Справа № 758/8317/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року Подільський
районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарях - Матіос А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування.

Свої вимоги мотивує тим, що у листопаді
2004 року відповідачка умовила його
підписати у нотаріальній конторі не
заповіт, а якийсь договір на квартиру
АДРЕСА_1 з метою кращого піклування про
останнього, забезпечення необхідними
ліками, продуктами, сплатою
комунальних послуг,

Зазначив, що після підписання договору
дарування відповідачка даних
зобов'язань не виконує.

Крім того, вказав, що власником спірної
квартири на даний час є ОСОБА_2, яка
скористалася його довірливістю і
порядністю для підписання договору
дарування.

Посилаючись на те, що відповідачка не
виконує взяті на себе обов'язки по
утриманню та догляду за ним, заселила у
спірну квартиру онука, який постійно
його ображає, позивач просив визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач позов
підтримав, з тих же підстав просив його
задовольнити. Крім того, як на підставу
своїх вимог, між іншим посилався на ч. 2
ст. 203 ЦК України та зазначив, що після
смерті дружини погано став себе
почувати, не розумів своїх дій. У 2004
році забажав укласти заповіт на доньку,
проте, не розуміючи значення своїх дій,
підписав договір дарування. При цьому
вважав, що відповідачка буде за ним
доглядати, купувати ліки, оплачувати
житлово-комунальні послуги. Вказав, що
на даний час він потребує сторонньої
допомоги, однак ОСОБА_2 взагалі про
нього не піклується.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнала у повному обсязі та просила
відмовити у його задоволенні. Пояснила,
що позивач з власної волі подарував їй
належну йому 1/2 частину квартири, під
час укладення договору розумів
значення своїх дій, договір підписував
особисто. Також звертала увагу суду на
те, що договір дарування був підписаний
не у 2004 році, а 20.05.2006 року. Вказала, що
перед підписанням договору нотаріус
роз'яснювала наслідки договору
дарування позивачу та попередила, що
після підписання даного договору
позивач перестає бути власником
належної йому частини квартири.
Домовленості про надання нею батьку
матеріальної чи іншої допомоги не було.
Крім того, зазначила, що позивач
пропустив строк позовної давності для
визнання договору недійсним.

Заслухавши пояснення позивача та
відповідачки, вивчивши матеріали
справи, оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому їх
дослідженні, суд прийшов до висновку
про відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_1 складається з двух кімнат,
загальною площею 48, 5 кв. м., житловою - 27,
73 кв.м. (а.с. 7).

На підставі договору дарування від 20
травня 2006 року, посвідченого державним
нотаріусом третьої Київської
державної нотаріальної контори,
реєстраційний № 3-854, позивач подарував
свою 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_2
(а. с. 58).

У судовому засіданні встановлено, що
обдарована є донькою позивача.
Ініціатором укладення договору
дарування був саме позивач.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Статтею 30 ЦК України визначено, що
цивільну дієздатність має фізична
особа, яка усвідомлює значення своїх
дій та може керувати ними. Цивільною
дієздатністю фізичної особи є її
здатність своїми діями набувати для
себе цивільних прав і самостійно їх
здійснювати, а також здатність своїми
діями створювати для себе цивільні
обов'язки, самостійно їх виконувати та
нести відповідальність у разі їх
невиконання.

Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року правила ст. 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із тих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово - психіатричної експертизи, так
і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись
до суду, позивач за власним розсудом
обирає спосіб захисту. Обравши
способом захисту визнання правочину
недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК
України зобов'язаний довести правову
та фактичну підставу недійсності
правочину.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Судом сторонам були роз'яснені їх
права, проте у судовому засіданні
позивач не скористався правом заявити
клопотання про призначення
судово-психіатричної експертизи.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, які б свідчили, що
він під час підписання договору
дарування не розумів значення своїх
дій та не міг керувати ними.

Твердження позивача про те, що він під
час підписання договору дарування не
розумів значення своїх дій та не міг
керувати ними, суперечить змісту
укладеного сторонами договору,
підписавши який ОСОБА_1 підтвердив, що
він обізнаний про те, що згідно ст. 722 ЦК
України право власності на квартиру
переходить до Обдаровуваної з моменту
передачі Дарувальником ключів або
документів на частину квартири. Крім
того, у договорі зазначено, що
дієздатність сторін встановлено.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК
України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

У судовому засіданні позивач також
зазначав, що він вважав, що підписує
заповіт, а не договір дарування.

Статтею 229 ЦК України встановлено, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилялася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень п. 12, 13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9
від 6.11.2009 р. «Про судову практику
в справах про визнання правочинів
недійсними» при вирішенні позовів про
визнання угоди недійсною на підставі
ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що
такі вимоги можуть бути задоволені при
доведеності фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною або
збігу тяжких для сторони обставин і
наявності їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач був присутнім при укладанні та
особисто підписав даний договір
дарування без будь-якого стороннього
впливу на нього. Посилання позивача на
ті обставини, що відповідачка за
договором дарування зобов'язана
доглядати за ним, забезпечувати
продуктами харчування, здійснювати
обов'язкові платежі за квартиру, не
можуть бути взяті до уваги у зв'язку з
тим, що договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування. (ст. 717 ЦК України).

Крім того, відповідно до ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Договір дарування був укладений 20
травня 2006 року, а до суду позивач
звернувся 17 липня 2014 року, тобто ним
пропущено встановлений річний строк
позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі є
підставою для відмови у позові.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин справи, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, встановивши правовідносини,
які випливають із встановлених
обставин, та правові норми, які
підлягають застосуванню, суд приходить
до висновку, що позов задовленню не
підлягає, оскільки не знайшов свого
підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 57 , 203, 215, 229, 230, 257, 267, 717, 727 ЦК
України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 16, 57, 58, 59, 60, 88,
209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання через Подільський районний суд
міста Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. О. Шаховніна