Справа №642/1877/13-ц
Провадження №2/642/14/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р.
Ленінський районний суд м. Харкова

у складі:

головуючого Лазарєва А.В.,

секретаря Клименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Ленінського
районного суду м. Харкова
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, 3-я особа: Друга харківська
державна нотаріальна контора про
розірвання договору довічного
утримання, визнання права власності на
частину жилого будинку, зобов»язання
приведення жилого будинку в первинний
жилий стан, -

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2012 р. до
Ленінського районного суду м. Харкова
звернулася ОСОБА_4 з
позовною заявою, в якій просила
розірвати договір довічного утримання
від 06.07.1994 р., за яким вона передала
ОСОБА_5 належні їй 3/8 ч. жилого будинку
літ. «А-1» дерев»яного площею 46,8 кв. м та
надвірні будівлі: навіс літ. «Ж», льох
літ. «В», сарай літ. «Д», вбиральню літ.
«Е», №1-5 огорожу, що знаходяться в
АДРЕСА_1. Зобов»язати відповідачів
привести у первинний стан зазначене
домоволодіння, а саме: в місячний строк,
за свій рахунок провести ремонт в
частині будинку, що отримала ОСОБА_5 за
договором довічного утримання,
відремонтувати і побілити стіни, стелю,
покрасити двері, вікна, тобто привести
житло у придатний для проживання стан
та передати їй.

Позивачка у своїй заяві
зазначила, що 06.07.1994 р. на прохання її
племінниці ОСОБА_5 вони відвідали
нотаріуса , де вона підписала якісь
документи. В їх зміст вона не
вчитувалася, оскільки не дуже
письменна. На той час вона повністю
довіряла племінниці, оскільки
відношення між ними були дуже добрими.
Потім, у восени 2012 р. їй стало відомо, що
вона підписала договір довічного
утримання за яким передала ОСОБА_5
належні їй 3/8 ч. домоволодіння по
АДРЕСА_1.

Позивачка також вказала, що з 1992
р. вона постійно проживала за адресою:
АДРЕСА_2 в сім»ї свого брата та його
дружини - ОСОБА_6, куди її з м. Харкова
привезла ОСОБА_5. Вона доглядала свого
брата, який являвся батьком ОСОБА_5.
Брат був тяжко хворий на онкологічне
захворювання. В сім»ї ОСОБА_6 вона
постійно проживала з 1992 р. по липень 2011
р.. Сумісно з ОСОБА_6 вела домашнє
господарство. ОСОБА_5 приїзжала в село
до матері, де брала різні продукти
харчування, адже вони тримали різне
господарство та обробляли огороди.

Влітку 2011 р. ОСОБА_6 разом із
своєю старшою дочкою ОСОБА_7 вигнали її
з будинку АДРЕСА_2, навіть не давши
можливості забрати особисте майно. З
цього приводу вона зверталася в
сільську раду с. Перекіп і лише після їх
втручання особисті речі були їй
повернуті. З цього часу вона стала жити
у свого сина ОСОБА_1 та невістки за
адресою: АДРЕСА_3. В свою частину
будинку будинок АДРЕСА_1 вона попасти
не змогла, оскільки після сварки
ОСОБА_5, разом із своєю сім»єю не
пустила її навіть на подвір»я будинку.

Як тепер їй стало відомо, з
частини будинку, який їй належав,
ОСОБА_5 та її сім»я зробили сарай -
склад, самовільно прибудували гараж.
Після цього вхід до будинку став
можливим тільки через гараж. Проживати
в будинку стало неможливо. Також
ОСОБА_5 на земельній ділянці по АДРЕСА_1,
що належала їй, побудувала собі
двоповерховий будинок.

ОСОБА_5 ніколи її не доглядала та
не надавала ніякої допомоги, у тому
числі матеріальної.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5 померла.
Після смерті спадкоємцями майна
ОСОБА_5 стали її чоловік ОСОБА_2 та
дочка ОСОБА_3., які проживають у
новозбудованому двоповерховому
будинку, на території домоволодіння по
АДРЕСА_1. З нею вони не спілкуються. Між
ними дуже погані відносини з часу коли
її вигнали з будинку. В свою частину
будинку по АДРЕСА_1, в якому за
договором довічного утримання вона
повинна проживати, відповідачі її не
впускають, тому вона була вимушена
звернутися до суду з позовом до
відповідачів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_4 померла,
після чого на підставі ст. 37 ЦПК
України для участі у справі був
долучений правонаступник, її син
ОСОБА_1.

11 грудня 2013 р. ОСОБА_1 надав
доповнення до позовних вимог, в яких
підтвердив викладені у позові ОСОБА_4
обставини. Він також зазначив, що з
липня 2011 р. мати ОСОБА_1 постійно
проживала разом з його сім»єю в будинку
його дружини в селі Перекіп
Валківського району, де і померла. Вони
її поховали. Ніхто з відповідачів не
цікавився життям і здоров»ям матері, не
надавав допомогу. Спадкоємці ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 прийняли спадщину, але
відмовилися виконувати обов»язки за
договором довічного утримання, а тому є
всі підстави, щоб розірвати договір
довічного утримання та визнати за ним
право власності на нерухоме майно, що
належало його матері, після її смерті в
порядку спадкування за законом.

У судове засідання з»явилися
представник позивача і відповідачка.

Належним чином повідомлені
відповідач і 3-я особа до суду не
прибули, звернулися до суду з заявами
про розгляд справи за їх відсутністю, а
тому суд, керуючись ст.. 169 ЦПК України,
вирішив розглянути справу за
відсутності відповідача та 3-ї особи / а.
с. 94, 107/.

У судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримав і дав пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві фактам.
Представник позивача також зазначила,
що на час підписання у нотаріуса
договору довічного утримання ОСОБА_4
вважала, що вона підписала документи
про надання дозволу ОСОБА_5 на
будівництво житлового будинку на
території домоволодіння по АДРЕСА_1, а
не договору довічного утримання.

Відповідачка проти задоволення
позову заперечувала і пояснила, що
договір довічного утримання
виконувався у повному обсязі. На час
укладання договору довічного
утримання ОСОБА_1 зловживав
алкогольними напоями, внаслідок чого
його мати ОСОБА_4, яка потребувала
допомоги, уклала договір довічного
утримання з її матір'ю ОСОБА_5, яка
доводилася їй племінницею. В період з
1992 р. по 2011 р. ОСОБА_4 жила в
домоволодінні ОСОБА_6 і була
забезпечена всім необхідним згідно
договору довічного утримання. Після
сварки з ОСОБА_6 у липні 2011 р. ОСОБА_4,
дійсно, перейшла жити до свого сина
ОСОБА_1 і невістки, де жила до дня її
смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.. Після смерті
матері ОСОБА_5 вона кожного місяця
зустрічалася із ОСОБА_4 та передавала
їй грошову допомогу у розмірі 1000 гр..
Розписки про отримання даної допомоги
вона від ОСОБА_4 не брала у зв»язку з
добрими родинними стосунками.
Відповідачка вважає, що підстави для
задоволення позову відсутні.

Вислухавши пояснення
представника позивача, відповідачку,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

У 1994 р. домоволодіння АДРЕСА_1
належало: ОСОБА_4 - 3/8 ч., її сину ОСОБА_1 -
1/8 ч. і ОСОБА_8 - ? ч..

6 липня 1994 р. між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 був укладений договір довічного
утримання, згідно якого ОСОБА_4
передала у власність ОСОБА_5 належні їй
3/8 ч. жилого будинку літ. «А-1»,
дерев»яного, , площею 46,8 кв. м та
надвірні будівлі: навіс літ. «Ж», льох
літ. «В», сарай літ. «Д», вбиральню літ.
«Е», огорожу №1-5, що знаходяться в
АДРЕСА_1 / а. с. 132/.

На час укладання договору
довічного утримання ОСОБА_4 в будинку
по АДРЕСА_1 не проживала.

З 1992 р. вона мешкала в сім»ї свого
брата ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_6 за
адресою: АДРЕСА_2, які являються матір»ю
і батьком ОСОБА_5, та доглядала ОСОБА_9,
який був тяжко хворий на онкологічне
захворювання.

У ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер.

Після смерті брата ОСОБА_4
залишилися проживати в с. Перекіп з
ОСОБА_6 в її будинку. Їх періодично
провідувала ОСОБА_5, яка проживала в м.
Харкові. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 вела
спільне господарство. У липні 2011 р. між
ОСОБА_6 її старшою дочкою ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 відбулася сварка, після чого
ОСОБА_4 вимушена була піти від ОСОБА_6.
Тоді ж ОСОБА_4 взяли до себе її син
ОСОБА_1 і невістка ОСОБА_10, які мешкали
за адресою: АДРЕСА_3.

Разом із сином та невісткою ОСОБА_4
прожила до часу своєї смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. і була ними похована.

