Справа №478/226/14-ц 10.12.2014 10.12.2014
Провадження № 22ц/784/2964/14 Головуючий
першої інстанції: Сябренко І.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

10 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

Головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової
К.О.,

із секретарем судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участі: представника позивача
ОСОБА_2, представників відповідачів -
Прокуратури Одеської області
Кірієнко Р.В., Державної казначейської
служби України - Волкова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами

ОСОБА_5, Прокуратури Одеської
області, Державної казначейської
служби України

на рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 9
вересня 2014 року за позовом

ОСОБА_5

до

Прокуратури Одеської області,
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області та Державної казначейської
служби України

про

відшкодування шкоди , завданої
незаконними діями органу досудового
слідства та прокуратури

в с т а н о в и л
а :

У лютому 2014 року ОСОБА_5
звернувся до суду з позовною заявою
до відповідачів, замінених ухвалою
суду на належних відповідачів,
Прокуратури Одеської області,
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області та Державної казначейської
служби України про відшкодування
шкоди, завданої незаконними діями
органу досудового слідства та
прокуратури.

Позивач зазначав, що 1 грудня 2008
року він був затриманий
працівниками Хмельницького ВМ
Малиновського РВ ОМУ УМВС України в
Одеській області і 2 грудня 2008 року
стосовно нього було порушено
кримінальну справу за ознаками
злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК
України. Без відповідної постанови
суду слідчим вказаного відділу
міліції було проведено обшук
винайманого ним житлового помешкання
АДРЕСА_1 та вилучено грошові кошти в
сумі 1750 грн., 615 доларів США та 150 Євро.

16 грудня 2008 року за постановою
Малиновського районного суду м. Одеси
позивачу було обрано запобіжний
захід тримання під вартою, строк
якого було в подальшому продовжено до
16 березня 2009 року. А 14 червня 2010 року
запобіжний захід тримання під вартою
було змінено на підписку про невиїзд.

Вказана кримінальна справа
стосовно позивача була закрита, в
зв'язку з недоведеністю участі у
вчиненні злочину постановою слідчого
від 12 жовтня 2010 року.

Внаслідок незаконного
кримінального переслідування
позивача, останній 18 місяців і 14 днів
з 30 листопада до 14 червня 2010 року
перебував під вартою та 4 місяці на
підписці про невиїзд.

До затримання позивач займався
підприємницькою діяльністю та за
четвертий квартал 2008 року мав дохід
в розмірі 25000 грн.

Позивач, уточнюючи позовні
вимоги та посилаючись на незаконне
переслідування його в кримінальному
порядку, в зв'язку з чим в нього
незаконно були вилучені грошові
кошти при здійснені обшуку, завдано
йому моральних страждань та він
втратив прибуток, який мав би
отримати від зайняття
підприємницькою діяльністю, а також
поніс витрати з наданням йому
юридичної допомоги адвокатом в
кримінальній справі, просив стягнути
з держави на його користь 1750 грн, 615
доларів США, 150 Євро вилучених при
обшуку, 27405 грн. моральної шкоди, 187499
грн. 25 коп. втраченого прибутку, та 8000
грн. витрат на юридичну допомогу.

Рішенням Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 9 вересня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
Державної казначейської служби
України за рахунок коштів Державного
бюджету України, шляхом списання
коштів з єдиного казначейського
рахунку, призначеного для
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання , досудового
слідства, прокуратури і суду , на
користь позивача 27202 грн. моральної
шкоди. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_5 просить вказане рішення суду
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення, яким в повній мірі
задовольнити заявлені ним позовні
вимоги, посилаючись на те, що суд
невірно оцінив докази по справі та не
застосував закон, який підлягає
застосуванню.

В апеляційній скарзі
Прокуратура Одеської області також
просить вказане рішення районного
суду скасувати та ухвалити по справі
нове рішення про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на
те, що суд безпідставно не прийняв
до уваги самообмову з боку позивача,
як підозрюваного по кримінальній
справі та не застосував положення ч. 4
ст. 1176 ЦК України, які не надають
права позивачу на відшкодування
збитків.

Державна казначейська служба
України в апеляційній скарзі
вказує на безпідставність
задоволення судом позовних вимог в
частині стягнення моральної шкоди
шляхом списання коштів з єдиного
казначейського рахунку, в зв'язку з
недоведеністю її завдання, в зв'язку з
чим просила скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову.

Перевіривши доводи наведені в
зазначених апеляційних скаргах,
колегія суддів дійшла до висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення апеляційних скарг
Прокуратури Одеської області і
Державної казначейської службі
України та відсутності підстав для
задоволення апеляційної скарги
ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів
справи і таке встановлено судом, що
постановою слідчого СВ Хмельницького
ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України
в Одеській області від 2 грудня 2008
року порушено кримінальну справу
відносно ОСОБА_5 в зв'язку із
скоєнням ним злочину, який полягав в
тому, що останній 30 листопада 2008 року
близько 1 години 30 хвилин разом з
іншою невстановленою особою ,
проникли у приміщення будинку
АДРЕСА_2, де застосувавши фізичне
насильство до потерпілої ОСОБА_6, яке
не є небезпечним для її життя і
здоров'я, заволоділи майном останньої
на суму 7500 грн. та майном її чоловіка
ОСОБА_7 на суму 7000 доларів США.,
відповідальність за який встановлена
ч. 3 ст. 186 КК України, в редакції 1960
року (а.с. 52).

2 грудня 2008 року ОСОБА_5 було
затримано, як підозрюваного в скоєнні
злочину в порядку ст. 115 КПК України,
в редакції 1960 року, про що складено
відповідний протокол (а.с.142).

Постановою судді Малиновського
районного суду м. Одеси від 16 грудня
2008 року підозрюваному ОСОБА_5 обрано
запобіжний захід в вигляді тримання
під вартою (а.с. 283). Постановою судді
того ж суду від 23 січня 2009 року строк
тримання під вартою продовжено до
трьох місяців, тобто до 16 березня 2009
року включно (а.с.284). А постановою від
14 червня 2010 року запобіжний захід
відносно обвинуваченого ОСОБА_5
змінено на підписку про невиїзд та
звільнено з-під варти (а.с. 5).

Постановою слідчого СВ
Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ
УМВС України в Одеській області від
12 жовтня 2010 року кримінальну справу,
порушену стосовно позивача ОСОБА_5,
закрито за недоведеністю участі
останнього у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, в
редакції 1960 року.

Статтею 1176 ЦК України, шкода
завдана фізичній особі, внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки
про невиїзд, незаконного затримання,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових
і службових осіб органу дізнання,
попереднього слідства, прокуратури
або суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду»
передбачено, що підлягає
відшкодуванню шкода завдана
громадянинові внаслідок, зокрема,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення під
час розслідування чи судового
розгляду кримінальної справи обшуку,
виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відстрочення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що
обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного
Закону передбачено, що право на
відшкодування шкоди в розмірах і в
порядку, передбаченим цим Законом,
виникає у випадках закриття
кримінальної справи за відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину.

Районний суд, задовольняючи
частково позовні вимоги, виходив з
наведених вимог закону, та дійшов
висновку про те, що в зв'язку з
незаконним кримінальним
переслідуванням позивачу було
завдано моральну шкоду і наявні
правові підстави для її
відшкодування.

Проте вказаний висновок не
відповідає вимогам матеріального
права та не ґрунтується на обставинах
справи.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК
України встановлено позовну
давність, яка є строком в межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю
у три роки.

В позовній заяві позивач
ОСОБА_5 вказує на те, що про закриття
стосовно нього кримінальної справи
та скасування запобіжного заходу він
дізнався 2 лютого 2014 року після
зустрічі із ОСОБА_8, який на той час
відбув покарання за вказаною
кримінальною справою.

Однак, вказане не відповідає
матеріалам кримінальної справи №
9 по звинуваченню ОСОБА_9 та
ОСОБА_8 у вчиненні кримінального
злочину. Так вказана кримінальна
справа не одноразово розглядалась
судом. Вдруге вказана справа
Прокуратурою Малиновського району м.
Одеси до Малиновського районного
суду була направлена 11 листопада 2010
року (а.с. 266). По даній справі 10
грудня 2010 року проведенно попереднє
судове засідання та призначено
справу до судового розгляду на 23
грудня 2010 року (а.с 267). 16 грудня 2010
року за вхідним № 43502 Малиновським
районним судом м. Одеси була
зареєстрована особиста заява ОСОБА_5
в якій останній посилаючись на
закриття стосовно нього
кримінальної справи постановою
слідчого від 12 жовтня 2010 року просив
суд повернути йому грошові кошти
вилучені у нього під час обшуку (а.с.
273).

Відповідно до протоколу судового
засідання від 4 лютого 2011 року
потерпілим ОСОБА_10 під час судового
розгляду справи заявлено клопотання
про повернення ОСОБА_5 вилучених у
нього коштів. З урахуванням думки
прокурора про вирішення вказаного
питання після ухвалення вироку,
протокольно суд постановив
роз'яснити ОСОБА_5 порядок звернення
до суду з питання повернення
вказаних грошей (а.с. 274-276).

Таким чином, зазначені докази
вказують на те, що позивачу ОСОБА_5 що
найменше як 16 грудня 2010 року було
відомо про закриття стосовно нього
кримінальної справи та можливість
звернення до суду з метою вирішення
відповідних наслідків.

Правилами ст. 261 ЦК України
встановлено, що початок перебігу
позовної давності починається від
дня, коли особа дізналася або могла
дізнатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Із вхідних реєстраційних даних на
позовній заяві вбачається, що
позивач звернувся до суду 5 лютого 2014
року, тоді як трирічний перебіг
позовної давності сплинув 16 грудня
2013 року.

Згідно з вимогами ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною
у спорі, є підставою для відмови у
позові. Якщо ж суд визнає поважними
причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

З матеріалів справи, пояснень
позивача та його представника не
вбачається наявність поважних
причин пропуску позовної давності.
Навпаки, в квітні 2013 року
представник позивача звертався з
заявою до Генерального прокурора
України про притягнення до
відповідальності посадових осіб, в
зв'язку з незаконним кримінальним
переслідуванням ОСОБА_5 (а.с. 40-43).
Вказане свідчить про продовження
отримання позивачем юридичних
послуг, а тому і його спроможність
звернення до суду з даним позовом про
відшкодування шкоди в установлений
законом строк.

Головне управління МВС України в
Одеській області 29 травня 2014 року
звернулося до суду до ухвалення
рішення з клопотанням про
застосування позовної давності по
даній справі (а.с. 119).

На вказані обставини та вимоги
закону районний суд в оскаржуваному
рішенні не звернув уваги та не дав їм
належної правової оцінки. Таке
призвело до невірного вирішення
справи в частині задоволення вимог,
як доведених, про стягнення моральної
шкоди, а також в частині відмови в
задоволенні вимог про стягнення
втраченого заробітку та витрат на
юридичну допомогу в кримінальній
справі, з підстав їх недоведеності.
Оскільки в матеріалах справи є дані
про реєстрацію позивача як
підприємця та отримання ним патенту,
що вказує на сплату ним відповідного
податку на дохід та є дані про
витрати позивача на надання йому
юридичної допомоги у вигляді
захисту інтересів у кримінальній
справі на досудовому слідстві та в
суді (а.с. 7-8, 12, 14,18). Проте, в зв'язку з
пропуском строку, відсутні підстави
для визначення відповідних сум.

Враховуючи наведене, оскаржуване
рішення районного суду, в зв'язку з
неповним з'ясуванням судом обставин,
що мають значення для справи, на
підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, у вказаній частині підлягає
скасуванню з ухваленням по справі в
цій частині нового рішення про
відмову в задоволенні позовних
вимог.

Оскаржуване рішення в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про стягнення з Держави коштів, які
були вилучені у позивача під час
обшуку, необхідно залишити без змін.
Так, суд вірно зазначив, про те, що
вказані питання підлягають вирішенню
в порядку встановленому
кримінально-процесуальним законом. Як
зазначалося вище з вказаною заявою
ОСОБА_5 звертався до суду, однак вона
не була вирішена судом. Вказана заява
міститься в третьому томі
кримінальної справи за № 9 на
аркуші 201.

Відповідно до положень Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органу дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду» розмір відшкодовуваної шкоди
визначає орган, який проводив слідчі
дії чи розглядав справу. В зв'язку з
тим, що досудове слідство та
закриття кримінальної справи
здійснено органами внутрішніх справ,
то належним відповідачем по справі
є Головне управління МВС України в
Одеській області. Проте, районний суд
розглянув позов в тому числі і до
Прокуратури Одеської області, яка є
неналежним відповідачем у справі.

В п. 8 Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» роз'яснено, що
суд відмовляє у задоволенні
позовних вимог пред'явлених до
неналежного відповідача.

За такого, в зв'язку з вказаним
порушенням процесуального права, на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
оскаржуване рішення в частині
задоволення та відмови в задоволенні
позовних вимог, пред'явлених до
Прокуратури Одеської області,
підлягає скасуванню, з ухваленням в
цій частині нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_11 до Прокуратури Одеської
області.

Доводи ОСОБА_5 викладені в
апеляційній скарзі стосовно
наявності правових підстав для
стягнення заявлених ним сум в позові,
не заслуговують на увагу з наведених
вище підстав.

Керуючись статями 303, 307, 308, 309, 314, 315, 316
ЦПК України, колегія суддів:

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури
Одеської області та Державної
казначейської служби України
задовольнити частково, в задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_5 відмовити.

Рішення Казанківського районного суду
Миколаївської області від 9 вересня
2014 року в частині задоволення
позовних вимог та в частині відмови
в задоволенні вимог пред'явлених до
Прокуратури Одеської області
скасувати, в цій частині ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до
Прокуратури Одеської області
відмовити.

Вказане рішення в частині задоволення
вимог про стягнення моральної шкоди
та в частині відмови в задоволенні
вимог про стягнення втраченого
заробітку та витрат на юридичну
допомогу скасувати, в цій частині
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до
Головного Управління УМВД України в
Одеській області та Державної
казначейської службі України про
стягнення моральної шкоди, частини
втраченого заробітку та витрат на
юридичну допомогу відмовити.

Це ж рішення в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
до Головного управління УМВС України в
Одеській області та Державної
казначейської служби України про
стягнення коштів вилучених під час
обшуку залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді: