Справа № 465/2770/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1388/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря Матяш
С.І.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 20 вересня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення суми заборгованості, -

в с т а
н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики в сумі 297 620,12
грн. Свої вимоги мотивує тим, що 15 липня
2010 року між нею та відповідачкою ОСОБА_4
було укладено договір позики,
відповідно до якого, відповідачка
взяла у неї кошти в сумі 55 тис. дол. США,
які зобов?язалася повернути в строк -
один рік, тобто до 14.07.2011 року. На
підтвердження укладення договору
позики відповідачкою було надано
розписку. Однак, у передбачений
договором строк ОСОБА_4 кошти повернула
лише частково, - в розмірі 20 тис. дол.
США. На звернення про повернення боргу
не реагує, уникає зустрічі та виконання
взятих на себе даним договором
зобов'язань.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми
заборгованості та судових витрат,
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму
заборгованості за договором позики в
розмірі 297620 (двісті дев'яносто сім
тисяч шістсот двадцять) грн. 12 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний код НОМЕР_2)
сплачений судовий збір в розмірі 3076
(три тисячі сімдесят шість) грн. 20 коп.

В решті позовних вимог відмовлено за
безпідставністю таких.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4
Зазначає, що суд першої інстанції не
встановив та не відобразив у рішенні чи
дійсно укладався письмовий договір
позики та чим це підтверджується.
Стверджує, що договору, який би
відповідав вимогам ЦК України немає,
факту передачі грошей не зафіксовано, у
розписці не зазначено: сторони
зобов'язання, їх місце проживання
та/або місцезнаходження; грошова сума,
яка вже передана, а не сума, яка буде
передана в майбутньому; особисті
підписи позичальника та позикодавця,
їх П.І.Б.; свідки та їх місце проживання;
підписи свідків та їх П.І.Б.; також не
зазначено, що розписка написана
власноручно та в присутності свідків.
Просить скасувати оскаржуване рішення
суду та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що її слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з наступних
обставин та відповідних їм
правовідносин.

Судом встановлено, що 15.07.2010 року між
позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою
ОСОБА_4, було укладено договір позики,
згідно з яким позивачка надала
відповідачці грошові кошти в сумі 55 000,00
дол. США з кінцевим терміном повернення
до 15.07.2011 року.

На підтвердження укладення договору
позики, та зобов'язання виконання його
умов відповідачкою було складено та
передано позивачці розписку, однак, у
передбачений договором строк, ОСОБА_4
повернула кошти лише частково в сумі 20
000,00 дол. США, решту суми - 35 000,00 дол. США
не повернула.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_6 в судове засідання суду першої
інстанції не з'явилися, проте надіслали
до суду заяву в якій позовні вимоги
визнали, не заперечують щодо стягнення
боргу в сумі 297620,12 грн. та стягнення
судового збору 3076,20 грн., просили позов
задовольнити (а.с. 44).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладенню договору
позики та його умов, може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми, або
визначеної кількості речей.

На підтвердження укладеного договору
позики, позивачка представила суду
оригінал розписки, копія якої
міститься в матеріалах справи.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Отже, вказана норма містить
імперативний припис виконувати
зобов'язання належним чином, тобто
вчинити дію, яка є об'єктом зобов'язання
у точній відповідності до усіх
елементів, які визначають зміст
зобов'язання, за предметом, строком,
способом та іншими елементами.

Крім того, у відповідності до вимог ст.
625 ч. 2 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
врахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення.

Враховуючи вищенаведені обставини, а
також, зважаючи на те, що строк дії
договору позики, укладений між
сторонами у справі закінчився, проте
відповідачка в порушення умов договору
не повернула позивачці суму позики, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги є
підставними і підлягають до часткового
задоволення, в межах визнання позовних
вимог відповідачкою.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що укладення
договору позики не підтверджено
письмовими доказами та не зафіксовано
факту передачі грошей, не заслуговують
на увагу, виходячи з наступного.

Письмові докази, як правило, подаються
в оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд має право
вимагати подання оригіналу (частина
друга статті 64 ЦПК України).

ОСОБА_2 до позовної заяви долучено
копію розписки, яка при огляді в
судовому засіданні апеляційним судом
оригіналу належно завірена (а.с. 11). Крім
того, суд апеляційної інстанції
долучив оргінал розписки до матеріалів
справи (а.с. 144). Також відповідачка не
заперечує, що повернула 20 тис. дол. США
позивачці із позичених 15.07.2010 року 55
тис. дол. США.

Верховний Суд України в постанові №
6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України,
зазначив, що письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

У суді першої інстанції відповідачка
ОСОБА_4 просила суд оголосити перерву
для укладення з позивачкою мирової
угоди, після чого визнала борг в сумі
297620,12 грн. та в частині оплаченого
позивачкою 3076,20 грн. судового збору (а.с.
42, 44).

Наведене беззаперечно свідчить, що
відповідачка взяла 15 липня 2010 року в
борг у позивачки 55 тис. дол. США, частину
з яких - повернула, решта суми - 35 тис.
дол. США, що на день звернення ОСОБА_2 з
даним позовом становило 283 494,36 грн.,
відмовляється повернути у
добровільному порядку, тому районний
суд підставно задовольнив позов у сумі
297 620,12 грн. з урахуванням трьох
відсотків річних від простроченої сум,
які становлять 14 125,76 грн.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 20 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.