ОСОБА_5 померла раніше ІНФОРМАЦІЯ_1
р. / а. с. 136/.

Після смерті ОСОБА_5 спадщину, яка
складалася з 3/8 ч. будинку АДРЕСА_1 і
належали ОСОБА_5 за договором довічного
утримання, прийняла її дочка ОСОБА_3,
відповідачка у справі.

Іншій спадкоємець ОСОБА_2, чоловік
ОСОБА_5, від вказаної спадщини
відмовився на користь дочки ОСОБА_3.

За життя, 20 листопада 2012 р., ОСОБА_4
звернулася до суду з позовною заявою
про розірвання договору довічного
утримання у зв»язку з невиконанням
договору з підстав зазначених у її
позовній заяві / а. с. 2 - 8/.

Після смерті ОСОБА_4 з таким же
позовом до суду звернувся її
правонаступник - син ОСОБА_1 / а. с. 108 - 113/.

Відповідачка вважає, що умови
договору довічного утримання
виконувалися належним чином.

Згідно ст.. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вина посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Стосовно спірного договору
довічного утримання, то відповідно до
ст.744 ЦК України за договором довічного
утримання / догляду/ одна сторона
/відчужувач/ передає другій стороні

/ набувачеві/ у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов»язується забезпечувати
відчужувача утриманням та / або/
доглядати довічно.

У відповідності до ст.. 755 ЦК
України договір довічного утримання /
догляду/ може бути розірваний за
рішенням суду на вимогу відчужувача
або третьої особи, на користь якої він
був укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов»язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст.. 756 ЦК України у
разі розірвання договору довічного
утримання / догляду/ у
зв»язку з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов»язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

Статтею 757 ЦК України
передбачено, що обов»язки набувача за
договором довічного утримання
переходять до тих спадкоємців, до яких
перейшло право власності на майно, що
було передано відчужувачем.

Суд вважає, що договір довічного
утримання не виконувався належним
чином спочатку ОСОБА_5, а потім після її
смерті ОСОБА_3, до якої в силу ст..757 ЦК
України перешли обов»язки набувача за
договором довічного утримання.

Так, згідно п. 5 договору про
довічне утримання ОСОБА_5
зобов»язалася довічно утримувати
ОСОБА_4, забезпечувати її харчуванням,
уходом, необхідною допомогою та
залишити її довічне проживання у
жилому АДРЕСА_1. Вартість матеріального
забезпечення / харчування, одягу, уходу,
та необхідної допомоги/ визначена
сторонами, тобто ОСОБА_5 і ОСОБА_4, в сумі
сто тисяч карб. / а. с. 132/.

Однак судом достовірно
встановлено, що після підписання у 1994 р.
договору довічного утримання ОСОБА_4
весь час жила в с. Перекіп Валковського
району Харківської області спочатку з
ОСОБА_6 до липня 2011 р., потім в сім»ї
сина ОСОБА_1, а не в будинку АДРЕСА_1.

Згідно наданих ОСОБА_4 при
зверненні до суду доказів, вона спільно
з ОСОБА_6 вела домашнє господарство та
городництво, виконувала інші допоміжні
роботи по господарству /а. с. 11 - 12/. Як
пенсіонерка ОСОБА_4 отримувала пенсію.

ОСОБА_5 періодично приїздила в
с. Перекіп, де провідувала свою матір
ОСОБА_6 і ОСОБА_4, але після сварки у
липні 2011 р., коли ОСОБА_4 пішла до свого
сина, більше ОСОБА_4 не провідувала і не
надавала ніякої допомоги згідно
договору довічного утримання.

Доказів про те, що ОСОБА_5, а
потім ОСОБА_3 утримували ОСОБА_4,
забезпечували її харчуванням,
необхідною допомогою, уходом, одягом
суду не надано.

Також не надано доказів і
свідченням ОСОБА_3 про те, що вона після
того як ОСОБА_4 стала жити у свого сина
кожного місяця зустрічалася із ОСОБА_4
в с. Перекіп біля магазину і кожного
разу передавала їй 1000 гр. у якості
матеріальної допомоги.

Представник позивача вказані
свідчення ОСОБА_3 заперечував.

У відповідачки відсутні
письмові докази про виконання умов
договору довічного утримання /
розписки або квитанції про передачу
грошових коштів, чеки на продукти
харчування, одяг, лікарські засоби та
ін./.

За думкою суду, звернення 20
листопада 2012 р. ОСОБА_4 до суду з позовом
про розірвання договору довічного
утримання свідчить про те, що договір
довічного утримання не виконувався.

На підставі викладеного суд,
керуючись ст. 755 ЦК України, постановляє
рішення про розірвання спірного
договору довічного утримання
внаслідок невиконання набувачем своїх
обов»язків, незалежно від його вини.

Суд визнає необґрунтованою
заяву відповідачки ОСОБА_3 про те, що
ОСОБА_4 не зверталася до суду і не
підписувала позовну заяву про
розірвання договору довічного
утримання, оскільки дана заява
спростовується поясненнями
представника позивача адвоката ОСОБА_11
про надання правової допомоги ОСОБА_4
при зверненні до суду і, що саме ОСОБА_4
підписувала позовну заяву.

Про те, що ОСОБА_4 уповноважила
адвоката ОСОБА_11 бути її представником
свідчить і нотаріально посвідчена
довіреність від 08 листопада 2012 р. / а. с.
28/.

Після смерті матері ОСОБА_4 її
син ОСОБА_1, як спадкоємець першої
черги, на підставі ст.. 1258, 1261 ЦК України
був єдиним спадкоємцем.

На момент смерті матері ОСОБА_1
був зареєстрований з нею за однією
адресою: АДРЕСА_1 і проживав разом з нею
за адресою: АДРЕСА_3 в належному
дружині ОСОБА_1 будинку.

Відповідно до ст..1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого статтею 1270 ЦК
України, він не заявив про відмову від
неї.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 на
час відкриття спадщини постійно
проживав разом із спадкодавцем -
матір»ю ОСОБА_4 і не заявив про відмову
від спадщини , суд вважає, що ОСОБА_1
прийняв спадщину після матері, а тому
визнає за ОСОБА_1 право власності на 3/8
ч. житлового будинку літ. «А-1» по
АДРЕСА_1, дерев»яного площею 46,8 кв. м та
на надвірні будівлі: навіс літ. «Ж»,
льох літ. «В», сарай літ. «Д», вбиральню
літ. «Е», огорожу №1-5 в порядку
спадкування за законом після смерті
його матері ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. і якій ця частина
належала на праві власності.

Що стосується позовних вимог про
зобов»язання відповідачів привести в
первинний стан 3/8 частин житлового
будинку літ. «А-1» з надвірними
будівлями отриманих за договором
довічного утримання шляхом його
ремонтування то суд вважає, що дані
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Позивачем не надано доказів
про первинний жилий стан 3/8 частин
спірного домоволодіння на час
укладання договору довічного
утримання, а тому вимога про приведення
частини будинку у первинний жилий стан
являється необґрунтованою.

3/8 ч. житлового будинку літ.
«А-1» з надвірними будівлями, які були
передані за договором довічного
утримання і 1/8 ч. цього ж будинку з
надвірними будівлями, що належить
ОСОБА_1, представляють собою одні і ті ж
приміщення під одним дахом, порядок
користування якими не визначено. При
цьому ОСОБА_1 не надано доказів про
необхідність ремонту і що погіршення
стану приміщень сталося з вини саме
відповідачів.

Спірним договором довічного
утримання і главою 57 ЦК України, якою
регламентовані правові норми
довічного утримання, не передбачено
приведення отриманих за договором
довічного утримання приміщень у
первинний стан.

На підставі викладеного,
керуючись ст.. ст.. 212 - 215 ЦПК України, ст.
ст. 744, 745, 755, 756, 1223, 1258, 1261, 1268 - 1270 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Розірвати договір довічного
утримання від 06 липня 1994 року, за яким
ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 належні їй на
праві власності 3/8 частини житлового
будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1,
дерев»яного площею 46,8 кв. м та надвірні
будівлі: навіс літ. «Ж», льох літ. «В»,
сарай літ. «Д», вбиральню літ. «Е»,
огорожу №1-5.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 3/8 частини житлового будинку літ.
«А-1» по АДРЕСА_1, дерев»яного площею 46,8
кв. м та на надвірні будівлі: навіс літ.
«Ж», льох літ. «В», сарай літ. «Д»,
вбиральню літ. «Е», огорожу №1-5
в порядку спадкування за законом після
смерті його матері ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. і якій ця частина
належала на праві власності.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може були оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Ленінський районний суд м. Харкова
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь в розгляді
справи, але не були присутні під час
проголошення судового рішення, можуть
оскаржити рішення в апеляційному
порядку протягом 10 днів з дня отримання
його копії.

Суддя
А.В. Лазарєв