МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
________________________________________________________________________
_________________________________________
Справа № 521/6878/14-ц
Номер провадження №2/521/4799/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого - судді Жуган Л.В.,

при секретарі судового засідання -
Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, визнання права власності,
визначення порядку користування
спільним майном та усунення перешкод у
користуванні майном та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів
удаваними, поділ спільного майна
подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м.
Одеси 1305.2014 року звернулась позивач
ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя, визнання
права власності, визначення порядку
користування спільним майном та
усунення перешкод у користуванні
майном. Обґрунтовуючи свої вимоги
позивач зазначила, що 16.02.2007 року уклала
з відповідачем шлюб, який був
зареєстрований Першим відділом РАЦС
Малиновського районного управління
юстиції м. Одеси, актовий запис №66. Від
шлюбу сторони мають неповнолітнього
сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням
Малиновського районного суду м.
Одеси від 12.03.2014 року шлюб між сторонами
розірвано. ОСОБА_2 вказує, що за час
шлюбу вони з відповідачем, на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного
15.11.2011 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_3, посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, придбали
квартиру АДРЕСА_1, придбану квартиру
зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 Вказана
квартира є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, але
відповідач проживає в ній сам, та
вважає її своєю особистою власністю.

ОСОБА_3 проживає в зазначеній квартирі
один та перешкоджає позивачу разом із
їх спільним сином там проживати, змінив
замки на вхідних дверях, не впускає в
квартиру. Так як спірна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв.м.,
житловою площею 40,4 кв.м., складається зі
трьох житлових кімнат площею 12,8 кв.м.,
10,8 кв.м., 16.8 кв.м., а житлова кімната
площею 16,8 кв.м. є прохідною, позивач
вважає доцільним визнати порядок
користування квартирою, виділивши їй
із сином дві кімнати площею 16,8 кв.м. та
12,8 кв.м., а кімнату площею 10,8 кв.м.
виділити у користування позивачу.

У зв'язку із тим, що згода щодо
розподілу майна між сторонами в
позасудовому порядку не досягнута,
позивач за остаточно уточненими
позовними вимогами просить:

- здійснити поділ спільного майна
подружжя;

- виділити у власність ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1;

- визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, виділивши у
користування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
сину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, дві кімнати
площею 16,8 кв.м. та 12,8 кв.м., а кімнату
площею 10,8 кв.м. - виділити ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4;

- зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, не
перешкоджати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у
користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду
зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя була об'єднана в одне
провадження із позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, визначення порядку
користування спільним майном та
усунення перешкод у користуванні
майном.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3
уточнив свої вимоги, та подав
остаточний зустрічний позов до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ
спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що він
раніше ходив у рейси та непогано
заробляв, грошові кошти за нього
отримувала його дружина ОСОБА_2 та
витрачала їх на придбання квартир. За
час шлюбу вони з ОСОБА_2 набули наступне
спільне майно: трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1; трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_2; кімнату в комунальній
квартирі АДРЕСА_3; кімнату в
комунальній квартирі АДРЕСА_4.

Перед придбанням квартири АДРЕСА_2,
ОСОБА_2 продала їх з ОСОБА_3
двохкімнатну квартиру ОСОБА_12, та на ці
кошти потім і була придбана
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2, яку
ОСОБА_2 зареєструвала на
співвідповідачку - свою матір ОСОБА_4

Кімнату в комунальній квартирі
АДРЕСА_4, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6, але
не шляхом укладення договору
купівлі-продажу, а шляхом підписання
нотаріально посвідченого договору
дарування №1-154 від 20.02.2014 року. ОСОБА_3
вказує, що ОСОБА_2 оформила право
власності на зазначену квартиру на
підставі договору дарування для
виведення майна з кола спільного майна
подружжя, яке підлягає розділу.

Позивач ОСОБА_3 також зазначає, що таким
же способом ОСОБА_2 придбала за його
кошти кімнату в комунальній квартирі
АДРЕСА_3, у свого брата ОСОБА_5, шляхом
підписання нотаріально посвідченого
договору дарування №1742 від 28.05.2013 року.

Крім того, на ім'я ОСОБА_2 оформлені
автомобіль марки "Фольксваген гольф",
1980 року випуску, державний номер НОМЕР_1
та причіп до легкового автомобілю
бортовий, 1993 року випуску, державний
номер НОМЕР_2 - які придбані сторонами
під час шлюбу.

Посилаючись на вищевикладені
обставини, відповідач по первинному
позову та позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_3 просить суд:

- визнати договори дарування квартир -
АДРЕСА_3, зареєстрований за №1742 від
28.05.2013 року, та АДРЕСА_4, зареєстрований
за №1-154 від 20.02.2014 року - удаваними;

- визнати договори дарування квартир -
АДРЕСА_3, зареєстрований за №1742 від
28.05.2013 року, та АДРЕСА_4, зареєстрований
за №1-154 від 20.02.2014 року - договорами
купівлі-продажу;

- визнати квартиру АДРЕСА_2, такою, що
придбана на спільні гроші ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, і такою, що підлягає включенню в
перелік спільного майна подружжя;

- виділити ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1,
однокімнатну квартиру (комуну)
АДРЕСА_3, вартістю 200000 грн., автомобіль
марки "Фольксваген гольф", державний
номер НОМЕР_1, вартістю 10000 грн., - та
визнати за ним право власності на це
майно;

- виділити ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2,
вартістю 400000 грн., однокімнатну
квартиру (комуну) АДРЕСА_4, вартістю 210000
грн., причіп до легкового автомобілю
бортовий, 1993 року випуску, державний
номер НОМЕР_2, вартістю 5000 грн. - та
визнати за нею право власності на це
майно.

Представник позивача за первісним
позовом ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_13
в судовому засіданні первісні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі, в
задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3
просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 по первинному позову
та як позивач за зустрічним позовом, і
його представник за довіреністю -
ОСОБА_14 в судовому засіданні
зустрічний позов підтримали, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
просили відмовити.

Представник відповідача за зустрічним
позовом ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_13
в судовому засіданні зустрічні вимоги
ОСОБА_3 не визнав, просив в їх
задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, повідомлений судом про
дату, час та місце розгляду справи
належним чином. В процесі розгляду
справи ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_3
визнавав в частині визнання договору
дарування квартири (комуни) АДРЕСА_3, -
удаваним та визнання його договором
купівлі-продажу. Також 06.11.2014 року
ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд
справи за його відсутність, де
зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3
стосовно удаваного правочину визнає
повністю і підтверджує факт фактичного
продажу ним квартири ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилась, повідомлена судом про
дату, час та місце розгляду справи
належним чином, про причини своєї
неявки суд не сповістила.

Дослідивши матеріали справи, надавши
оцінку поданим доказам, заслухавши
пояснення учасників судового процесу,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 та
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3
підлягають частковому задоволенню, з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
16.02.2007 року ОСОБА_2 уклала шлюб із
ОСОБА_3, шлюб зареєстровано Першим
відділом РАЦС Малиновського РУЮ м.
Одеси, актовий запис №66.

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження, виданим
04.10.2007 року Відділом РАЦС Київського
РУЮ у м. Одесі, актовий запис №1619.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 12.03.2014 року шлюб між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 - розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто; 4) житло,
набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду"; 5) земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового
Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" №11 від 21.12.2007 року визначено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст.
368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Визначаючи обсяг спільно нажитого
сторонами майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, суд виходить із
наступного.

За позивачем ОСОБА_3 зареєстровано
право власності на квартиру АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу від
15.11.2011 року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_11,
зареєстрованим в реєстрі за №4243, що
підтверджується копією зазначеного
договору, та витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно КП
"ОМБТІ та РОН" №32217679 від 28.11.2011 року.

У зв'язку із тим, що зазначена квартиру
була придбана ОСОБА_3 в період шлюбу із
ОСОБА_2, суд вважає, що вищезазначена
квартира, є спільною сумісною
власністю подружжя.

За ст. 63 СК України дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

У зв'язку із вищевикладеним, суд визнає
за ОСОБА_15 в порядку поділу спільного
майна подружжя право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Вимоги ОСОБА_15 щодо виділення їй у
власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1,
задоволенню не підлягають, оскільки
суду не надано доказів в підтвердження
можливості виділення такої частини в
натурі відповідно до вимог ЦК України.

Судом встановлено, що між сторонами
виникли спірні правовідносини з
приводу порядку користування вказаною
квартирою.

Згідно технічного паспорту,
виготовленого КП "ОМБТІ та РОН" 13.10.2011
року, судом встановлено, що квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв.м.,
житловою площею 40,4 кв.м., розташована на
другому поверсі п'ятиповерхового
будинку, та складається із: житлової
кімнати - 12,8 кв.м., житлової кімнати
площею 10,8 кв.м., житлової кімнати площею
16,8 кв.м., балкону площею 0,8 кв.м, кухні
площею 5,6 кв.м., ванної площею 2,0 кв.м,
туалету площею 1,0 кв.м., комори 1,0 кв.м.,
коридорів площею 5,0 кв.м. та 1,3 кв.м. З
технічного паспорту вбачається, що у
спірній ізольованими є житлова кімната
площею 12,8 кв.м. та житлова кімната
площею 10,8 кв.м., а третя житлова кімната
площею 16,8 кв.м. не є ізольованою, та
являється прохідною.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в Постанові №2 від 12.04.1985 року
"Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового Кодексу України" суд вправі
задовольнити вимогу члена сім'ї
наймача про поділ жилого приміщення,
якщо жилу площу, що припадає на нього
може бути виділено у вигляді
ізольованого приміщення, яке
складається з однієї або кількох
кімнат, розмір якого не менше
встановленого для надання одній особі.
При поділі жилого приміщення за
вимогою члена сім'ї наймача йому може
бути виділено ізольоване жиле
приміщення за розміром, меншим за жилу
площу, що припадає на нього.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що при визначенні порядку користування
квартирою особі може бути виділено в
особисте користування лише ізольоване
приміщення житлової кімнати.

На підставі цього, запропонований
позивачем ОСОБА_15 порядок користування
квартирою, шляхом виділення в
користування відповідачу ОСОБА_3
житлової кімнати площею 10,8 кв.м., а
позивачу ОСОБА_15 та сину ОСОБА_8, 2007 р.н.,
- ізольованої житлової кімнати площею
12,8 кв.м. та прохідної житлової кімнати
площею 16,8 кв.м., - не може бути
задоволений судом. Виділення в
користування ОСОБА_15 разом із сином
двох житлових кімнат, одна з яких є
прохідною також до кімнати, яка
підлягає виділенню ОСОБА_3, є
неприпустимим, так як це бути
погіршувати права та охоронювані
законом інтереси всіх користувачів
квартири АДРЕСА_1.

Статтею 16 ЦК України передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів, а саме:1) визнання права; 2)
визнання правочину недійсним; 3)
припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд також може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Враховуючи, що між сторонами виник спір
про порядок користування квартирою, а
також з урахуванням того, що у
зазначеній квартирі є лише дві
ізольовані кімнати, суд вважає
можливим захистити права позивача
ОСОБА_15 на користування квартирою, та
визначити порядок користування
приміщеннями спірної квартири АДРЕСА_1,
за наступним варіантом, а саме:
виділити у користування ОСОБА_2 та сину
ОСОБА_8 - кімнату площею - 12,8 кв.м.,
виділити ОСОБА_3 у користування кімнату
площею 10,8 кв.м., а кімнату площею 16,8
кв.м., балкон, кухню, ванну, туалет,
коридори, комору - залишити у спільному
користуванні сторін.

Оскільки право власності позивача
ОСОБА_15 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
є незаперечним та таким, що набуто з
правових підстав, суд вважає, що
відповідач ОСОБА_3 не має права
перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні
квартирою АДРЕСА_1, згідно
встановленого судом порядку
користування.

Судом встановлено, що за ОСОБА_2
зареєстровано право власності на 183/1000
частин квартири АДРЕСА_3, що
підтверджується Інформацією з Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна №23416633 від 24.06.2014 року.

Право власності на 183/1000 частин
квартири АДРЕСА_3, зареєстровано за
ОСОБА_2 на підставі договору дарування
від 28.05.2013 року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_16,
зареєстрованого в реєстрі за №1742.
Згідно зазначеного договору дарування
ОСОБА_5, як дарувальник, подарував, а
ОСОБА_2, як обдаровувана, прийняла у дар
183/1000 частин квартири АДРЕСА_3.

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_5
визнав позовні вимоги ОСОБА_3 в цій
частині, та пояснив суду, що він дійсно
продав своїй сестрі ОСОБА_2 183/1000 частин
квартири АДРЕСА_3, але оформили вони
такий правочин шляхом підписання між
ними договору дарування від 28.05.2013 року.
ОСОБА_5 також подав суду письмову заяву,
де зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3
стосовно удаваного правочину визнає
повністю і підтверджує факт фактичного
продажу ним квартири ОСОБА_2

Статтею 235 ЦК України визначено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
06.11.2009 року за удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

За ст. 174 ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову.

Згідно п.11 Пленуму Верховного Суду
України "Про судове рішення у цивільній
справі" у разі визнання відповідачем
позову, яке не суперечить закону, не
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд у мотивувальній частині
рішення може вказати лише про визнання
позову та прийняття його судом.

В процесі розгляду справи не
встановлено обставин порушення прав,
свобод чи інтересів інших осіб,
визнанням позову відповідачем ОСОБА_17

Позивачем за первісним позовом та
відповідачем за зустрічним позовом
ОСОБА_15 не надано суду доказів, які б
спростовували обставини визнані
ОСОБА_17, тому відсутні підстави для не
прийняття судом визнання частини
позовних вимог ОСОБА_5

На підставі вищезазначеного суд
встановлює, що ОСОБА_15 та ОСОБА_17 28.05.2013
року оформили удаваний договір
дарування 183/1000 частин квартири
АДРЕСА_3, та з досліджених судом
обставин встановлено, що в дійсності
ОСОБА_17 продав, а ОСОБА_15 купила спірне
нерухоме майно.

У зв'язку із цим, суд визнає договір
дарування 183/1000 частин квартири АДРЕСА_3
від 28.05.2013 року, укладений, між ОСОБА_5,
як дарувальником, та ОСОБА_2, як
обдаровувана, - удаваним, та визнає цей
договір - договором купівлі-продажу. Та
у зв'язку з цим, суд вважає, що 183/1000
частин квартири АДРЕСА_3, придбані
ОСОБА_15 в період шлюбу із ОСОБА_3, - є
спільним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Судом встановлено, що за ОСОБА_2
зареєстровано право власності на 190/1000
частин квартири АДРЕСА_4, що
підтверджується Інформаційною
довідкою з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, щодо об'єкта
нерухомого майна №23412179 від 24.06.2014 року.

Право власності на 190/1000 частин
квартири АДРЕСА_4, зареєстровано за
ОСОБА_2 на підставі договору дарування
від 20.02.2014 року, посвідченого державним
нотаріусом Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_7, та
зареєстровано в реєстрі за №1-154. Згідно
зазначеного договору дарування ОСОБА_6,
як дарувальник, подарувала, а ОСОБА_2, як
обдаровувана, прийняла у дар 190/1000
частин квартири АДРЕСА_4.

ОСОБА_3 вказує, що це нерухоме майно
ОСОБА_2 також фактично придбала у
ОСОБА_6, тому даний договір є удаваним,
оскільки насправді є договором
купівлі-продажу, але відповідних та
належних доказів, на підтвердження
цього суду не надав.

Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Та згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_15, як одна із сторін спірного
правочину, обставини його удаваності
заперечувала, а інша сторона правочину
- відповідач ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилась, жодних пояснень та заяв
суду не надала.

Оскільки відсутні будь-які докази, які
б підтверджували доводи та вимоги
ОСОБА_3, а доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, суд
відмовляє в задоволенні зустрічних
вимог в частині визнання удаваним
договору дарування 190/1000 частин
квартири АДРЕСА_4, зареєстрованого за
№1-154 від 20.02.2014 року, та визнання його
договором купівлі-продажу.

З досліджених судом доказів, суд
вважає, що вимоги ОСОБА_3 про визнання
квартири АДРЕСА_2, такою, що придбана на
спільні гроші ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і такою,
що підлягає включенню в перелік
спільного майна подружжя - не
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 01.03.2013 року,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_18,
зареєстрованого в реєстрі за №1-328,
ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_12 купив
квартиру АДРЕСА_5. Із зазначеного
договору вбачається, що квартира
АДРЕСА_5, належала ОСОБА_15 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
Першою Одеською державною
нотаріальною конторою, 04.09.2009 року,
реєстраційний №4-7987, зареєстровано в КП
"ОМБТІ та РОН" в книзі №719пр, на стор.
№134, за р. №135, та зареєстрованому в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно за реєстраційним №28182459.
Договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_5, був вчинений ОСОБА_15 за згодою
її чоловіка - ОСОБА_3

Згідно свідоцтва, виданого 12.11.2013 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_19,
зареєстрованого в реєстрі за №2744,
вбачається, що відповідно до ст. 62
Закону України "Про виконавче
провадження" та на підставі ОСОБА_20 про
проведені прилюдні торги,
затвердженого Першим Малиновським
ВДВС Одеського МУЮ 11.10.2013 року,
нотаріусом посвідчено, що ОСОБА_21
належить на праві власності майно, що
складається з: трикімнатної квартири
АДРЕСА_2, загальною площею 59,2 кв.м.,
житловою - 32,8 кв.м., зареєстрованої КП
"ОМБТІ та РОН" в книзі 654пр на сторінці 94,
номер запису 106, реєстраційний номер в
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 16066051, яка придбана ОСОБА_21 за 284750
грн.

В судовому засіданні відповідач по
зустрічному позову - ОСОБА_21 вказувала,
що особисто придбала спірну квартиру
за власні кошти. Надані до матеріалів
справи виписки з банківських рахунків
на ім'я ОСОБА_21 підтверджують
наявність у неї грошових коштів,
достатніх для придбання спірної
квартири у спірний період.

Допитаний в судовому засідання в
якості свідка покупець квартири
АДРЕСА_5, ОСОБА_12 вказував, що придбав цю
квартиру у ОСОБА_15, яка повідомила йому,
що метою її продажу є придбання нею
більшої квартири для проживання сім'ї.

Свідок ОСОБА_20, який є другом ОСОБА_3,
пояснив суду, що сама ОСОБА_15
повідомила йому, що вони з чоловіком
придбали трьохкімнатну квартиру по
вул. М. Малиновського, у м. Одесі.

Суд не приймає до уваги пояснення
вказаних свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_20, так
як вони прямо не підтверджують факту
придбання особисто ОСОБА_2 та/або за
спільні кошти спірної квартири АДРЕСА_2
та такі пояснення спростовуються
дослідженими судом письмовими
доказами, а саме: матеріалами
проведення Першим Малиновським ВДВС
Одеського МУЮ прилюдних торгів щодо
реалізації квартири АДРЕСА_2, та
придбання її з торгів ОСОБА_21;
наявністю у ОСОБА_21 грошових коштів.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_15
продала квартиру АДРЕСА_5, та отримала
гроші за її продаж 01.03.2013 року, а спірна
квартира АДРЕСА_2, була придбана ОСОБА_21
на аукціоні лише в жовтні 2013 року.

При таких обставинах, суд не вбачає
причинно-наслідкового між продажем
ОСОБА_15 квартири АДРЕСА_5, та придбанням
ОСОБА_21 на аукціоні спірної квартири
АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 не надано жодних інших доказів
та доведено суду, що спірна квартира
АДРЕСА_2, була придбана за їх спільні з
ОСОБА_15 грошові кошти, тому підстав для
визнання її спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_3 немає.

Судом встановлено, що під час шлюбу
подружжям ОСОБА_15 та ОСОБА_3 також
придбано: автомобіль марки
"Фольксваген гольф", 1980 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_3, виданим РЕВ №2 при УДАІ ГУМВС
України в Одеській області на ім'я
ОСОБА_15; причіп до легкового автомобілю
бортовий, 1993 року випуску, державний
номер НОМЕР_2, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_4, виданим
РЕВ №2 при УДАІ ГУМВС України в
Одеській області на ім'я ОСОБА_15

У зв'язку із цим, та на підставі ст. 60 СК
України суд визнає автомобіль марки
"Фольксваген гольф", 1980 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 та причіп до
легкового автомобілю бортовий, 1993 року
випуску, державний номер НОМЕР_2 -
спільним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Враховуючи те, що сторонами не
досягнуто домовленості щодо дійсної
вартості та порядку поділу майна: 183/1000
частин квартири АДРЕСА_3, автомобілю
марки "Фольксваген гольф", 1980 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 та
причепу до легкового автомобілю
бортового, 1993 року випуску, державний
номер НОМЕР_2, які визнані судом
спільним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, суд враховуючи ст. 70 СК України
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо
поділу вказаного майна задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 202, 203, 209-215, 218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя,
визнання права власності, визначення
порядку користування спільним майном
та усунення перешкод у користуванні
майном - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв.м.,
житловою площею 40,4 кв.м., що складається
з: житлової кімнати - 12,8 кв.м., житлової
кімнати площею 10,8 кв.м., житлової
кімнати площею 16,8 кв.м., балкону площею
0,8 кв.м, кухні площею 5,6 кв.м., ванної
площею 2,0 кв.м, туалету площею 1,0 кв.м.,
комори 1,0 кв.м., коридорів площею 5,0 кв.м.
та 1,3 кв.м.

Визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, виділивши у
користування ОСОБА_2, 1978 року
народження та сину ОСОБА_8, 2007 року
народження - кімнату площею - 12,8 кв.м.,
виділити ОСОБА_3, 1970 року народження у
користування кімнату площею 10,8 кв.м.,
кімнату площею 16,8 кв.м., балкон, кухню,
ванну, туалет, коридори, комору -
залишити у спільному користуванні
сторін.

Зобов'язати ОСОБА_3, 1970 року народження
не перешкоджати ОСОБА_2, 1978 року
народження у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, згідно встановленого судом
порядку користування.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
договорів удаваними, поділ спільного
майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати договір дарування 183/1000 частин
квартири АДРЕСА_3 від 28.05.2013 року,
укладений, між ОСОБА_5, як
дарувальником, та ОСОБА_2, як
обдаровувана - удаваним, та визнати цей
договір - договором купівлі-продажу.

Визнати 183/1000 частин квартири АДРЕСА_3,
спільним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Визнати автомобіль марки "Фольксваген
гольф", 1980 року випуску, державний номер
НОМЕР_1 та причіп до легкового
автомобілю бортовий, 1993 року випуску,
державний номер НОМЕР_2 - спільним
майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В задоволенні іншої частини зустрічних
позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10-ти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Л.В. Жуган