Номер провадження: 22-ц/785/9163/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Фабіжевській Т.С.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника
відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 12 серпня 2014 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання
добросовісним набувачем майна та
визнання права власності на квартиру,

в с т а
н о в и л а:

18 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що відповідачу ОСОБА_7 на
праві власності належала трикімнатна
квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від 26
квітня 2013 року щодо майна ОСОБА_8,
померлого у липні 2012 року,
зареєстрованого в реєстрі за №945. 08
липня 2013 року вона уклала з
відповідачем договір купівлі-продажу
вказаної квартири, посвідчений
нотаріально та зареєстрований в
реєстрі за № 1374, право власності
зареєстровано рішенням про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень,
індексний номер 3756940 від 08 липня 2013
року. 16 січня 2014 року Київським РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області
відкрито кримінальне провадження по
факту підроблення документів при
отриманні права на спадщину від 26
квітня 2013 року за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Вона
є добросовісним набувачем квартири,
яка не може бути витребувана у неї.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 330, 388, 392 ЦК України, позивачка
ОСОБА_3 просила суд визнати її
добросовісним набувачем спірної
квартири та визнати за неї права
власності на цю квартиру (а.с. 2-5).

Справа розглянута за відсутністю
відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд
визнав, що позивачка ОСОБА_3 є
добросовісним набувачем квартири
АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу
від 08 липня 2013 року, укладеним між
ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець),
посвідченим приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
договору ОСОБА_9 зареєстрованим за №1374.
В решті позову відмовлено (а.с. 35-38).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 30 вересня 2014 року заява
відповідачки ОСОБА_5 про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення (а.с. 63).

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_5 просить заочне рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що судом першої
інстанції порушені норми
процесуального і матеріального права.

В запереченні на апеляційну скаргу
представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
просить скаргу відхилити у зв'язку з
безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_5, пояснення на апеляцію
представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
та представника відповідачки ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість заочного
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню за
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачу ОСОБА_7 на праві власності
належала трикімнатна квартира АДРЕСА_2,
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 квітня 2013
року щодо майна ОСОБА_8, померлого у
липні 2012 року, зареєстрованого в
реєстрі за №945 (а.с. 6-7, 11).

08 липня 2013 року позивачка ОСОБА_3 уклала
з відповідачем ОСОБА_7 договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
посвідчений нотаріально та
зареєстрований в реєстрі за № 1374, право
власності зареєстровано рішенням про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, індексний номер 3756940 від 08
липня 2013 року (а.с. 12-14).

16 січня 2014 року Київським РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області відкрито
кримінальне провадження по факту
підроблення документів при отриманні
права на спадщину від 26 квітня 2013 року
за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358
КК України (а.с. 15).

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено,
що, якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачка ОСОБА_3 є добросовісним
набувачем спірної квартири, оскільки
не знала і не могла знати про те, що
відповідач ОСОБА_7 не мав права
відчужувати цю квартиру.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитись неможливо,
виходячи з наступного.

У пункті 25 постанови № 5 "Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав" від 07
лютого 2014 року Вищий спеціалізований
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ роз'яснив, що
набувач визнається добросовісним, якщо
при вчиненні правочину він не знав і не
міг знати про відсутність у продавця
прав на відчуження майна, наприклад,
вжив усіх розумних заходів, виявив
обережність та обачність для
з'ясування правомочностей продавця на
відчуження майна. При цьому в діях
набувача не повинно бути і необережної
форми вини, оскільки він не лише не
усвідомлював і не бажав, а й не допускав
можливості настання будь-яких
несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом (пункт 3 частини першої статті
388 ЦК) відносяться, зокрема, такі
випадки, як вчинення правочину під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника власника з
другою стороною, тобто у всіх випадках,
коли майно вибуло з володіння поза
волею власника (або законного
володільця).

Набувач не може бути визнаний
добросовісним, якщо на момент вчинення
правочину з набуття майна право
власності в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно було
зареєстроване не за відчужувачем або у
цьому реєстрі був запис про судовий
спір відносно цього майна (обтяження).
Водночас запис у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
право власності відчужувача не є
безспірним доказом добросовісності
набувача.

Відповідач може бути визнаний
добросовісним набувачем за умови, що
правочин, за яким він набув у володіння
спірне майно, відповідає усім ознакам
дійсності правочину, за винятком того,
що він вчинений при відсутності у
продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати
заперечення набувача про його
добросовісність, довівши, що під час
вчинення правочину набувач повинен був
засумніватися у праві відчужувача на
відчуження майна.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана
довести в судовому засіданні
обставини, на які посилалася як на
підставу своїх вимог.

Так, в порушення положень ст. ст. 212, 213, 214
ЦПК України суд першої інстанції не
перевірив належним чином обставини, що
мають значення для правильного
вирішення спору, не дослідив та не дав
оцінки доказам у справі.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку апеляційний суд має законні
підстави для встановлення обставин, що
мають значення для справи, та
дослідження й оцінки наявних у справі
доказів.

Так, заочним рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 20 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
16 червня 2014 року, по цивільній справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом недійсним,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним та скасування державної
реєстрації права власності, позов
ОСОБА_5 задоволено. Суд визнав
недійсним свідоцтво про право на
спадщину від 26 червня 2014 року, виданого
на ім'я ОСОБА_7, визнав недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 від 08 липня 2013 року, скасував
державну реєстрацію прав, зобов'язав
ОСОБА_3 повернути ОСОБА_5 спірну
квартиру, виселив ОСОБА_3 з спірної
квартири, визнав за ОСОБА_5 право
власності на спадщину у вигляді
нерухомого майна в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_8,
померлого у липні 2012 року, а саме спірну
квартиру, та вселив ОСОБА_5 в цю
квартиру (а.с. 47-52, 53-59). Рішення суду
першої інстанції набрало законної сили
16 червня 2014 року.

Судовими рішеннями встановлено, у тому
числі і те, що позивачка ОСОБА_3 володіє
спірним майном незаконно й зобов'язана
повернути його власнику.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» оскільки обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ лише в тому разі,
коли в них беруть участь ті самі особи
або особа, щодо якої встановлено ці
обставини, чи їх правонаступники (ч. З
ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках -
ці обставини встановлюються на
загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3
ст. 61 ЦПК України, мається на увазі
будь-яке судове рішення, яким справа
вирішується по суті, яке ухвалює суд у
порядку цивільного судочинства
(рішення, в тому числі й заочне, або
ухвала, а також судовий наказ), у
порядку господарського судочинства -
відповідно до Господарського
процесуального кодексу України, у
порядку адміністративного судочинства
- відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів вважає, що в порушення
положень ст. ст. 61, 212 ЦПК України суд
першої інстанції помилково не прийняв
до уваги зазначені судові рішення.

Разом із тим згідно зі ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення,
невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав. Загальний
перелік таких способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, суб'єкт порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Як передбачено у п. 24 вказаної
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ під час розгляду позову про
витребування майна відповідач згідно
зі статтею 388 ЦК має право заперечити
проти позову про витребування майна з
його володіння шляхом подання доказів
відплатного придбання ним цього майна
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що він не знав і не міг
знати (добросовісний набувач). У такому
разі пред'явлення зустрічного позову
про визнання добросовісним набувачем
не вимагається і, крім того, не є
належним способом судового захисту
(стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність
набуття - це не предмет позову, а одна з
обставин, що має значення для справи та
підлягає доказуванню за позовом про
витребування майна.

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційного суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що в судовому засіданні не доведено, що
відповідачка ОСОБА_5 порушує права
позивачки ОСОБА_3, права особи, яка
вважає себе власником майна, не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову про визнання добросовісним
набувачем спірного майна, тому у
відповідності до ст. ст. 15, 15 ЦК України
її вимоги не підлягають захисту судом.

Отже вимоги ОСОБА_3 є незаконними,
необґрунтованими й задоволенню не
підлягають.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме ст. ст. 3, 4,
212, 213, 214, 215 ЦПК України, та
матеріального права, а саме, ст. ст. 15, 16,
330, 388 ЦК України, є підставою для зміни
судового рішення й ухвалення нового
рішення про відмовлення у задоволенні
позову про визнання добросовісним
набувачем майна.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити, заочне рішення
Київського районного суду м. Одеси від
12 серпня 2014 року змінити й ухвалити
нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7,
ОСОБА_5 про визнання добросовісним
набувачем майна відмовити.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік