АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/371/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 45 Євтушенко П. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Бородійчук В. Г. РІШЕННЯ
05 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Бородійчук В. Г. суддів
Подорога В. М. , Демченко В. А. при
секретарі Яремич В.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 04 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_9, Черкаської міської
ради, третя особа: ОСОБА_10 про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
05 вересня 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9,
Черкаської міської ради про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
ОСОБА_6 являється співвласником 3/25
частин житлового будинку з відповідною
частиною надвірних споруд, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 21 лютого 2006
року, виданого державним нотаріусом
Першої Черкаської державної
нотаріальної контори. ОСОБА_7 являється
співвласником 3/25 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, на підставі рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 03 грудня 1998 року. За вищевказаним
будинковолодінням закріплена земельна
ділянка розміром 600 кв.м., згідно
рішенням № 234 від 27 травня 1959 року, у
постійне користування.

ОСОБА_9. являється співвласником 11/25
частин житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1, на підставі договору
дарування від 30 січня 1998 року.

На початку 2011 року відповідач ОСОБА_9.
звернувся до ОСОБА_7 з проханням
підписати акт розподілу земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_1 та вказав,
що всі витрати буде нести він особисто.
ОСОБА_7 являється матір'ю ОСОБА_6,
остання в свою чергу проживає у
АДРЕСА_2. 20 січня 2011 року ОСОБА_6 склала
довіреність на свою матір ОСОБА_7, для
того щоб остання представляла її
інтереси в компетентних органах з
питання приватизації земельної
ділянки, оскільки ОСОБА_6 не мала
можливості переїхати до м. Черкаси на
час оформлення земельної ділянки у
приватну власність. ОСОБА_7 погодилась
на пропозицію ОСОБА_9, оскільки
довіряла останньому та вважала, що
розподіл земельної ділянки буде
проводитись у відповідності до чинного
законодавства.

Позивачка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та на
сьогоднішній день їй виповнилося майже
71 рік. І тому, в силу похилого віку та
нездатності в повній мірі давати
належну оцінку юридичним документам,
остання підписала нотаріальну згоду на
розподіл земельної ділянки згідно
плану виконаного КП «Земля».

У свою чергу працівники КП «Земля»
провели розподіл земельної ділянки по
встановленому фактичному
землекористуванні співвласників
будинковолодіння, що не відповідає
вимозі ч. 4 ст. 120 ЗК України.

23 квітня 2012 року ОСОБА_7 звернулася до
директора КП «Земля» із письмовою
заявою про те, що просить зупинити
виконання технічної документації
ОСОБА_9 у зв'язку із неправильним
розподілом земельної ділянки.
Натомість, незважаючи на значні
порушення при розподілі земельної
ділянки 23 квітня 2012 року ОСОБА_9.
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯК
№ 115573.

У липні 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
звернулися до Соснівського районного
суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_9,
ОСОБА_10, Черкаської міської ради,
міськрайонного управління Держкомзему
у м. Черкаси та Черкаському районі
Черкаської області, третя особа:
приватний нотаріус ОСОБА_11 із позовом
про встановлення розміру та меж
земельної ділянки відповідно до
ідеальних часток будинковолодіння та
скасування нотаріальної згоди.

В ході розгляду вищезазначеної
цивільної справи за ухвалою суду було
призначено судову будівельно-технічну
експертизу. Згідно вищевказаного
висновку судової будівельно-технічної
експертизи, встановлено, що в
фактичному користуванні співвласників
знаходяться земельні ділянки такими
площами:

- ОСОБА_9 - 348 кв.м., що на 76 кв.м. більше
(348-272 = 76);

- ОСОБА_10 - 198 кв.м., що відповідає
ідеальній частці;

- ОСОБА_6, ОСОБА_7 - 72 кв.м., що на 76 кв.м.
менше (148-72 = 76).

Судовий експерт дійшов наступного
висновку, що порядок користування
земельною ділянкою будинковолодіння
за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає
ідеальним долям співвласників. Проте,
на черговому судовому засіданні
відповідачами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були
надані державні акти на право
власності на земельні ділянки. Тому в
подальшому, позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7
подали до Соснівського районного суду
м. Черкаси заяву про залишення їхнього
позову без розгляду.

Звертає увагу суду на ту обставину, що в
момент підписання заяви від 21 березня
2011 року ОСОБА_7 не являлася
співвласницею будинковолодіння.
Оскільки, згідно витягу про державну
реєстрацію прав та відмітки на рішенні
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 03 грудня 1998 року ОСОБА_7
зареєструвала право власності на 3/25
частин будинковолодіння лише 14 липня
2011 року.

Натомість, приватний нотаріус ОСОБА_11
не перевірила чи дійсно особи, які
підписували заяву від 21 березня 2011 року
являються співвласниками
будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1.
Хоча в спірній заяві від 21 березня 2011
року вказано, що «ми співвласники
домоволодіння».

Таким чином, землевпорядна організація
КП «Земля» не мала права готувати
технічну документацію на приватизацію
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
та як наслідок державний акт на право
власності на земельну ділянку від 23
квітня 2012 року серія ЯК № 115573, виданий
на ім'я ОСОБА_9 являється недійсним. 14
грудня 2009 року ОСОБА_9. звернувся до
Черкаської міської ради із заявою про
передачу йому у приватну власність
присадибної ділянки, де зазначив
розмір її 264 кв.м.. За таких обставин
позивачі змушені звернутися до суду із
даним позовом у зв'язку з порушенням їх
майнових прав.

09 жовтня 2013 року позивачі збільшили
розмір заявлених вимог, просили суд
скасувати рішення Черкаської міської
ради № 3-596 від 09 лютого 2012 року в
частині затвердження технічної
документації та передачі у власність
ОСОБА_9 земельної ділянки, площею 354
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка).

Свої вимоги мотивували тим, що в заяві
від 14 грудня 2009 року відповідач ОСОБА_9.
просив передати йому у приватну
власність присадибну земельну ділянку
площею 264 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1
Також, в рішенні Черкаської міської
ради № 5-626 від 06 квітня 2010 року, ОСОБА_9
надано дозвіл на розробку технічної
документації земельної ділянки площею
264 кв.м.. Натомість рішення Черкаської
міської ради № 3-596 від 09 лютого 2012 року,
ОСОБА_9 затверджено технічну
документацію із землеустрою, що
посвідчують право на земельну ділянку
та передано безоплатно у власність
земельну ділянку площею 354 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка).

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 04 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить
скасувати рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 04 грудня
2013 року як незаконне та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги позивачів
задовольнити та стягнути з
відповідачів на користь позивачів
понесені останніми судові витрати.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним
вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що рішенням № 234 від
27 травня 1959 року Черкаської міської
ради за будинковолодіння АДРЕСА_1
закріплена земельна ділянка розміром
600 кв.м. у постійне користування.

Також встановлено, що позивачі ОСОБА_6
та ОСОБА_7 являються співвласниками по
3/25 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд,
що знаходиться за вищевказаною
адресою.

ОСОБА_6 являється співвласницею на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 21 лютого 2006
року (а.с. 20), виданого державним
нотаріусом Першої Черкаської
державної нотаріальної контори, ОСОБА_7
на підставі рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 03 грудня
1998 року (а.с. 18).

ОСОБА_9 являється співвласником 11/25
частин житлового будинку на підставі
договору дарування від 30 січня 1998 року,
а ОСОБА_10 - 8/25 частин на підставі
свідоцтва на право власності МЖУ від 12
квітня 1979 року.

Дані обставини підтверджуються також
довідкою від 04 квітня 2011 року
Черкаського ОБТІ (а.с. 10) в якій вказано,
що будинковолодіння по АДРЕСА_1
зареєстровано на праві приватної
власності за: ОСОБА_9(частка 11/25) на
підставі договору дарування № 457 від 30
січня 1998 року; ОСОБА_6 (частка 3/25) на
підставі свідоцтва про право на
спадщину № 2-381 від 21 червня 2006 року;
ОСОБА_7 (частка 3/25) на підставі рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
№ 2-2062 від 03 грудня 1998 року; ОСОБА_10
(частка 8/25) на підставі свідоцтва на
право власності МЖУ від 12 квітня 1979
року.

