Єдиний унікальний номер 205/8113/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого
судді Скрипник К.О.

при секретарі
Олексієнко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Другої дніпропетровської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про встановлення юридичного факту,
визнання права власності на частину
спільного майна подружжя, зобов`язання
вчинити певні дії, визнання
спадкоємицею, змінення черговості
спадкоємців, визнання права власності
на частину майна в порядку спадкування
за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 24 вересня 2013 року звернулась
до суду з вказаним позовом, в якому
зазначила, що з 1990 року до 24.11.2012 року
вона з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю
та вели спільне господарство. За час
спільного проживання народилася
дитина ОСОБА_2, батьком дитини є ОСОБА_4,
що підтверджується свідоцтвом про
встановлення батьківства від 08.01.1997
року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер
внаслідок нещасного випадку. У 2006 році
позивач разом зі спадкодавцем, ведучі
спільне господарство, придбали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири від 21.07.2006 року, який був
укладений між продавцем ОСОБА_5 та
спадкодавцем. За час спільного
проживання позивач та спадкодавець
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, набували і
наживали майно, вели спільний бюджет,
оплачували комунальні послуги та несли
витрати по ремонту житла, але шлюб не
зареєстрували. За фактом смерті
спадкодавця було порушено кримінальне
провадження за наслідками розгляду
якого винесено постанову про закриття
кримінального провадження, у зв'язку з
відсутністю складу злочину. Після
смерті спадкодавця в першу чергу було
повідомлено позивача, яка була
присутня при впізнанні трупа та в
подальшому зверталася до прокуратури
для отримання дозволу на поховання.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1,
спадкоємцями першої черги за законом є
ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Позивачем здійснено
всі можливі заходи направлені на
встановлення адреси місця проживання
ОСОБА_3. При зверненні до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, позивачу було відмовлено та
запропоновано звернутися до суду для
встановлення факту проживання однією
сім`єю зі спадкодавцем. Встановлення
юридичного факту проживання однією
сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять
років до дня смерті має вагоме значення
для оформлення права на спадщину та
одержання свідоцтва про право на
спадщину. Позивач є спадкоємцем за
законом четвертої черги, так як
проживала однією сім`єю зі
спадкодавцем більше п`яти років до часу
відкриття спадщини. Просила встановити
факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у
квартирі за адресою: АДРЕСА_1 однією
сім`єю без реєстрації шлюбу з 1990 року до
24.11.2012 року; визнати за нею право
власності на частку в спільному майні
подружжя, а саме, на ? частину квартири
АДРЕСА_1; зобов`язити Другу
дніпропетровську державну нотаріальну
контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про
право власності на частку в спільному
майні подружжя в разі смерті одного з
подружжя на частку в спільному майні
подружжя, яке становить ? частину
квартири АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_1
спадкоємицею четвертої черги після
смерті ОСОБА_4; змінити черговість
одержання права на спадкування ОСОБА_1
з четвертої черги на першу чергу
спадкоємців за законом та визнати її
спадкоємцем першої черги за законом з
іншими спадкоємцями цієї черги після
смерті ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1, в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_4.

Ухвалою від 26 листопада 2013 року до
участі в справі в якості
співвідповідача залучений ОСОБА_3.

Позивач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали і просили їх задовольнити. В
обґрунтування позовних вимог
посилалися на обставини, викладені у
позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник в судовому засіданні
позовні вимоги визнали та не
заперечували проти їх задоволення.

Співвідповідач ОСОБА_3 та його
представник в судовому засіданні
позовні вимоги не визнали в повному
обсязі та заперечували проти їх
задоволення. Суду пояснили, що
обставини на які посилається позивачка
в позовній заяві, не відповідають
дійсності, оскільки з ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_1 постійно проживав
лише його син ОСОБА_2 про якого він
особисто піклувався, ніс батьківський
обов`язок щодо виховання та
матеріального забезпечення. Натомість,
позивач разом з ОСОБА_4 однією сім`єю не
проживали, спільне господарство не
вели, відносин, що притаманні подружжю
не мали.

Представник співвідповідача
Другої дніпропетровської державної
нотаріальної контори у судове
засідання не з`явився, про день і час
проведення слухання справи
повідомлявся належним чином, письмово
просили слухати справу у відсутність
їх представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, вивчивши
матеріали справи, адміністративний
матеріал № 673347 по факту скоєння
адміністративного правопорушення
ОСОБА_4 передбаченого статтею 173-2 КпАП
України вважає, що позов не підлягає
задоволенню по наступних підставах.

При розгляді даної справи суд бере до
уваги Постанову Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,
суд розглядає справи проживання однією
сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 21.07.2006 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
за реєстровим № 3819 (а.с.14,15).

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є
синами ОСОБА_4 (а.с.10,61).

Встановлено, що ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с.13).

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка, вона з 1990 року і до 24.11.2012
року проживала однією сім`єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_4. За час
спільного проживання у них у 1996 році
народилася дитина ОСОБА_2. Вказувала, що
вони зі спадкодавцем були пов'язані
спільним побутом, мали взаємні права та
обов'язки, набували і наживали майно,
вели спільний бюджет, оплачували
комунальні послуги та у період
спільного проживання придбали
квартиру АДРЕСА_1. За фактом смерті
спадкодавця було порушено кримінальне
провадження, за наслідками розгляду
якого винесено постанову про закриття
кримінального провадження, у зв'язку з
відсутністю складу злочину.

Разом з тим, доводи позивачки про
те, що вона з ОСОБА_4 проживала однією
сім»єю з 1990 року і до дня його смерті є
неспроможними і повністю
спростовуються матеріалами справи.

Метою встановлення факту
проживання однією сім'єю є оформлення
спадщини, що залишилася після смерті
ОСОБА_4

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Тобто, при вирішенні спору про
встановлення факту проживання однією
сім"єю мають враховуватись усі вище
перераховані докази в сукупності.
Причому кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень ( ст.. 58, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України,
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

На підтвердження позовних вимог,
позивачка подала акт, складений
комісією КЖЕП 25, згідно якого
вбачається, що ОСОБА_4 проживав разом з
ОСОБА_1 та їх сином у квартирі АДРЕСА_1
до моменту його смерті та ОСОБА_1
продовжує проживати у вказаній
квартирі та сплачує комунальні послуги
(а.с.37). Однак, до вказаного акту суд
ставиться критично, оскільки по перше,
не можливо встановити з якого часу вони
проживали разом, а по друге, даний акт
не є доказом того, що вказані в ньому
особи проживали як подружжя та вони
були пов»язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки.

Суд також не бере до уваги в якості
належних доказів в підтвердження
позовних вимог квитанції з оплати
комунальних послуг за спірну квартиру,
оскільки згідно наданих позивачем
квитанцій вбачається, що платником
комунальних послуг є ОСОБА_4, та жодних
вказівок, що саме ОСОБА_1 приймала
участь в оплаті комунальних послуг
квитанції не містять.

В судовому засіданні були
допитані свідки, як з боку позивача, так
і з боку відповідача ОСОБА_3

Так, допитаний в якості свідка з
боку позивача ОСОБА_6, свідчив, що
працював разом з померлим ОСОБА_4 та
познайомився з позивачкою, коли ОСОБА_4
запросив його у гості. Пояснив, що він
та ОСОБА_4 отримали однокімнатну
квартиру по АДРЕСА_2, він часто заходив
до нього в гості і бачив, що позивачка
готувала для них їжу. Стосовно
проживання саме в квартирі АДРЕСА_1
свідок свідчень жодних не надав.

Свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою
позивачки, свідчила, що була в гостях у
ОСОБА_4 та ОСОБА_1, проживали вони разом
як сім`я.

Свідок ОСОБА_9, який є сином від
першого шлюбу позивачки, свідчив, що
знає померлого з 10 років, проживали
однією сім`єю та всі разом переїхали у
квартиру на ж/м Парус. Вказав, що ОСОБА_1
та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю.

Однак, суд ставиться критично до
показань цього свідка, оскільки вважає
його зацікавленою особою.

Суд звертає увагу, що згідно
наданих свідчень свідків, на які суд
звернув вище, не можливо встановити той
факт, що позивачка проживала однією
сім`єю з ОСОБА_4 з 1990 року по 24.11.2012 року.

Разом з тим, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Також, вищевказані свідчення свідків
спростовуються матеріалами справи,
адміністративними матеріалами № 673347
по факту скоєння адмінправопорушення
ОСОБА_4 передбаченого статтею 173-2 КпАП
України, показами сусідів, які
проживали в одному будинку з померлим,
а також показами вчителя школи, в якій
навчався безпосередньо син померлого
ОСОБА_2.

Так, допитаний в судовому засіданні
свідок з боку відповідача ОСОБА_10, яка
була сусідкою померлого, свідчила, що
померлий жив разом з сином ОСОБА_2,
самостійно придбав квартиру, а
позивачку в цій квартирі свідок бачила
лише декілька разів за вісім років.
Позивачка стала проживати у квартирі
лише після смерті ОСОБА_4. Свідок
пояснила, що до смерті ОСОБА_4 казав, що
у нього є жінка, однак вона зловживає
спиртними напоями та проживає окремо.
Пояснила, що ОСОБА_4 турбувався за сина,
а коли у неї трапився конфлікт з ОСОБА_2,
то вона пішла до школи, де він навчався
і розмовляла з завучем, яка казала, що
ОСОБА_2 виховує один батько.

Свідок ОСОБА_13, також сусідка,
свідчила, що тривалий час ОСОБА_4 жив з
сином, робив ремонт, позивачка прожила
в квартирі недовго приблизно місяць, а
потім жила окремо та декілько разів за
весь час, зокрема на день народження,
приїзджала до сина. Пояснила, що вона
пом»ятає, як до неї звернувся ОСОБА_4 з
проханням дати свідчення в суді,
оскільки він подавав позов до суду про
стягнення аліментів з мати дитини на
утримання сина ОСОБА_2, однак аліментів
не присудили. Знає, що ОСОБА_4
матеріально допомагала сестра, яка
проживає за кордоном.

Свідок ОСОБА_14, вчителька ОСОБА_2,
свідчила, що позивачку в школі ніколи
не бачила, тільки батька, а сам ОСОБА_2
казав, що він проживав разом з батьком.
Свідок спілкувалася з класним
керівником ОСОБА_2, яка також зазначала,
що мати ОСОБА_2 з ним не проживає.

Свідок ОСОБА_15, сусідка, також
свідчила, що ОСОБА_4 проживав разом з
сином, позивачку бачила десь один раз
на рік. Також, пояснила в судовому
засіданні, що позивачка просила її, щоб
вона в суді свідчила неправду, а саме,
що вона постійно проживала разом з
померлим.

У судовому засіданні у якості
свідка була допитана ОСОБА_2, яка є
рідною сестрою померлого, яка постійно
проживає в Швеції та є громадянкою
Швеції. Свідчила, що ОСОБА_2 втік від
матері до батька, з яким продовжував
постійно проживати до дня смерті її
брата. ОСОБА_4 продав однокімнатну
квартиру по АДРЕСА_2. Після смерті їх
матері, свідок відмовилась від
спадщини на користь брата, додала
грошей та він купив квартиру АДРЕСА_1.
Свідок пояснила, що вона постійно
допомагала брату, відкрила валютний
рахунок та перераховувала гроші, зі
слів ОСОБА_4, позивачка матеріально не
допомагала. Також, пояснила, що
померлий не кохав позивачку, не впускав
її до квартири, оскільки не хотів її
бачити. У 2008 році свідок приїхала до
брата в гості на 2 тижня, та проживав
брат тільки з сином, без позивачки.
Пояснила, що брат їй говорив про те, що
позивачка разом з сином хотіли зробити
її брата бомжом. Також, пояснила в
судовому засіданні, що брат її не
знаходився в безпорадному стані, він
самостійно все робив.

Крім показань вищезазначених свідків,
доводи позивачки спростовуються
адміністративним матеріалом № 673347 по
факту скоєння адмінправопорушення
ОСОБА_4 передбаченого статтею 173-2 КпАП
України.

Так, 31.07.2012 року відносно ОСОБА_4 був
складений протокол по факту скоєння

адмінистративного правопорушення
передбаченого статтею 173-2 КпАП України.
В цьому протоколі квазана адреса місця
проживання правопорушника, а саме:
АДРЕСА_1.

З вказаного адміністративного
матеріалу вбачається, що робітників
міліції викликав неповнолітній син
правопорушника. Згідно рапорту
інспектора міліції Ленінського РВ ДМУ
УМВС України, письмових пояснень
самого неповнолітнього ОСОБА_2,
письмових пояснень правопорушника
вбачається, що ОСОБА_2 та його батько
жили в двох.

Крім того, в матеріалах про
адміністративне правопорушен маються
також письмові пояснення мати ОСОБА_2, в
яких вона особисто пише, що її син
ОСОБА_2 проживає з батьком ОСОБА_4. Крім
того, в заяві зазначила своє місце
проживання: АДРЕСА_3.

Також, доводи позивачки спростовуються
письмовими доказами, зокрема,
характеристикою на випускника 9-В
классу КЗО «СЗШ №54» ДМР ОСОБА_2 (а.с.117), з
якої вбачається, що ОСОБА_2 виховувся в
неповній сім»ї, мешкає з батьком.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позову, суд виходить із
того, що ОСОБА_1 не надала суду жодних
інших доказів на підтвердження факту
її проживання зі спадкодавцем однією
сім`єю з 1990 по 24.11.2012 року, про їхній
зв`язок спільним побутом, наявність
взаємних прав та обов`язків, ведення
спільного домашнього господарства,
тобто, не встановлено, що їх відносини
носили усталений характер, що
притаманний подружжю.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК
України: кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу;
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі;
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
у справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, аналізуючи здобуті по
справі докази, суд приходить до
висновку, що вимоги ОСОБА_1 про
встановлення факту сумісного
проживання однією сім`єю є
недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Статтею 60 СК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї, а також
наявність усталенних відносин.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК
України слід виходити з того, що
указана норма поширюється на випадки,
коли чоловік і жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю, а також якщо вони
проживають однією сім'єю без шлюбу в
період, протягом якого придбано спірне
майно.

Отже, якщо сторони й перебували у
фактичних шлюбних відносинах, але не
проживали разом на період придбання
спірного майна, незалежно від причин,
положення статті 74 СК України на ці
правовідносини не поширюється.

Тому, в судовому засіданні позивачем не
доведено та судом не встановлено, що
позивач разом з померлим проживали
разом, однією сім»єю, на період
придбання спірної квартири, що вони
вели спільне господарство та мали
спільний сімейний бюджет, тобто, не
встановлено, що їх відносини носили
усталений характер, що притаманний
подружжю.

Таким чином, позовні вимоги в частині
визнання за позивачем право власності
на частку в спільному майні подружжя, а
саме, на ? частину квартири АДРЕСА_1 не
підлягають задоволенню у зв`язку з
недоведеністю.

У в зв»язку з чим, вимоги позивачки в
частині зобов`язання Другої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори видати ОСОБА_1
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя на частку
в спільному майні подружжя, яке
становить ? частину квартири АДРЕСА_1 є
необгрунтованими та безпідставними.

Як зазначено вище, ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Після його смерті
відкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1, яка належала йому на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 21.07.2006
року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, за
реєстровим № 3819.

За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК
України спадкування є перехід прав та
обовязків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обовязки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК
України спадкоємець за заповітом або
за законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її.

При вирішенні спору про право на
спадкове майно, з урахуванням
зазначених положень закону, доведенню
у цих правовідносинах підлягають
обставини щодо: належності майна
спадкодавцю; права на спадкування за
заповітом чи за законом; факту
прийняття спадщини; кола спадкоємців,
які прийняли спадщину та розмір їх
часток у праві власності на спадкове
майно.

Згідно матеріалів спадкової, справи
заведеної Другою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою,
вбачається, що після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, з заявою про
прийняття спадщини 19.12.2012 року
звернувся ОСОБА_2, 26 травня 2013 року
ОСОБА_3, 24 травня 2013 року ОСОБА_1 (а.с.49-75).

Згідно ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово та кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, спадкоємцями першої черги
після смерті ОСОБА_4 є його сини ОСОБА_2
та ОСОБА_3, які прийняли спадщину
відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України,
оскільки у встановлений законом строк
звернулися до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини.

Враховуюче вищевикладене, суд
приходить до висновку, що вимоги
позивачки в частині визнання її
спадкоємицею четвертої черги після
смерті ОСОБА_4 не підлягають
задоволенню, оскільки по перше,
четверта черга спадкоємців померлого
ОСОБА_4 не закликається, так як є
спадкоємці першої черги за законом, а
по друге, позивачка не довела суду, що
вона проживала зі спадкодавцем однією
сім»єю не менш як п»ять років до часу
відкриття спадщини.

Суд зауважує, що проживання жінки та
чоловіка однією сім`єю без реєстрації
шлюбу хоча і створює для них певні
майнові права та обов`язки, але не
наділяє її статусом подружжя, а тому
права на спадкування у першій черзі
вони мати не можуть. Юридичним
наслідком встановлення факту
проживання однією сім'єю позивача з
ОСОБА_4, був намір отримати право на
спадкування за законом разом зі
спадкодавцями першої черги, і оскільки
фактично спадщина вже прийнята його
синами, навіть встановлення факту
проживання однією сім'єю не
породжуватиме жодних юридичних
наслідків.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України
фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Враховуючи, що позивачка не довела
суду, що вона проживала зі спадкодавцем
однією сім»єю не менш як п»ять років до
часу відкриття спадщини, позовні
вимоги в частині зміни черговості
спадкоємців є необгрунтованими та
безпідставними.

З огляду на вищезазначене,
відповідно вимоги позивача в частині
визнання за нею право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4, не підлягають задоволенню.

Отже, враховуюче вищевикладене,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги є незаконними,
необгрунтованими, такими, що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
оплачені позивачем, судом залишено без
задоволення, позивач не звільнений від
їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 256-259
ЦПК України, ст.ст. 1218, 1261, 1268 ЦК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Другої дніпропетровської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про встановлення юридичного факту,
визнання права власності на частину
спільного майна подружжя, зобов`язання
вчинити певні дії, визнання
спадкоємицею, змінення черговості
спадкоємців, визнання права власності
на частину майна в порядку спадкування
за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Суддя
К.О. Скрипник