№ 201/8725/14 ц
провадження 2/201/2258/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 липня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення суми боргу та судових
витрат. Позивач в своєму позові
посилається на те, що відповідач взяв у
позивача в борг грошову суму, про що
було складено договір позики в вигляді
простого письмового договору -
розписки, були обумовлені умови
користування грошима і умови їх
повернення. Гроші відповідачем
отримані і використані, але в
оговорений термін гроші позивачу
відповідач в повній сумі не повернув,
на прохання позивача добровільно
вирішити спір відповідач не відповів
нічого. Позивачу завдана шкода.
Звернення до правоохоронних органів ні
до чого не призвели. Позивач прохав
стягнути з відповідача вказаний борг з
передбаченим договором сторін і
законом штрафними санкціями, судовими
витратами, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явився, про день та час
слухання справи повідомлявся належним
чином, про причини неявки суду не
повідомив. Суд вважає, що позов
фактично визнаний і немає заперечень
проти розгляду справи за відсутності
відповідача. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК
України.

З'ясувавши позицію сторін,
оцінивши надані і добуті докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими і
підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, не визнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що за
договором позики від 29 квітня 2014 року
оформленого в вигляді власноручно
написаної письмової розписки між
позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2
в цей день 29 квітня 2014 року відповідач
отримав в борг від позивача кошти в
сумі 5601 гривень, про що було складено
письмовий договір, оформлений в
вигляді розписки; вказаною угодою
передбачалися умови користування і
повернення коштів, штрафні санкції
(відсотки) і що строком повернення
відповідачем грошей позивачу повинно
бути - до 11 травня 2014 року, за вимогою
позивача. Про отримання вказаних
коштів відповідачем позивачу в цей же
день 29 квітня 2014 року складена в
передана письмова розписка. Вказані
кошти відповідачем в зазначений термін
не повернуті.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок , а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту (ст. 527
Цивільного кодексу України). Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України). Якщо кожна із сторін у
зобов'язанні має одночасно і права і
обов'язки, вона вважається боржником у
тому, що вона зобов'язана вчинити на
користь другої сторони, і одночасно
кредитором у тому, що вона має право
вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного
кодексу України). Позичальник
зобов'язується повернути (погасити)
борг, сплатити проценти згідно умов
договору.

В порушення зазначених норм
закону та умов укладених договорів
відповідач свої зобов'язання за
вказаним договором позики належним
чином не виконав, утворилася
заборгованість. На неодноразову вимогу
позивача на протязі 2014 року повернути
суму боргу відповідач відповів
відмовою, сума боргу залишилася не
повернутою, хоча термін сторони
встановили конкретний, вимога позивача
була, але борг відповідач на вимогу
позивача і в зазначений термін не
повернув. Після звернення позивача до
суду відповідач так і не повернув суму
боргу. Звернення до правоохоронних
органів ні до чого не призвели і
позивач вимушений був звертатися з
позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За умовами домовленості між сторонами
цього спору одна сторона (позивач)
передав у власність другій стороні
(позичальникові - відповідач) грошові
кошти, визначені родовими ознаками,
позичальник зобов'язався повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей,
гроші передані.

Згідно ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

В судовому засіданні з'ясовано, що
кошти у позивача відповідач у вказаній
сумі дійсно брав, було складено договір
(оформлений у вигляді власноручно
написаної в письмовій формі розписки
сторін) про суму боргу та термін
повернення грошей, відповідач умови
договору позики не виконав і гроші не
повернув.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Суд приймає до уваги також і ті
обставини, що свої зобов'язання про
позику позивач виконав повністю,
термін повернення грошей закінчився,
відповідач в добровільному порядку
грошей не повертає, коштами
користується до теперішнього часу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями
відповідача, пов'язаними з
використанням коштів позивача було
завдано майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи (відповідача).

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
повністю.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинен
довести, що його дiями не було порушено
його права або права позивача. Однак,
жодних доказiв відповідачем до суду не
надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує будь-якi
домовленості i зобов'язання стосовно
вiдповiдача (крім договірних,
зазначених в позові) відносно завданої
шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не
довів незаконність дій позивача.
Твердження можливе вiдповiдача про
наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань
стосовно позовних вимог - є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги
можливу незгоду відповідача з позовом,
оскільки вона спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджена. Позовні вимоги не
доповнювалися і не уточнювалися,
зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатив
судовий збір і поніс поштові витрати,
які також потрібно стягнути з
відповідача.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовну заяву задовольнити та
стягнути з відповідача ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 борг за договором
позики від 29 квітня 2014 року в сумі 5601
грн. та судові витрати в вигляді
судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., а
всього 5844 грн. 60 коп..

Таким чином, викладені позивачем
обставини знайшли своє підтвердження
в ході судового засідання,
переконливих доказів на спростування
позиції позивача відповідач суду не
надав, позовна заява ґрунтується на
законі та підлягає задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції
України, ст. ст. 15, 16, 22, 510, 526, 527, 530, 625, 1046,
1047, 1049, 1052 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61,
209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг за договором позики від 29 квітня
2014 року в сумі 5601 грн. та судові витрати
в вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60
коп., а всього 5844 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -