У Х В А Л А

Іменем України

09 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Фазикош Г.В., Власова С.О.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційними
скаргами позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третьої особи з самостійними вимогами
ОСОБА_3 на рішення Рахівського
районного суду від 1 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням позовні вимоги
сторін спору задоволені частково.

За ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожним визнано
право власності по 1/2 частини
спадкового майна, яке належало ОСОБА_4
та складається з 3/4 частин житлового
будинку та надвірних споруд по
АДРЕСА_1.

За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/4
частину вказаного житлового будинку та
надвірних споруд в порядку спадкування
після смерті матері ОСОБА_5

В апеляційних скаргах:

- позивачі просять рішення скасувати,
ухваливши нове, яким їх вимоги за
основним позовом задовольнити
повністю, а у вимогах третьої особи -
відмовити. Вказують на те, що ОСОБА_3
спадщину не прийняла, тому визнання за
нею права на частину спадкового майна є
необґрунтованим,

- третя особа ОСОБА_3 просить рішення в
частині вирішення її позову скасувати,
задовольнивши зустрічний позов у
повному обсязі. Посилається на те, що її
мати за життя підписала розпорядження,
згідно з яким належну їй 1/2 частину
спірного будинку заповіла їй. Це
розпорядження, зроблене у 1953 році,
прирівнюється до заповіту, тому її
батько після смерті матері не
успадкував частину належного їй
будинку.

Колегія суддів вважає, що скарги до
задоволення не підлягають з таких
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлені слідуючі факти та
обставини.

Сторони спору є єдинокровними братами
та сестрою (один батько, різні матері).

У 1950 році їх батько ОСОБА_6 та мати
третьої особи ОСОБА_5 побудували
житловий будинок АДРЕСА_1.

З 1950 року по теперішній час назва
вулиці та нумерація будинку
змінювались: АДРЕСА_1.

В силу вимог чинної на той час ст. 125
Кодексу законів про родину, опіку,
одруження і акти громадянського стану
УРСР житловий будинок та надвірні
споруди належали до спільної сумісної
власності подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати третьої особи ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 померла і після її смерті
відкрилась спадщина на 1/2 частину
зазначеного вище будинковолодіння.

Спадкоємцями за законом були чоловік
померлої та її малолітня донька. Вони
прийняли спадщину, оскільки проживали
у місці її відкриття.

Отже, визнання за третьою особою ОСОБА_3
права власності на1/4 частину
спадкового майна: житлового будинку та
надвірних споруд в АДРЕСА_1 грунтується
на законі, який регулював спадкові
відносини на час відкриття спадщини.

Батько позивачів та третьої особи
помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщину після його
смерті у вигляді 3/4 частин вказаного
вище будинку і надвірних споруд
прийняла лише його друга дружина
ОСОБА_4, оскільки проживала у
спадковому будинку.

Ані позивачі, ані третя особа ОСОБА_3
спадщину після смерті батька не
прийняли.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачів
ОСОБА_4, після її смерті спадщину
прийняли обидва її сини - позивачі,
оскільки подали заяви до нотаріальної
контори за місцем відкриття спадщини
про прийняття спадщини.

У зв'язку з тим, що нотаріус відмовив їм
у видачі свідоцтв про право на спадщину
за законом, посилаючись на відсутність
правоустановлюючих документів,
позивачі правомірно звернулись до суду
з даним позовом.

Суд першої інстанції обгрунтованно
визнав за позивачами право власності
за кожним на 1/2 частину спадкового
майна, тобто 3/4 частини будинку та
надвірних споруд, адже на час його
побудови згідно вимог чинного на той
час законодавства (1950 рік) записи у
погосподарських книгах сільської ради
щодо житлового будинку свідчили про
прийняття його в експлуатацію, а отже
були документом, який підтверджував
право власності особи на це нерухоме
майно (Указ Президії Верховної Ради
СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право
громадян на купівлю і будівництво
індивідуальних житлових будинків» та
постанова Ради Міністрів СРСР від 26
серпня 1948 р. про порядок застосування
даного Указу).

При цьому суд мотивував у рішенні
відхилення доводів позивачів про
необхідність застосування строку
позовної давності до вимог третьої
особи, а також доводів третьої особи
про успадкування нею за заповітом 1/2
частини спірного будинку.

Доводи скарги до уваги прийняті бути не
можуть.

Не дивлячись на те, що ОСОБА_3 (нар.
ОСОБА_4) на час смерті її матері у
спадкову будинку не проживала і заяву
про прийняття спадщини її законний
представник (опікун) до нотаріальної
контори не подавав, вона вважалась
особою, яка прийняла спадщину, адже у 1953
році проживала у місці відкриття
спадщини (ст. 429 ЦК УРСР в ред. 1922р.).

Суд дав правильну правову оцінку
наданому третьою особою тексту
договору від 1 листопада 1953 року.

Його не можна вважати заповітом матері
ОСОБА_3, оскільки конфединційність
волевиявлення заповідача при цьому
дотримана не була, її дієздатність на
час підписання договору уповноваженою
посадовою особою не перевірялась,
особу, яка мала повноваження на
вчинення нотаріальної дії на той час,
встановити неможливо.

Натомість, дійсність цього документа
як заповіту ОСОБА_5 судом за окремими
позовними вимогами не встановлена.

При доведеності вказаних обставин
підстав для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції колегія
не вбачає.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Рахівського районного суду
від 1 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області
В.В. Дроботя