Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/5049/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Зайцев Анатолій Володимирович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 березня 2014 року апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Миніч Т.І.,

суддів:
Трояновської Г.С.,

Павицької
Т.М.,

при секретарі судового

засідання
Камінній М.О.,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бердичівського
міськрайонного суду від 15 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом. Просив стягнути із
ОСОБА_3 борг за договором позики у
розмірі 30290,00 грн. В обґрунтування
позову зазначав, що між ним та
відповідачкою було укладено договір
позики. Ці обставини підтверджуються
розпискою від 05 жовтня 2011 року,
відповідно до якої він позичив
відповідачці кошти в сумі 9930,00 грн., з
яких 5000 грн. остання зобов'язувалась
повернути в строк до 05 листопада 2011
року, а 4930 грн.- до 06 грудня 2011 року зі
сплатою 10% щомісяця за користування
коштами. Строки виконання договору
відповідачкою прострочені,на його
вимоги про повернення боргу остання не
реагує, що і змусило його звернутися до
суду.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду від 15 січня 2014 року
позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 30290 грн. боргу за
договором позики та 302,90 грн. судового
збору.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить зазначене рішення
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволені позову відмовити. На думку
апелянта, рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, оскільки справа
розглянута без її участі, судом
безпідставно не задоволено її заяву
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з поважною причиною - хворобою.
Тому вона не мала можливості надати
суду пояснення по суті спору та
відповідні докази.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, виходячи
з наступного.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
правовідносини, які склалися між
сторонами, випливають із договору
позики.

Проте, з такими висновками суду
погодитись неможливо.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками(ч.2 ст.1046
ЦК).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Тобто, зазначений договір є реальним
і породжує для його сторін настання
правових наслідків лише після передачі
коштів. Зокрема, тільки в такому
випадку позикодавець набуває права
вимагати борг, а позичальник - обов"язок
його повернути.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
помилково вважав, що позивачем
доведено факт укладення ним з
відповідачкою саме договору позики.

Так, наданий позивачем на
підтвердження своїх вимог документ, не
містить ознак договору позики, про що
зазначалося вище. Зокрема, в його
тексті не йдеться про отримання коштів
відповідачкою від позивача.
Зобов"язання ОСОБА_3 повернути кошти,
адресоване невизначеній особі, вимог
позивача не підтверджує та не свідчить
про отримання нею коштів в позику від
ОСОБА_4.

Крім того, назва цього доказу
свідчить про те, що він відображає
„повернення підзвітних сум від ОСОБА_3"
(а.с.4). Тобто, зазначений доказ не
підтверджує, а спростовує доводи
позивача.

Інших доказів, які б свідчили про
існування між сторонами правовідносин,
що випливають із договору позики,
позивач не надав, хоча йому було
роз"яснено судом процесуальні наслідки
невчинення таких дій, відповідно до ч.4
ст.10 ЦПК.

За наведених обставин підстав для
задоволення позову не було. Тому,
згідно з п.2 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про відмову в
позові.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду від 15 січня 2014 року
скасувати, ухваливши нове.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні
позову до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: