Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошової суми за договором
позики, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 03 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи уточнив, та
остаточно просив стягнути на свою
користь із ОСОБА_4 63 тис. євро в
гривневому еквіваленті, що станом на 30
квітня 2014 року становить 996 203 грн 37 коп.,
а також судові витрати. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 30 грудня
2011 року між сторонами укладено
договір позики, на підтвердження якого
відповідач написав розписку про
отримання ним у борг 70 тис. євро,
строком повернення - один місяць з дня
вимоги. 14 червня 2013 року позивач
направив відповідачу повідомлення
телеграфом з вимогою про повернення
грошових коштів сумі 70 тис. євро або
еквівалент в національній валюті
України. Відповідач отримав
повідомлення особисто 19 червня 2013 року,
однак грошові кошти в установлений
розпискою строк не повернув.
У 2013 році відповідач повернув
позивачеві частину грошових коштів -
7 тис. євро, решту не
повернув.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 30 квітня 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 980
871 грн 02 коп. та витрати зі сплати
судового збору у сумі 3 441 грн, а всього -
984 312 грн 02 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
03 липня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, в задоволенні
позову відмовлено. Вирішено питання
про судові витрати.

У касаційній скарзі представник в
інтересах позивача просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанції,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам закону не
відповідає.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

У силу вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши
виконання зобов'язання, кредитор
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі. Якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У
цьому разі настає прострочення
кредитора.

Судом першої інстанції встановлено, що
30 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір позики, за яким
ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняв у
власність 70 тис. євро, на підтвердження
чого останній власноручно написав
розписку та передав її позивачу.

У вищевказаній розписці сторонами
обумовлено строк повернення грошових
коштів - один місяць з дня вимоги.

14 червня 2013 року позивач направив
відповідачу повідомлення телеграфом з
вимогою повернення грошових коштів
сумі 70 тис. євро або еквівалент в
національній валюті України, яке
отримано особисто відповідачем 19
червня 2013 року.

Однак протягом одного місяця з дня
вимоги відповідач позику не погасив.

Пізніше частину грошових коштів
відповідач повернув позивачеві, а саме:
05 листопада 2012 року - 9 959 грн; 11 січня 2013
року - 3 тис. євро; 05 лютого 2013
року - 2 тис. євро; 05 березня 2013 року - 1
тис. євро; 05 квітня 2013 року -
1 тис. євро, що підтверджується
власноручно написаними позивачем
розписками.

Отже, загалом відповідач повернув
позивачеві 7 тис. євро та 9
959 грн, що на день повернення
еквівалентно 969,62 євро.

Таким чином, неповернутими залишилися
грошові кошти в розмірі 62 030,38
євро (70 000 євро - 7 000 євро - 969,62 євро = 62 030,38
євро), що станом на 30 квітня 2014 року
еквівалентно 980 871 грн 02 коп., із
розрахунку 1 581,2752 грн за 100 євро.

З огляду на вищевикладене правильним є
висновок суду першої інстанції про
стягнення з відповідача на користь
позивача грошової суми у розмірі 980 871
грн 02 коп.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Так, заперечуючи позов, представник
відповідача зазначив, що відповідач
повернув позивачеві всю суму позичених
грошових коштів, на підтвердження чого
надав копії розписок.

Проте позивач заперечив факт
повернення грошових коштів, пояснивши,
що надані відповідачем копії
документів не є розписками про
повернення грошових коштів за
договором позики від 30 грудня 2011 року.
Позивач зазначив, що ці документи були
відповідачем підроблені в частині
написання їх дати видачі, а документи
стосуються інших відносин з
підприємством відповідача.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги надані відповідачем документи
про передачу грошей (а. с. 21-28), оскільки
в них не зазначено, що грошові кошти
передає відповідач і саме за договором
від 30 грудня 2011 року, та
дійшов висновку, що ці документи
виглядають як бухгалтерські бланки про
видачу касиром ОСОБА_6 грошових коштів
ОСОБА_3 й підставами видачі зазначені
якісь цифри, а сума коштів і прізвище
одержувача та касира надруковані,
також в цих бланках зазначено
керівника ОСОБА_4 та головного
бухгалтера ОСОБА_7

За таких обставин суд вважав
недоведеним факт повернення
відповідачем позивачеві грошових
коштів у повному обсязі за договором
від 30 грудня 2011 року.

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про часткове задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, повно,
всебічно та обґрунтовано встановив
обставини справи, надав належну оцінку
наявним у справі доказам, в результаті
чого ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
закону, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених ст.
307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо
перегляду судових рішень в
апеляційному порядку, передбачених ст.
ст. 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд
керується ст. 307 ЦПК (відповідним
пунктом) та нормою ЦПК, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Статтею 545 ЦК України установлено, що,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У
разі неможливості повернення
боргового документа кредитор повинен
вказати про це у розписці, яку він
видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Таким чином, апеляційний суд помилково
не погодився з наданою судом першої
інстанції оцінкою розпискам про
повернення відповідачем грошових
коштів позивачу з тих підстав, що судом
не встановлено будь-яких інших
боргових відносин між сторонами, за
якими відповідач мав передавати кошти
позивачу, порушивши при цьому ст. ст. 10,
57, 58, 60, 303 ЦПК України, а також не звернув
уваги на ту обставину, що про отримання
від відповідача грошових коштів у сумі
7 тис. євро та 9 959 грн позивач писав
розписки та видавав їх відповідачу, а
щодо повернення решти суми у розмірі
62 030,38 євро, що станом на 30
квітня 2014 року еквівалентно
980 871 грн 02 коп., то відповідач
не надав доказів про повернення їх
позивачу в силу вимог ст. 545 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що касаційну скаргу
необхідно задовольнити, рішення
апеляційного суду скасувати із
залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
03 липня 2014 року скасувати, рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 30 квітня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак