АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Шиманського В.Й.

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 19 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного сумісного майна
подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року позивач звернувся із
позовом до відповідачки, уточнивши
який зазначив, що із 04 липня 2008 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі. Від вказаного шлюбу мають дитину
- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Наприкінці
жовтня 2012 року отримав ухвалу
Богунського районного суду
Житомирської області від 18 жовтня 2012
року про відкриття провадження по
цивільній справі №2-4077/12 щодо
розірвання шлюбу за позовом дружини.
Питання щодо розподілу майна набутого
під час шлюбу вирішити в позасудовому
порядку відповідач відмовляється.

Під час шлюбу з відповідачкою було
нажите спільне майно, а саме:

- квартира АДРЕСА_1, яка складається
із однієї кімнати, загальною площею 42,80
кв. м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

- Автомобіль ЗАЗ 1.5, зеленого
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1,
номер кузова НОМЕР_2.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 05 грудня 2013 року визнано право
власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину
вищевказаної квартири.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просив про поділ майна подружжя, за
яким визнати за сторонами право
власності по 1/4 частини вищевказаної
квартири та по 1/2 частини на
вищевказаний автомобіль. (а.с.2-4, 73, 141-142)

Відповідачка просила про поділ
спільного майна подружжя із
урахуванням її права власності на Ѕ
частину вищевказаної квартири, як
придбану за її особисті кошти.

Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 19 грудня 2013 року позов
задоволено частково, ухвалено визнати
за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по
1/2 частині спільного сумісного майна
подружжя, яке складається з 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, а також автомобіля
ЗАЗ 1,5, реєстраційний номер НОМЕР_1.
Вирішено питання про судові витрати.
(а.с.183-189)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, просила рішення
районного суду скасувати і ухвалити
нове, за яким поділити квартиру
АДРЕСА_1 з урахуванням наявності права
відповідачки на 12 частину квартири та
інтересів дитини, яка є інвалідом з
дитинства, відступивши від засади
рівності часток подружжя. (а.с. 197-200)

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав подану скаргу
і просив її задовольнити, представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував проти
скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, причини
неявки не повідомили про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином. (а.с. 224-229)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305
ЦПК України, колегія суддів визнала
повідомлення належним, а неявку такою,
що не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу).

Разом з тим, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК,
майно, набуте одним з подружжя за час
шлюбу, але за кошти, які належали йому
(їй) особисто, є особистою приватною
власністю чоловіка (дружини).
Відповідно до частини 7 цієї статті,
якщо у придбання майна вкладені, крім
спільних коштів, і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

За змістом положень ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Згідно з пунктами 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року N 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (частина 4
статті 65 СК України).

Судом встановлено, що із 04 липня 2008 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, останній є інвалідом з
дитинства. За рішенням Богунського
районного суду міста Житомира від 19
січня 2013 року шлюб між сторонами
розірваний, після розірвання шлюбу
ОСОБА_1 обрано прізвище ОСОБА_1 (а.с. 5-7,
55-60, 144)

Заперечуючи проти позову відповідачка
зазначала, що половину вартості
квартири сплатила за належні їй на
праві особистої власності кошти. Такі
пояснення відповідачки
підтверджуються наданими до суду
доказами.

Так, за договором строкового
банківського депозитного вкладу із ВАТ
«Укрексімбанк» від 17 січня 2008 року
ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу належали 15
000 доларів США, а в ПАТ «Укрсоцбанк» 10 000
доларів США. (а.с. 77-80)

28 листопада 2008 року ОСОБА_1 отримала
належні їй 10 402,13 доларів США від ПАТ
«Укрсоцбанк», що підтверджується
довідкою Банку. (а.с. 80, 82)

За заявою на видачу готівки від 26 січня
2009 року № 2106, ОСОБА_1 отримала від ПАТ
«Укрексімбанк» належні їй 16 445,46
доларів США, що складало 126 630,04
грн. (а.с. 81)

03 квітня 2009 року ОСОБА_1 був укладений
договір № 59712 про участь у
Фонді інвестування будівництва житла
та 23 грудня 2009 року договір про уступку
майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, яка
складається із однієї кімнати,
загальною площею 42,80 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вартість об'єкту інвестування
визначена в розмірі 407 915,23 грн. (а.с. 83-86)

На виконання укладеного договору
ОСОБА_1 внесено АКБ «Аркада» згідно
прибуткового касового ордеру від 03
квітня 2009 року № 9 - 127 744,72 грн., та від 13
травня 2009 року № 6 - 117 246,40 грн., а усього -
241 991,12 грн. які набуті до реєстрації
шлюбу та є особистою приватною
власністю ОСОБА_1 (а.с. 87, 90)

