22-ц/775/1597/2014(м)
20 листопада 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
головуючого - судді Супрун М.Ю.
суддів
: Мироненко І.П., Осипчук О.В,
секретарі: Бєльченко Б.Ф.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,
за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 на
рішення Орждонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 08 жовтня 2014 року,

в с
т а н о в и в :

Рішенням Орждонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 08 жовтня 2014 року
вищезазначений позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі: ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча») на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 983,17 грн. з утриманням з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті. В
решті позовних вимог відмовлено,
стягнуто з ПАТ «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
на користь держави судовий збір в сумі
243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної
скарги, апелянт послався на те, що суд
першої інстанції необґрунтовано
зменшив суму середнього заробітку
позивача за час затримки розрахунку
при звільненні з огляду на існування
спору між сторонами про розмір
заборгованості, а також у зв'язку з
істотністю суми цієї заборгованості
порівняно із заробітком позивача.

Представник позивача ОСОБА_2,
діючий на підставі довіреності, в суді
апеляційної інстанції підтримав
апеляційну скаргу, просив її
задовольнити.

Представник відповідача
Новгородська В.В., що діє на підставі
довіреності, в судовому засіданні
апеляційного суду заперечувала проти
задоволення скарги, просила її
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позивач з 12
червня 2002 року по 18 листопада 2010 року
перебував у трудових відносинах з ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча».

Рішенням Іллічівського районного
суду міста Маріуполя від 19 травня 2014
року позов ОСОБА_1 до ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
індексації заробітної плати,
компенсації у зв'язку з порушенням
строків виплати заробітної плати
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на користь
позивача індексацію заробітної плати
з компенсацією за період з березня 2003
року по липень 2006 року в розмірі 1070,60
грн, з утриманням з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті (а.
с. 6). Дане рішення не виконане.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач допустив порушення
трудових прав позивача, а саме не
виплатив належні йому при звільненні
суми у строки, передбачені статтею 116
КЗпП України, а тому дійшов висновку
про стягнення на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час затримки
розрахунку. При цьому розмір
зазначеного середнього заробітку суд
визначив з урахуванням спірної суми, на
яку позивач мав право при звільненні,
частки, яку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними та відповідають
обставинам справи.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

У п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року N 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності. У
разі непроведення розрахунку у зв'язку
із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи. Не можна
вважати спором про розмір сум, належних
до виплати при звільненні, спір про
відрахування із заробітної плати (на
відшкодування матеріальної шкоди, на
повернення авансу тощо), оскільки він
вирішується в іншому встановленому для
нього порядку.

Встановивши, що ОСОБА_1 не були
виплачені усі належні йому при
звільненні суми, а саме індексація та
компенсація, суд дійшов обґрунтованого
висновку, що позивач має право на
отримання середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, судом першої інстанції
був неправильно обчислений загальний
розмір цього заробітку ОСОБА_1

Так, правила обчислення середнього
заробітку передбачені ч. 2 ст. 235 КЗпП
України, ст. 27 Закону України «Про
оплату праці» та Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.
3 п. 2 Порядку, середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто,
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з п. 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати, як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку,
яка обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Заробітна плата позивача за два
місяці до звільнення складає: вересень
2010 року - 1138,91 грн, жовтень 2010 року - 1546,67
грн, кількість робочих днів за
зазначені два місяці - 37, а тому
середньоденний заробіток ОСОБА_1
дорівнює 2685,58 грн. : 37 дня = 72,58 грн.

Таким чином загальний розмір
середнього заробітку позивача за час
затримки розрахунку при звільненні
складає 70692,92 грн., виходячи з
наступного розрахунку: 974 дні (затримка
розрахунку при звільненні) х 72,58
грн.(середньоденний заробіток).

Суд першої інстанції не в повній
мірі врахував вищевикладені норми
закону і помилково узяв для розрахунку
середнього заробітку позивача виплати
не за останні два календарні місяці
роботи, що передували звільненню -
вересень та жовтень 2010 року, а інші -
жовтень та листопад 2010 року.

Разом з тим, неправильне
обчислення судом першої інстанції
загального розміру середнього
заробітку ОСОБА_1 за час затримки
розрахунку при звільненні на висновки
суду не вплинули, оскільки дійшовши
обґрунтованого висновку про наявність
спору між сторонами про розмір сум,
належних до виплати при звільненні
позивача, суд обґрунтовано стягнув на
його користь середній заробіток в сумі
983,17 грн. з урахуванням спірної суми, на
яку він мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших обставин
справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд -

у х в
а л и в:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орждонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 08 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: