допомоги також.
Завдання профкому стоїть в тому, щоб
надати згоду на його звільнення. Голова
профкому не відреагувала на його
докази і в прийнятті рішення до уваги
не взяла. На запитання до ОСОБА_4, де
знаходяться його дві заяви, ОСОБА_4
відповів, що у голови правління ОСОБА_7
А на питання, чому вони не поданні на
засідання профкому? ОСОБА_6 сказала, що
все це не стосується суті справи, яка
розглядається порядком денним, не
надавши обґрунтованої відповіді і
одразу винесла на голосування питання
про надання згоди членів профкому на
його звільнення за прогул і перша
підняла руку, а за нею ще 4 члени
профкому. На засіданні профкому була
меншість присутніх членів, тому
рішення не має законної сили.

Вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 порушили
вимоги п.8 статті 38 КЗпП України, яка
передбачає звільнення без
установлення строку попередження в
зв'язку з виходом на пенсію. Також він є
інвалідом 3 групи загального
захворювання. Згідно вимог Закону
України від 21.03.1993 №875 «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» відмова звільнення
працюючого інваліда на пенсію є
важливою з обов'язкових умов його
поважної причини звільнення з дати
вказаної в заяві. У його випадку 02.09.2013
року. Відмова роботодавця в
задоволенні у звільненні карається
законом.

Голова профкому ОСОБА_6 відмовила йому
прийняти від нього медичну довідку про
надання медичної допомоги 2 та 3 вересня
2013 року Селищанською амбулаторією
сімейної медицини, а також прийняти та
взяти до уваги його письмові та усні
пояснення щодо поважних причин в
період звільнення його з роботи.

ОСОБА_4 по вказівці голови правління
ОСОБА_7 забрав його дві заяви від 16.08.2013
року про надання відпустки. ОСОБА_7 до 30
серпня 2013 року не розглянув її і на
засідання профкому не надав.

30.08.2013 року ОСОБА_4 на час виконання
обов'язків голови правління не
розглянув заяву від 30.08.2013 про надання
відпустки з подальшим звільненням його
за власним бажанням в зв'язку з виходом
на пенсію і не задовольнив, чим порушив
вимоги п.3 Закону України "Про
відпустки" від 15.11.1996 року за бажанням
працівника у разі його звільнення
роботодавець зобов'язаний надати
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення є
останній день відпустки і роботодавець
не має права відмовити, а наказ на
звільнення його за прогул підписав.
ОСОБА_4 на 30.08.2013 року був наділений
всіма повноваженнями голови правління
згідно чинного законодавства.

8 жовтня 2013 року після закінчення його
лікування в Тиврівській ЦРЛ він
прийшов на роботу, щоб забрати свої
документи, так як в цей день його по
закінченню відпустки повинні були
розрахуватись з ним та віддати трудову
книжку. У відділі кадрів він отримав
копію наказу №205-ОС від 19.09.2013 року про
його звільнення 02.09.2013 року за п.4 статті
40 КЗпП України за прогули, трудову
книжку і постанову профкому про
надання згоди на його звільнення.

Для відстоювання свого права в судді
відносно незаконного звільнення він
звернувся з письмовою заявою до в.о.
голови правління ОСОБА_4 про надання
йому копій документів, вказаних у
заяві. ОСОБА_4 в категоричній формі
відмовив підписати заяву, тоді він
звернувся до секретаря директора
підприємства ОСОБА_8 зареєструвати
заяву, але ОСОБА_4 заборонив секретарю
її реєструвати, з 11.00 до 11.30 його заяву
по вказівці ОСОБА_4 не реєстрували, але
після втручання заступника начальника
комерційного відділу ОСОБА_9 секретар
його заяву зареєструвала.

Вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за
попередньою змовою приховали раніше
прийняті від нього заяви про надання
відпустки від 16.08.2013 року та від 30.08.2013
року з подальшим звільненням та
отримавши від профкому
необґрунтований дозвіл на звільнення в
період його тимчасової
непрацездатності, звільнили його не
згідно вимог трудового законодавства,
а з особистих мотивів. 4 вересня 2013 року
він досяг пенсійного віку і мав
оформити пенсію згідно чинного
законодавства, але ОСОБА_7, ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 не надали йому такої можливості
- порушивши його конституційні права.

Оскільки він був звільнений з
порушенням вимог чинного
законодавства, а з особистих мотивів в
день, коли він перебував у медичній
установі - 02.09.2013 року вважає, що повинен
бути поновлений на роботі.

В трудовій книжці він рахується
начальником відділу кадрів
підприємства, а звільнили його, як
помічника голови правління з кадрових
та соціальних питань. Керівництво ПрАТ
«Гніванський завод спецзалізобетону»
не повідомили його про зміну істотних
умов праці за два місяці, як вимагає п. 3
статті 32 КЗпП України і він не знає, з
якого часу і на підставі яких
нормативних документів став
помічником голови правління з кадрових
та соціальних питань. Також йому
зменшили оклад і всі нарахування, які
від нього залежать, тому він має право
встановити істину та отримати доплату
різниці між посадовими окладами
начальника відділу кадрів та помічника
голови правління з кадрових та
соціальних питань та усіма надбавками
до неї.

Просить визнати факт звільнення його
із займаної посади в день, коли він був
тимчасово непрацездатний - незаконним.

Поновити його на роботі на ПРАТ
«Гніванський завод спецзалізобетону»
на посаді помічника голови правління з
кадрових та соціальних питань.

Внесення запису про зміну його посади і
зробити перерахунок та виплатити йому
різницю між посадовими окладами та
стягнути на його користь різницю
посадових окладів за період зміни
істотних умов праці. Зробити
відповідний запис в трудовій книжці.

Стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги уточнив, просить
визнати факт його звільнення із
займаної посади з 02.09.2013 року
незаконним; поновити його на роботі на
ПРАТ «Гніванський завод
спецзалізобетону» на посаді помічника
голови правління з кадрових та
соціальних питань з 02.09.2013 року та
стягнути з ПРАТ «Гніванський завод
спецзалізобетону» на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 02.09.2013 р. з підстав, викладених
в позовній заяві. Пояснив, що не був
присутній на роботі 2 та 3 вересня 2013 р.,
оскільки звертався за медичною
допомогою до Селищенської сільської
амбулаторії, крім того думав, що його
заява про надання відпустки з 02.09.2013 р.
розглянута керівництвом, оскільки усно
з в.о.голови правління ОСОБА_7
домовився. Телефонного дзвінка від
керівництва підприємства про неявку на
роботу не було, так як і пропозицій
надати письмові пояснення.

Представник відповідача Іллініч
М.О. позов не визнав, просить в його
задоволенні відмовити. Пояснив, що
ОСОБА_1 30.08.2013р. звернувся із заявою про
надання йому відпустки з 02.09.2013 р. 02.09.2013
р. ОСОБА_1 не було на робочому місці,
причин він не повідомив, тому
відповідно був складений акт про
відсутність на робочому місці, та
направлений лист на адресу ОСОБА_1 з
повідомленням про необхідність
з'явитися на робочому місці. Крім того,
були надіслані листи у лікарні
Тиврівського району про можливість
перебування ОСОБА_1 на лікуванні, на що
були отримані відповіді про
відсутність звернення за лікарською
допомогою. 03.09.2013 р. ОСОБА_1 не з'явився, у
зв'язку з чим повторно був складений
акт про відсутність на робочому місці,
крім того, у телефонній розмові позивач
відмовився надавати пояснення причин
відсутності. До 19.09.2013р. ОСОБА_1 не
з'явився на роботі та не надав жодних
пояснень. Адміністрація підприємства
звернулася з поданням до профспілки
підприємства про надання згоди на
звільнення ОСОБА_1 за прогули без
поважних причин. Перше засідання було
відкладено у зв'язку з відсутністю
ОСОБА_1 У наступному засідання 18.09.2013 р.
за участю ОСОБА_1, ним не було надано
жодних пояснень, та не заявлено про
наявність невідомих підприємству
причин відсутності на робочому місці
за присутності членів профкому.
Профкомом підприємства було надано
згоду на звільнення працівника за
прогули. Вважає, що рішення, прийняте
адміністрацією підприємства, є
обґрунтованим, законним і
справедливим, просить в задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Допитаний в судовому засіданні
свідок ОСОБА_4 показав, що працює
головним інженером ПрАТ «Гніванський
завод СЗБ». На час відпустки керівника
виконував обов'язки голови правління.
Заяви ОСОБА_1 від 16 та 30 серпня 2013 року
про надання відпустки бачив, однак не
підписував. Вважає, що ці питання
вирішує лише керівник.

Свідок ОСОБА_3 показала, що працює
у відділі кадрів ПрАТ «Гніванський
завод СЗБ». Заяву ОСОБА_1 від 16.08.2013 р.
про надання відпустки нею було
передано голові правління. 2 вересня
позивач зателефонував їй, запитав, чи
підписана заява на відпустку, вона
повідомила, що ні, сказав, що з'явитися
на роботу не може, оскільки перебуває в
медичній установі. 03 вересня були
надіслані листи у Тиврівську ЦРЛ, КЗ
"Тиврівський районний центр первинної
медико-санітарної допомоги",
Гніванську міську лікарню про
можливість перебування ОСОБА_1 на
лікуванні і отримали повідомлення про
відсутність звернення ОСОБА_1 за
лікарською допомогою.

Свідок ОСОБА_6 показала, що вона є
головою первинної профспілкової
організації ПрАТ «Гніванський завод
СЗБ», ОСОБА_1 запрошували на засідання
профспілки, однак перший раз він не
з'явився, тому вдруге запрошували
письмовим запрошенням через пошту з
повідомленням. Засідання - правомірне,
було 5 із 9 членів профспілки. ОСОБА_1
документи про те, що перебував на
лікуванні надавав, однак їх не
прийнято, оскільки розглядали подання
адміністрації про надання згоди на
звільнення ОСОБА_1 за прогули на
підставі документів, доданих до
подання.

Свідок ОСОБА_5 показала, що працює
інспектором відділу кадрів ПрАТ
«Гніванський завод СЗБ» була заява про
надання відпустки, наказу про надання
відпустки з 02.09.2013 р. не виносилось.
Повідомлення про надання відпуски
ОСОБА_1 не було. 03 вересня була у складі
комісії при складанні акту про
відсутність позивача на робочому
місці.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов підлягає до задоволення з
слідуючих підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 ст.40 КЗпП), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч.5 ст.79 КЗпП України
конкретний період надання щорічних
відпусток у межах, установлених
графіком, узгоджується між працівником
і власником або уповноваженим ним
органом, який зобов'язаний письмово
повідомити працівника про дату початку
відпустки не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.

Відповідно до ст. 149 КЗпП до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.11 Закону
України "Про відпуски" щорічні
відпустки за бажанням працівника в
зручний для нього час надаються
інвалідам.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону
України "Про відпустки" від 15.11.1996 року а
бажанням працівника у разі його
звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Згідно з п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.92
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" правила про недопустимість
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності, а також
у період перебування у відпустці (ч.3
ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як
передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так
й інших випадків, коли розірвання
трудового договору відповідно до
чинного законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
маються на увазі щорічні, а також
інші відпустки, що надаються
працівникам як із збереженням, так і
без збереження заробітку.

Згідно з п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N9 від 06.11.92 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше
трьох годин безперервно або сумарно
протягом робочого дня без поважних
причин.

Судом встановлено, що 16.08.2013 р.
позивачем ОСОБА_1 подано заяву про
надання йому невикористаної відпустки,
що стверджується показаннями свідків
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, вказана заява
керівництвом підприємства не
розглянута.

30.08.2013 р. позивачем ОСОБА_1
повторно подано заяву про надання йому
невикористаної відпустки з 02.09.2013 р. з
подальшим його звільненням за власним
бажанням з виходом на пенсію, про
результати розгляду вказаної заяви
ОСОБА_1 не повідомлено в установлений
законом строк.

Головний інженер підприємства
ОСОБА_4 на час відсутності керівника
виконував обов'язки голови правління.
Заяви ОСОБА_1 про надання відпустки
бачив, однак не підписував, оскільки
вважав, що кадрові питання вирішує лише
керівник.

Наказом по ПрАТ "Гніванський
завод СЗБ" від 19.09.2013 р. (а.с.16) за
допущені з 2 вересня 2013 р. прогули без
поважних причин помічника голови
правління з кадрових та соціальних
питань ОСОБА_1 звільнено з роботи з
02.09.2013 р.
Відповідно до довідки №10 медичної
установи сімейної медицини с.Селище
ОСОБА_1 02.09.2013 р. та 03.09.2013 р. був на
прийомі у лікаря з приводу
захворювання (а.с.19)..

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом
третьої групи, що стверджується
довідкою МСЕК (а.с.18), а тому відпустка
за його бажанням має надаватися йому у
зручний для нього час, а позивач
завчасно (16.08.2013 р.) повідомив
адміністрацію підприємства, подавши
заяву про відпустку.

02.09.2013 р. позивач повідомив
кадрового працівника підприємства
ОСОБА_3 про те, що з'явитися на роботу не
може, оскільки перебуває в медичній
установі сімейної медицини с.Селище з
діагнозом "серцевий напад,
гіпертонічний криз".
Відповідно до наказу №181 від 03.09.2013 р.
по ПрАТ "Гніванський завод СЗБ"
створено комісію для з'ясування причин
відсутності на робочому місці ОСОБА_1

однак, з'ясовуючи причини його
відсутності комісія за місцем
проживання працівника не виїжджала,
місце його перебування не з'ясовувала,
актами комісії від 02.09.2013 р. та 03.09.2013 р.
лише встановлено відсутність
помічника голови правління з кадрових
та соціальних питань ОСОБА_1 на
робочому місці впродовж робочого дня
без поважних причин.

Профком ПрАТ "Гніванський завод
СЗБ" розглянув подання адміністрації
заводу від 05.09.2013 р. про надання згоди на
звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогули
без письмових пояснень ОСОБА_1 та акта
про відмову від дачі пояснень, при чому
в порушення вимог ч.1 ст.246 КЗпП України,
представляючи інтереси свого члена,
захищаючи його трудові,
соціально-економічні права та
інтереси, не прийняв надані
працівником на підтвердження
поважності причин його відсутності на
робочому місці документи, а саме
довідку про те, що він 02.09.2013 р. та 03.09.2013
р. був на прийомі у лікаря з приводу
захворювання (а.с.19), та постановою від
18.09.2013 р. (а.с.15) надав згоду на
звільнення з роботи позивача за ст.40 п.4
КЗпП України.

Суд вважає, що профкомом
безпідставно не враховано пояснення
ОСОБА_1 щодо його захворювання, не взято
до уваги довідку медичного закладу,
оскільки відповідно до її змісту
ОСОБА_1 02.09.2013 р. та 03.09.2013 р. був на
прийомі у лікаря з приводу
захворювання, тобто був відсутній на
робочому місці з поважних причин.

Крім того, наказом по ПрАТ
"Гніванський завод СЗБ" від 19.09.2013 р.
(а.с.16) за допущені з 2 вересня 2013 р.
прогули без поважних причин помічника
голови правління з кадрових та
соціальних питань ОСОБА_1 звільнено з
роботи з 02.09.2013 р. на підставі п.4 ст.40
КЗпП України, хоча складено акти про
відсутність його на робочому місці 2 та
3 вересня 2013 року, які зазначені в
поданні адміністрації до профкому та
були підставою для надання згоди та
подальшого звільнення ОСОБА_1 із
займаної посади за прогули.

Суд також вважає
необґрунтованими твердження свідка
ОСОБА_4, який виконуючи обов'язки голови
правління заводу, бачив заяви ОСОБА_1
про надання відпустки, однак їх не
розглядав, оскільки вважав, що кадрові
питання вирішує лише керівник, однак
наказ про звільнення ОСОБА_1 підписав.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.3
Закону України "Про відпустки" від
15.11.1996 року за бажанням працівника у
разі його звільнення роботодавець
зобов'язаний надати невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення є останній день
відпустки.

Суд вважає недопустимим
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності, а тому
задовольняє позов у повному обсязі.

Рішення в частині поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
суд допускає до негайного виконання.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України,
якщо сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог, а тому суд
вважає за доцільне стягнути з ПрАТ
«Гніванський завод спецзалізобетону»
судовий збір за вимоги майнового та
немайнового характеру у сумі 487,2 грн.
(243,60+243,60).

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 223,
367 ЦПК України, ст.ст.40, 79, 139, 147, 149 КЗпП
України, Законом України "Про
відпустки" від 15.11.1996 року, Постановою
Пленуму Верховного Суду України N9 від
06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами
трудових спорів", -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати факт звільнення ОСОБА_1 із
займаної посади з 02.09.2013 року
незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на ПрАТ
«Гніванський завод спецзалізобетону»
на посаді помічника голови правління з
кадрових та соціальних питань з 02.09.2013
року.

Стягнути з ПрАТ «Гніванський завод
спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 02.09.2013 р.

Стягнути з ПрАТ «Гніванський завод
спецзалізобетону» в дохід держави
судовий збір у сумі 487 (чотириста
вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Вінницької області через Тиврівський
районний суд протягом десяти діб з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засідання під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя
І.О.Ратушняк