Сплату решти суми коштів на виконання
вищевказаного договору інвестування
за рахунок спільних коштів подружжя
відповідачкою не заперечувалось, що
підтверджується прибутковими касовими
ордерами: № 10 від 27.07.2009 року - 58 233,68 грн.,
№ 26 від 22.10.2009 року - 51 514,40 грн., № 23 від
26.11.2009 року - 27 656,13 грн., № 49 від 23.12.2009
року - 36 420,40 грн. (а.с. 88-89)

22 квітня 2011 року ОСОБА_1 було видано
свідоцтво про належність їй на праві
власності квартири АДРЕСА_1, яка
складається із однієї кімнати,
загальною площею 42,80 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.8)

Вказані обставини встановлені
набравшим законної сили рішенням
Апеляційного суду міста Києва від 05
грудня 2013 року, яким визнано право
власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину
вищевказаної квартири. (а.с. 138-140)

Уточнивши позовні вимоги, з
урахуванням вищенаведеного рішення
від 05 грудня 2013 року, позивач просив
визнати за ним право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.(а.с.
141-142)

За висновком товарознавчого
дослідження ТОВ «Трансєвро» від 02
листопада 2012 року, ринкова вартість
квартири АДРЕСА_1, яка складається із
однієї кімнати, загальною площею 42,80 кв.
м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
визначена в розмірі 60 282 долари США або
481 100 грн.(а.с. 30-53)

Право товарознавця складати
зазначений висновок підтверджується
наданими до суду свідоцтвом про
реєстрацію в Державному реєстрі
оцінювачів від 04 листопада 2004 року № 1730
та сертифікатом суб'єкта оціночної
діяльності від 15 жовтня 2010 року
№ 10040/10 і сторони цей висновок не
оспорювали. (а.с. 50-53)

З огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК
України та зважаючи на межі заявленого
позивачем позову, предметом поділу
спільного майна подружжя має бути лише
1/2 частина вищевказаної квартири.

Оскільки право власності на 1/2 частину
вищевказаної квартири вже визнано за
ОСОБА_1 на підставі набравшого законної
сили рішення Апеляційного суду міста
Києва від 05 грудня 2013 року, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про поділ спільного сумісного
майна подружжя яке складається з 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із
присудженням кожної із сторін рівної
частки від 1/2 частини квартири, тобто по
1/4 частині вищевказаної квартири.

Під час шлюбу сторонами було нажите
інше спільне майно, а саме: автомобіль
ЗАЗ, модель TF69YO, зеленого кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2, право власності на який
оформлено за позивачем ОСОБА_2,
вартість вказаного автомобіля на час
його придбання 16 липня 2011 року
становила 78 560,00 грн., позивачем
проведено встановлення газового
обладнання на автомобілі вартістю 5400
грн. (а.с. 10, 157-164)

Колегія суддів на підставі ч. 4
ст. 10 ЦПК України роз'яснила право
заявляти клопотання про призначення
судової товарознавчої експертизи для
визначення ринкової вартості
спільного майна подружжя, проте такого
заявлено не було, з власної ініціативи
суд не вправі призначати таку
експертизу.

Уточнивши заявлені вимоги позивач не
заперечував, що вказаний автомобіль є
спільним сумісним майном подружжя.(а.с.
73, 141-142)

За таких обставин та з огляду на
положення ч. 1 ст. 60 СК України, районний
суд дійшов обґрунтованого висновку про
поділ автомобіля між сторонами в
рівних частках.

Оскільки судом встановлено, що позивач
за набравшим законної сили рішенням
суду має сплачувати аліменти на дитину
інваліда в розмірі 2000 грн. щомісячно,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав застосування
положень ч. 3 ст. 70 СК України.

При цьому колегія суддів враховує
наявність права відповідачки вимагати
з позивача відшкодування вартості
частки вищевказаного автомобіля та
витрат на лікування і догляд за
дитиною, проте таких вимог у цьому
провадженні заявлено не було.

Рішення суду в частині повернення 377,30
грн. надмірно сплаченого позивачем
судового збору сторонами не
оскаржувалось, вимог про стягнення із
відповідачки на користь позивача
судового збору позовна заява не
містить.

З огляду на положення ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд, перевіряючи
законність оскаржуваного рішення, не
вправі вийти за межі доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Інші доводи скарги цих висновків суду
не спростовують, тому підлягають
відхиленню.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 19 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

В.Й.Шиманський

Справа № 22-ц/796/2628/2014

Головуючий у першій інстанції -Таран
Н.Г.

Доповідач Левенець Б.Б.