Крім того, було встановлено, що
нотаріально посвідченою згодою від 21
березня 2011 року (а.с. 8) сторони досягли
угоди якою узаконили розподіл
земельної ділянки загальною площею 618
кв.м. згідно плану розподілу земельної
ділянки.

Землевпорядна організація КП «Земля»
за заявою ОСОБА_9 провела розподіл
земельної ділянки по встановленому
фактичному землекористуванні
співвласників будинковолодіння і в
зв'язку з цим, 23 квітня 2012 року ОСОБА_9
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯК
№ 115573 (а.с. 6).

ОСОБА_9 14 грудня 2009 року звернувся до
Черкаської міської ради із заявою про
передачу йому в приватну власність
присадибної ділянки, де зазначив її
розмір 264 кв.м.. Рішенням міської ради №
5-626 від 06 квітня 2010 року (а.с. 50) йому
надано дозвіл на розробку технічної
документації земельної ділянки площею
264 кв.м..

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме рішенням Черкаської міської ради
№ 3-596 від 09 лютого 2012 року № 3-596 (а.с. 51)
ОСОБА_9 затверджено технічну
документацію із землеустрою, що
посвідчують право на земельну ділянку
та передано безоплатно у власність
земельну ділянку площею 354 кв.м. АДРЕСА_1
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка).

Звертаючись до суду з позовною заявою
(а.с.2-5) та заявою про уточнення вимог
(а.с. 47-48) позивачі вказували, що
розподіл земельної ділянки відбувся із
значним порушенням чинного
законодавства, а тому рішення
Черкаської міської ради щодо ОСОБА_9 не
може залишатися в силі і підлягає
скасуванню із визнанням недійсним
виданого йому державному акту на право
власності на земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
тих обставин, що на момент придбання
позивачами своїх часток
будинковолодіння, порядок
землекористування був визначений
попередніми власниками і сам порядок
користування спільною земельною
ділянкою, належній співвласникам,
визначився угодою, підписаною
сторонами і фактично не позбавляє
жодну сторону користуватися своєю
частиною будинку та не ущемляє законні
права когось зі співвласників.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути: визнання правочину
недійсним, відновлення становища, яке
існувало до порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
та інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або користувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції вважав, що на момент
придбання позивачами своїх часток,
порядок землекористування був
визначений попередніми власниками.

Однак, колегія суддів вважає, що
районний суд помилково вважав цю
обставину встановленою та доведеною
сторонами, оскільки в матеріалах
справи відсутні дані і їх не було
встановлено судом під час розгляду
спору в апеляційній інстанції, що
попередні співвласники в письмовій
формі склали угоду про встановлений
порядок користування земельною
ділянкою за адресою АДРЕСА_1.

Також, колегія суддів встановила, що в
2011 році Соснівським районним судом м.
Черкаси розглядався спір за позовом
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_10,
Черкаської міської ради,
Міськрайонного Управління Держкомзему
у м. Черкаси та Черкаському районі
Черкаської області, третя особа:
приватний нотаріус ОСОБА_11 про
встановлення розміру та меж земельної
ділянки відповідно до ідеальних часток
будинковолодіння та скасування
нотаріальної згоди. В ході розгляду
вищевказаної цивільної справи було
призначено судову будівельно-технічну
експертизу. Судовий експерт дійшов
висновку, що порядок користування
земельною ділянкою будинковолодіння
за адресою АДРЕСА_1 не відповідає
ідеальним долям співвласників.

При цьому, в висновку судової
будівельно-технічної експертизи
зазначено і це являється встановленою
обставиною, що в фактичному
користуванні співвласників
знаходяться земельні частки, які у
ОСОБА_9 на 76 кв.м. більше ідеальної
частки, а в позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
76 кв.м. менше ідеальної частки, і лише
розмір фактичного користування
земельної частки ОСОБА_10 відповідає
ідеальній частці.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди.

Таким чином, судом першої інстанції під
час розгляду справи не було звернуто
увагу на застосування положення
вищеприведеної статті та не враховано
її при прийнятті рішення.

Постанова Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004
року № 7 дає роз'яснення судам про те, що
у справах за позовом учасників
спільної власності на землю про
встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, на якій розташовані належні
їм жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, суд з'ясовує і враховує
можливість нормального користування
будинком і здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.
В разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію. При пред'явленні
вимог кожним з учасників спільної
власності про встановлення порядку
користування спільною земельною
ділянкою суд може залишити в спільному
користуванні лише ділянки, роздільне
користування якими встановити
неможливо.

Відповідно до ч. 2 п. 21 вищевказаної
Постанови ВСУ, суд може не визнати
угоду про порядок користування
земельною ділянкою, якщо дійде
висновку, що угода явно ущемляє законні
права когось зі співвласників,
позбавляє його можливості належно
користуватися своєю частиною будинку,
фактично виключає його з числа
користувачів спільної земельної
ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам.

За таких обставин, з урахуванням
наведених норм чинного законодавства
та доказів, приведених сторонами в
підтвердження своїх вимог чи
заперечень, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_6
підлягають до задоволення, оскільки
прийняте рішення Черкаської міської
ради в частині затвердження технічної
документації та передачу у власність
ОСОБА_9 земельної ділянки площею 354 кв.м.
по АДРЕСА_1 ущемляє права позивачів та
порушує їхні цивільні права щодо
користування частками земельних
ділянок, закріплених за
будинковолодіння.

Крім того, колегія суддів бере до увагу
той факт, що рішенням № 234 від 27 травня
1959 року Черкаської міської ради за
будинковолодіння АДРЕСА_1 закріплена
земельна ділянка розміром 600 кв.м. у
постійне користування. Під час
розгляду справи, з'ясувалося, що розмір
земельної ділянки збільшено до 618 кв.м.,
але сторонами не надано суду будь-яких
обгрунтованих доказів в підтвердження
правового статусу володіння ними
земельною ділянкою розміром 18 кв.м.,
оскільки фактично розмір закріпленої
земельної ділянки і тієї, що перебуває
у користуванні співвласників
будинковолодіння збільшено на 18 кв.м..
Тому, розроблення КП «Земля» проекту
розподілу земельної ділянки, виходячи
з площі земельної ділянки 618 кв.м. є
неправомірним по причині
невідповідності законодавчо
закріпленій площі земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачами
надано переконливі докази в
обґрунтування своїх позовних вимог,
крім того в суді апеляційної інстанції
підтверджено, що доводи апеляційної
скарги та позовної заяви є
обгрунтованими і підтверджені
наявними матеріалами справи та
наданими сторонами доказами.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат. Оскільки,
позовні вимоги позивачів задоволено,
тому колегія суддів вважає за можливе
задовольнити вимоги апеляційної
скарги про відшкодування затрачених по
справі судових витрат і стягнути з
ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7
документально підтверджені нею
витрати по оплаті судового збору за
подачу позовної заяви в розмірі 229 грн.
40 коп. (квитанція № 5057961-1 а.с. 1, кошти
сплачено ОСОБА_7.) та апеляційної
скарги в розмірі 114 грн. 70 коп.
(квитанція № 1/1 а.с. 81, кошти сплачено
ОСОБА_7.), а всього 344 грн. 10 коп..

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що доводи апеляційної скарги
є суттєвими і дають підстави для
скасування рішення суду та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 04 грудня 2013 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7
задовольнити.

Рішення Черкаської міської ради від 09
лютого 2012 року в частині затвердження
технічної документації та передачу у
власність ОСОБА_9 земельної ділянки
площею 354 кв.м. по АДРЕСА_1 скасувати.

Визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 23 квітня 2012 року серія ЯК № 115573,
виданий ОСОБА_9.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7
судові витрати, понесені нею при
розгляді справи в розмірі 344 грн. 10 коп..

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :