РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5486/14-ц

пр. № 2/759/2992/14

05 листопада 2014 року

Святошинський районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді Мазур І.В.

при секретарі
Сіряченко Я.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення понесених витрат на
утримання квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовною заявою до ОСОБА_4 про
стягнення понесених витрат на
утримання об'єкту нерухомості -
квартири АДРЕСА_1. В судових засіданнях
неодноразово уточнював позовні вимоги,
остаточно уточнив 28.10.2014р. Просив суд
стягнути з ОСОБА_4 на його користь
частини понесених ним витрат на
утримання вищезазначеної квартири, а
саме:

За період до набуття чинності ухвали
Апеляційного суду м.Києва №22-ц/796/3128/2013
у справі про поділ майна (тобто з 1.11.2007р.
по 23.05.2013р.) - різницю між фактично
сплаченими сторонами сумами до
пропорції 50%/50%, а саме: (21451,14+1432,35)/2=11441,75;
21451,14-11441,75=10009,39грн;

За період після набуття чинності
ухвали апеляційного суду м.Києва у
справі про поділ майна №22-ц/796/3128/2013 (
тобто з 24.05.2013р. по 4.04.2014р.) - різницю до
пропорції визнаного за сторонами права
власності на квартиру №2,5%/97,5%, а саме:
(2965,57+0,00)/40=74,13; 2965,57-74,13=2891,44грн, що
загалом складає (10009,39+2891,44)=12900,83грн.

Також просив суд стягнути на його
користь з відповідачки судові витрати
по справі судовий збір в розмірі
284грн.20коп.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що рішенням суду
першої інстанції Святошинського
району м.Києва при розгляді справи про
поділ майна між ним та колишньою
дружиною ОСОБА_4 за ним було визнано
право власності на 2,38 частини квартири
АДРЕСА_1, що складає 1,95кв.м., а за
відповідачкою право власності на
97,62частини квартири АДРЕСА_1, що складає
79,95кв.м. Суд апеляційної інстанції
ухвалою суду від 23.05.2013р. залишив дане
рішення без змін. Суд касаційної
інстанції від 25.12.2013р. змінив ухвалу
Апеляційного суду м.Києва й рішення
Святошинського райсуду м.Києва в тій
частині, де мало місце порушення даними
судами норм матеріального та
процесуального права. Проте не було
з'ясовано а ні факт здійснення
позивачем невід"ємних поліпшень у
даній квартирі за власні кошти, ні факт
сплати позивачем обов»язкових законом
платежів по її утриманню. Факт
припинення з кінця червня 2008року
ведення спільного господарства з
відповідачкою підтверджується
рішенням суду від 28.08.2012р. про
розірвання шлюбу. Факт неучасті
відповідачки в збереженні й утриманні
квартири, її ремонті, оздобленні та
сплаті відповідних витрат на утримання
будинку та при будинкової території
підтверджується актами експлуатуючої
організації. Беручи до уваги, що судове
рішення про поділ майна вступило в
законну силу з дати набуття чинності
ухвали Апеляційного суду м.Києва,
вважає, що цієї дати відповідачка
повинна сплатити йому 50% понесених ним
витрат , а в період після цієї дати по
дату пред'явлення позову - значно
більше, відповідно до її частки в
спільному майна, яка складала 39/40
квартири, тобто 97,5%. Відповідно
розрахунок обов'язкових платежів на
утримання об'єкту нерухомості без
урахування понесених ним витрат на
водо та енергоспоживання з помісячною
розбивкою в таблиці яку він склав
особисто за період до вступу в законну
силу рішення про поділ майна подружжя ,
тобто з 1.11.2007р. по 23.05.2013р.) складає
10009грн.39коп.. За період після вступу в
законну силу рішення про поділ
спільного майна подружжя тобто з
24.05.2013р. по 4.04.2014р. складає 2891грн.44коп.

В судовому засіданні представник
позивача в повному обсязі підтримав
уточнені позовні вимоги та просив їх
задовольнити.

відповідачка проти позову
заперечувала, посилаючись на те, що
зважаючи на відсутність між позивачем
та відповідачем договору стосовно
оплати комунальних послуг, відносини
між останніми щодо здійснення
комунальних платежів, регулюються
Главою 79 ЦК України, а саме вчинення дій
в майнових інтересах іншої особи без її
доручення. Зі змісту положень ч.1 ст.1158,
ч.1 ст.1160 ЦК України вбачається, що дії в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення породжують зобов'язання по
відшкодуванню понесених у зв'язку з цим
витрат не у будь-яких випадках, а при
наявності певних законодавчо
визначених умов. Для отримання права
вимагати від відповідача повернення
витрат на оплату комунальних послуг
позивач має довести, що оплата останнім
комунальних послуг здійснювалася за
наявності викладених вище умов, а саме,
в даному конкретному випадку:існувала
реальна, а не уявна небезпека настання
невигідних для відповідача наслідків.
Натомість позивачем не згадуються
жодні обставини, які б свідчили про
реальну можливість настання
невигідних наслідків для відповідача.
Позивач знав де проживає відповідач та
мав достатньо часу, щоб повідомити її
про суми нарахованих до сплати
комунальних платежів. Разом з тим,
позивачем не надано жодного доказу,
який вказував би на наявність
законодавчо визначених умов, вказаних
вище, для відшкодування витрат,
здійснених при вчиненні дій в майнових
інтересах іншої особи без її доручення.
Так, з кінця червня 2008 року та протягом
усього періоду, за який позивач вимагає
відшкодування понесених витрат на
комунальні послуги, відповідач
проживала у Луганську, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами та самим сторонами
по справі. Адреса місця проживання
Відповідача та її номер телефону були
відомі позивачу. Таким чином, позивач
мав практичну можливість повідомити
відповідача про необхідність оплатити
частину комунальних послуг,
пропорційну до частини квартири, право
власності на яку належить Відповідачу
(пояснення стосовно права власності
викладені в запереченнях на позовну
заяву від 02.07.2014 р.), надіславши лист з
квитанціями або зателефонувавши.
Натомість, позивач з власної
ініціативи вирішив самостійно
оплатити комунальні послуги не
поставивши відповідача до відома про
свої дії. З викладеного вбачається , що
позивач мав можливість узгодити свої
дії по оплаті комунальних послуг з
відповідачем, проте всупереч вимогам
законодавства здійснював все на
власний розсуд. Стосовно уточнення
позовної заяви вважаємо за необхідне
зазначити наступне. Позивач вказує, що
судове рішення про поділ спільного
майна подружжя вступило в законну силу
з дати набрання чинності ухвали
Апеляційного суду м. Києва (тобто з
23.05.2013 р.) Проте, при перегляді справи
про поділ майна позивача та
відповідача ВСС України з розгляду
цивільних та кримінальних справ 25
грудня 2013 року змінив ухвалу
Апеляційного суду м. Києва, визнавши за
ОСОБА_3 право власності на 1/40 частини
квартири, а за ОСОБА_4 - на 39/40частини
квартири (а.с. 18-20). Таким чином, лише з 25
грудня 2013 року, а не з 23.05.2013 р. як вказує
позивач, частки позивача та
відповідача в праві власності на
квартиру становлять відповідно 1/40 та
39/40. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 267
ЦК України, якби Позивачем були
доведені його позовні вимоги, до вимог
про стягнення з відповідача понесених
ОСОБА_3 витрат на утримання квартири до
31 березня 2011 р. має застосовуватися
позовна давність.

В судовому засіданні представник
відповідачки заперечення підтримала
та просила відмовити в задоволенні
позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
встановив наступне.

Рішенням Святошинського районного
суду м.Києва від 28.08.2012р. шлюб між
позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4
розірваний./а.с.33/

Рішенням Вищого Спеціалізованого
Суду України від 25.12.2013р. касаційну
скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Святошинського райсуду м.Києва
від 18 грудня 2012року та ухвалу
апеляційного суду м.Києва від 23 травня
2013року змінено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/40 частини квартири
АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду
першої інстанції та ухвалу
Апеляційного суду м.Києва залишено без
змін./а.с.18-20/

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на те, що до дати набрання
ухвали Апеляційного суду м.Києва ,
тобто з 23.05.2013р. відповідачка повинна
сплатити йому 50% понесених ним витрат, а
після цієї дати по дату пред'явлення
позову значно більше, відповідно до її
частки в спільному майні, яка складає
39,40 квартири, тобто 97,5%.

Відповідно до ст. 349 ЦПК України
рішення і ухвала суду касаційної
інстанції набирають законної сили з
моменту їх оголошення. З моменту
оголошення рішення або ухвали судом
касаційної інстанції скасовані
рішення та ухвали суду першої або
апеляційної інстанції втрачають
законну силу.

Таким чином, лише з 25 грудня 2013 року, а
не з 23.05.2013 р. як вказує позивач, частки
позивача та відповідача в праві
власності на квартиру становлять
відповідно 1/40 та 39/40.

За ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Ч. 1 ст. 57, ч. 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно ст.322 ЦК України 1. Власник
зобов'язаний утримувати майно, що йому
належить, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.366 ЦК України Співвласник
відповідно до своєї частки у праві
спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

За ч. 1 ст. 1158 ЦК України якщо майновим
інтересам іншої особи загрожує
небезпека настання невигідних для неї
майнових наслідків, особа має право без
доручення вчинити дії, спрямовані на їх
попередження, усунення або зменшення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1160 ЦК України
особа, яка вчинила дії в майнових
інтересах іншої особи без її доручення,
має право вимагати від цієї особи
відшкодування фактично зроблених
витрат, якщо вони були виправдані
обставинами, за яких були вчинені дії.

Суб'єктами вказаних зобов'язань є
особа, чиїм майновим інтересам
загрожує небезпека - домінус, і особа
яка вчиняє дії в інтересах домінуса -
гестор.

Зі змісту положень даних статей
вбачається, що дії в майнових інтересах
іншої особи без її доручення
породжують зобов'язання по
відшкодуванню понесених у зв'язку з цим
витрат не у будь-яких випадках, а при
наявності певних законодавчо
визначених умов. Такими умовами,
зокрема, є:

- наявність небезпеки настання
невигідних майнових наслідків для
домінуса та спрямованість дій гестора
на їх попередження, усунення або
зменшення. При цьому, небезпека повинна
існувати на час вчинення дій, а не бути
уявною;

- дії гестора повинні бути на
ціленими на отримання вигоди
домінусом. Якщо від дій гестора отримує
вигоду сам гестор, зобов'язання
домінуса стосовно відшкодування
гестором понесених витрат не
виникають;

- дії гестора мають бути
виправданими обставинами, що означає
відсутність часу та можливості у
гестора вчинити будь-які інші дії для
попередження, усунення або зменшення
невигідних майнових наслідків для
домінуса;

- гестор не має можливості
отримати згоду домінуса на вчинення
тих чи інших дій. У той же час обставини
вимагають термінового втручання у
справи домінуса.Коли ж такої
терміновості немає, і у гестора була
можливість отримати згоду до мінуса,
зобов'язання, пов'язані з вчиненням дій
в майнових інтересах іншої особи без її
доручення, не виникають.

Судом встановлено, що з кінця червня
2008 року відповідач проживала у
м.Луганську, що підтверджується
наявними в матеріалах справи актами
про непроживання складеними та
затвердженими ТОВ «Явір-Житлобуд-2» та
самими сторонами по справі.

Згідно ч.2 ст.1158 ЦК України особа, яка
вчинила дії в майнових інтересах іншої
особи без її доручення, зобов'язана при
першій нагоді повідомити її про свої
дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою
особою, надалі до відносин сторін
застосовуються положення про
відповідний договір.

Згідно ч.3 ст.1158 ЦК України якщо особа,
яка розпочала дії в майнових інтересах
іншої особи без її доручення, не має
можливості повідомити про свої дії цю
особу, вона зобов'язана вжити усіх
залежних від неї заходів щодо
попередження, усунення або зменшення
невигідних майнових наслідків для
іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення, зобов'язана взяти на себе
всі обов'язки, пов'язані із вчиненням
цих дій, зокрема обов'язки щодо
вчинених правочинів.

Згідно ч.1 ст.1160 ЦК України якщо особа,
яка вчинила дії в майнових інтересах
іншої особи без її доручення, при
першій нагоді не повідомила цю особу
про свої дії, вона не має права вимагати
відшкодування зроблених витрат.

В судовому засіданні представником
відповідача не доведено, що оплата
останнім комунальних послуг
здійснювалася за наявності викладених
вище умов, а саме, що:

- існувала реальна, а не уявна небезпека
настання невигідних для відповідача
наслідків. Натомість позивачем не
згадуються жодні обставини, які б
свідчили про реальну можливість
настання невигідних наслідків для
Відповідача;

- у позивача не було можливості
повідомити відповідача про
необхідність сплати конкретної суми
комунальних послуг чи узгодити з
відповідачем оплату комунальних
послуг самим позивачем. Позивач знав де
проживає відповідачка та мав достатньо
часу, щоб повідомити її про суми
нарахованих до сплати комунальних
платежів.

Відповідно доказів на підтвердження
того, що позивач повідомляв
відповідачку про суми нарахованих до
сплати комунальних послуг та
відповідно направляв їй квитанції на
сплату комунальних послуг.

Разом з тим, позивачем не надано
жодного доказу, який вказував би на
наявність законодавчо визначених умов,
вказаних вище, для відшкодування
витрат, здійснених при вчиненні дій в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення.

Враховуючи докази, оцінку яким суд
надав вище, суд приходить до висновку
про необґрунтованість та
безпідставність вимог позивача ОСОБА_3
до ОСОБА_4, в задоволенні яких суд
відмовляє.

Керуючись вимогами ст.ст.322, 366, ст.1158,
ст.1160 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, ч.1 ст.57, ч.2
ст.59, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 292, 294 ЦПК
України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя