Суддя Клименко А. М.
Справа № 644/5947/14-ц
Провадження № 2/644/1749/14
Справа № 644/5947/14-ц
Рішення

Іменем України

17 листопада 2014 року.

Орджонікідзевський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Клименка А.М.,

при секретарі - Литвиненко А.Л.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
позбавлення права користування жилим
приміщенням та виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про встановлення факту проживання
жінки та чоловіка однією сім'єю,
визнання майна спільною сумісною
власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом
до свого колишнього цивільного
чоловіка - ОСОБА_2 про позбавлення права
користування жилим приміщенням та
виселення і просила позбавити
відповідача права користування
квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з
цієї квартири посилаючись на те, що
спірна квартира з лютого 1996 року
належить їй на праві власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло № П-7-7910. З січня 2000 року вона
почала проживати з відповідачем в
спірній квартирі однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, у 2007 році з її згоди в
ній було зареєстровано його місце
проживання. З 2009 року відносини між нею
та відповідачем погіршилися, вони
почали сваритися і припинили сімейні
відносини та ведення спільного
господарства. Відповідач почав її бити,
принижувати, залякувати, чим створив
нестерпні умови для спільного
проживання. Участі в утримуванні житла
відповідач не приймає і добровільно
висилятися відмовляється.

Під час розгляду справи позивач
вточнив свої позовні вимоги і просив
виселити відповідача із спірного житла
без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач
позов підтримав.

Відповідач позов не визнав,
звернувся до суду із зустрічним
позовом про встановлення факту
проживання жінки та чоловіка однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю, в якому просив:
встановити факт його проживання з
ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу у період з 1989 року по теперішній
час; визнати за ним право користування
спірною квартирою і визнати спірну
квартиру спільною сумісною власністю
сторін, як набуту ними під час
спільного проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу посилаючись на те, що
він почав проживати однією сім'єю із
ОСОБА_1 з 1989 року. З цього часу вони
здійснювали ведення спільного
господарства, мали спільний бюджет, а
придбання ними майна проводилося
виключно в інтересах сім'ї. 21 лютого 1996
року позивачка ОСОБА_1 в порядку
приватизації набула право власності на
спірну квартиру і отримала свідоцтво
про право власності на неї. Він є
інвалідом 1-ї групи по зору не мав
можливості до вчинення юридичних дій
та укладання письмових правочинів, що
стало однією з причин проведення
приватизації квартири без нього. 29
грудня 1998 року за 8822 грн. він продав
належну йому половину будинку АДРЕСА_2.
Отримані кошти були витрачені ним
разом з ОСОБА_1 на ведення спільного
господарства, утримання та ремонт
спірної квартири.

Вислухавши сторони, свідків,
вивчивши матеріали справи, оцінив
надані сторонами докази, суд вважає, що
первісний позов задоволенню не
підлягає, а зустрічний позов підлягає
задоволенню частково.

Судом установлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Спірним житлом є однокімнатна
ізольована квартира АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності позивачу
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого 21 лютого
1996 року Харківськім міським центром
приватизації державного житлового
фонду за реєстровим № 7-96-59594 (а.с. 8).

Починаючи з 2000 року позивачка ОСОБА_1 і
відповідач ОСОБА_2 стали проживати в
спірній квартирі однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та вести спільне
господарство. Місце проживання
відповідача ОСОБА_2 у встановленому
законодавством порядку у 2001 році було
зареєстровано у спірній квартирі (а.с.
7). Починаючи з 2009 року відносини між
сторонами погіршилися, почали виникати
свари та скандали на побутовому
підґрунті, які тривають і до
теперішнього часу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 ЖК
України члени сім'ї наймача або інші
особи, які проживають разом з ним, і
систематичним порушенням правил
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними,
підлягають виселенню на вимогу
наймодавця або інших заінтересованих
осіб без надання іншого жилого
приміщення.

Жодних належних доказів в
підтвердження систематичного
порушення відповідачем ОСОБА_2 правил
співжиття позивачкою суду не надано.

Суд не може прийняти в якості належного
доказу наданий позивачкою лист
начальника Орджонікідзевського РВ ХМУ
ГУМВС України в Харківській області
від 15 липня 2014 року (а.с. 18) щодо розгляду
скарги ОСОБА_1 на протиправні дії
відповідача ОСОБА_2, оскільки таке її
звернення до органів внутрішніх справ
(а.с. 19) мало місце вже після звернення
до суду із позовом, а крім того, вжиття
до ОСОБА_2 профілактичних заходів з
боку міліції жодними доказами не
підтверджується, самим ОСОБА_2 в
судовому засіданні визнано не було і не
може бути розцінено судом як захід
запобігання порушень правил співжиття
або громадського впливу на
відповідача.

Також суд не може прийняти до уваги і
показання свідка ОСОБА_3 щодо вчинення
ОСОБА_2 неправомірних дій у відношенні
ОСОБА_1, оскільки цей свідок має
неприязні стосунки з відповідачем
ОСОБА_2, є давнім приятелем позивачки,
досить часто спільно з нею вживав
спиртні напої і своїми показаннями має
на меті посприяти їй у даній справі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 402
ЦК України сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом,
але з таким позовом ОСОБА_1 до суду не
зверталася.

На підставі наведеного суд
вважає, що фактом вселення позивачкою
відповідача ОСОБА_2 до спірної квартири
в якості члена своєї сім'ї і реєстрація
у встановленому законом порядку в
спірній квартирі його місця
проживання, встановили для позивача
безстроковий сервітут його права
користування спірним житлом.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 16 ЦК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання права.

Оскільки позивачка ОСОБА_1
оспорює право відповідача ОСОБА_2 на
користування спірною квартирою, суд
вважає необхідним таке право за ним
визнати.

Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України
фізична особа може набути право
власності у разі приватизації
державного майна та майна, що є у
комунальній власності.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» право на приватизацію
квартир державного житлового фонду
одержують громадяни України, які
постійно проживають в цих квартирах
або перебували на обліку потребуючих
поліпшення житлових умов до введення в
дію цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи
на момент приватизації позивачкою
ОСОБА_1 спірної квартири - 21 лютого 1996
року, відповідач ОСОБА_2 в цій квартирі
не проживав, зареєстрований
(прописаний) не був, до ордеру на право
зайняття квартири в якості члена сім'ї
позивачки внесений не був, поліпшення
житлових умов не потребував, був
повністю забезпечений іншим житлом,
оскільки мав на праві власності ?
частину житлового будинку АДРЕСА_2, яку
продав лише 29 грудня 1998 року (а.с. 29).

Ствердження відповідача ОСОБА_2
про ту обставину, що він проживає з
позивачкою однією сім'єю з 1989 року,
жодними доказами не підтверджено, а
тому до уваги судом не приймається.

На підставі встановлених судовим
розглядом обставин суд дійшов
висновку, що спірна квартира не є
спільним майном сторін, не набута ними
в під час спільного проживання однією
сім'єю, є особистою власністю виключно
позивачки ОСОБА_1, а тому підстави для
задоволення зустрічного позову в
частині визнання спірної квартири
спільною сумісною власністю сторін, як
набутої ними під час спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, - відсутні.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_2 суд вважає за необхідне
відмовити в зв'язку з тим, що ці вимоги
не ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

Оскільки позивачка і відповідач є
інвалідами 1-ї групи та відповідно до
ст. 88 ЦПК України судові витрати по
справі слід віднести за рахунок
держави.

Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212,
215 ЦПК України, ст. ст. 16, 345, 402, 405 ЦК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про позбавлення права користування
жилим приміщенням та виселення -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання жінки та
чоловіка однією сім'єю, визнання майна
спільною сумісною власністю -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право користування
квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня його проголошення шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Харківської області
через районний суд.

Суддя: