У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О., Макарчука М.А.,
Нагорняка В.А., -

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк», подану
представником Шуліка А.В., на рішення
Дубенського міськрайонного суду
Рівненської області від 13 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 13 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») звернулося до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_4 11 514 грн.
94 коп. заборгованості за кредитним
договором № К2ХRFO03620523 від 17 вересня 2007
року.

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 13
червня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 13 серпня 2014 року, в
задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно із чч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, викладеної у
постанові № 6-116цс13, відповідно до ст. 261
ЦК України початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

У разі встановлення у договорі різних
видів цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
його умов, одночасне застосування
таких заходів відповідальності не
свідчить про недотримання положень,
закріплених у ст. 61 Конституції України
щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне і те саме порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір
№ К2ХRFO03620523, за яким останній
отримав кредит у розмірі 2 417 грн. 75 коп.
зі сплатою 12% річних на суму залишку за
кредитом. Згідно з наданим банком
розрахунком заборгованості, станом на
12 лютого 2014 року борг ОСОБА_4 становить
11 514 грн. 94 коп., з яких: 2 864 грн. 62 коп.
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 7 625 грн. 80 коп.
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. штраф
(фіксована частина), 524 грн. 52 коп. штраф
(процентна складова).

Також судом встановлено, що 8 жовтня 2008
року ПАТ КБ «Приватбанк» було подано
заяву про видачу судового наказу про
стягнення з ОСОБА_4 боргу за кредитним
договором № К2ХRFO03620523 від 17
вересня 2007 року. 10 жовтня 2008 року заяву
було задоволено, судовий наказ
винесено. Постановою державного
виконавця від 29 листопада 2011
року було закінчено виконавче
провадження з примусового стягнення
боргу у зв'язку з погашенням боргу.

Заперечуючи про заявлених вимог
відповідач просив застосувати правові
наслідки закінчення строку позовної
давності і з цих підстав відмовити у
позові.

Встановивши такі обставини і
враховуючи, що кредитор не просив
поновити строк позовної давності, суди
дійшли правильного висновку, що
позовні вимоги можуть бути задоволені
в межах трирічного строку, який
передував зверненню до суду і з цих
підстав предметом доказування у цій
справі є як загальна заборгованість за
кредитом, так і окремо обставини про
розмір прострочених платежів за
відповідний період.

Оскільки позивач, як кредитор, на
вимогу суду не надав доказів про
прострочені щомісячні платежі для
з'ясування розміру простроченої
боржником заборгованості, строк
позовної давності за якими не
закінчився, то суд прийшов до
правильного висновку про
недоказаність позивачем заявлених
вимог і обґрунтовано відмовив у позові.

Отже, ухвалюючи оскаржувані у справі
судові рішення, суди першої та
апеляційної інстанцій з дотриманням
вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України,
вірно визначилися з характером спірних
правовідносин. Доводи касаційної
скарги не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», подану
представником Шуліка А.В., відхилити,
рішення Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 13 червня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 13 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Леванчук А.О., Макарчук М.А.,
Нагорняк В.А.