АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Перепелюк Л.М., Одинака О.О.

секретар: Кусяк М.Д.

за участю представника відповідача
ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 17 жовтня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа на стороні
відповідача ОСОБА_4 про визнання
договору позики неукладеним, -

В С Т А Н О В
И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_3, третя особа на стороні
відповідача ОСОБА_4 про визнання
договору позики неукладеним.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що згідно договору
позики, ніби - то укладеного 10 серпня 2010
року у письмовій формі між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, остання на умовах строковості,
зворотності надала йому грошові кошти
в сумі 40 тисяч доларів США, а він у
відповідності до п.п. 1.2, 2.1 договору
ніби - то зобов'язався повернути їй
надану позику у строк до 30 грудня 2010
року.

Зазначає, що оскільки в строк,
обумовлений договором він не повернув
позичені кошти, ОСОБА_3 звернулася до
Шевченківського районного суду м.
Чернівці з позовом до нього про
стягнення боргу в сумі 319 720 грн. 00 коп.
за договором позики.

Вказує, що 23 вересня 2009 року його із
чоловіком позивачки - ОСОБА_4
познайомив ОСОБА_5

Йому були потрібні гроші для ведення
підприємницької діяльності, а

№ 22ц-1612/14
головуючий по 1
інстанції Волошин С.О. Категорія: 19/27

доповідач
Кулянда М.І.

ОСОБА_4 погодився їх надати без застави
особистого майна, але під особисту
відповідальність ОСОБА_5

Так, 23 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_4
був укладений договір позики на суму 40
000 доларів США, за яким він отримав
зазначені кошти строком до 31 грудня 2009
року.

У 2010 році, з метою пролонгації договору
вони уклали ще декілька договорів на ту
ж суму, яку він ніби - то отримував і по
закінченню договорів повертав.

Останній договір позики був укладений
01 квітня 2010 року на ту ж суму, але з
ОСОБА_3

По закінченню терміну дії договору від
01 квітня 2010 року він був попереджений
ОСОБА_5 що для його пролонгації повинен
повернути кошти у повному обсязі і
тільки згодом знову отримати їх після
підписання договору. Предметом
останнього була одна й та ж сума - 40 000
доларів США, її він 31 липня 2010 року
повернув ОСОБА_3 через ОСОБА_5 разом із
проектом нового тексту договору від 10
серпня 2010 року, який він підписав.

Зазначає, що ні з ОСОБА_3, ні з ОСОБА_4 він
не зустрічався і коштів від них не
отримував.

У зв'язку з наведеним, просив суд
визнати договір позики від 10 серпня 2010
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 40
тисяч доларів США, неукладеним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 17 жовтня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа на стороні відповідача
ОСОБА_4 про визнання договору позики
неукладеним відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
підпис ОСОБА_2 у договорі позики
засвідчує повне виконання ОСОБА_3
взятих на себе за договором зобов'язань
щодо передачі 40000 доларів США позивачу,
і з цього часу, тобто 10 серпня 2010 року,
всі обов'язки за договором позики, у
тому числі повернення предмета позики
несе позичальник ОСОБА_2, а
позикодавець ОСОБА_3 набуває за цим
договором права. Відсутність її
підпису у договорі не є підставою для
визнання договору недійсним та
звільнення ОСОБА_2 від виконання взятих
на себе за договором позики
зобов'язань, дійсність правочину
підтверджується його фактичним
виконанням з боку ОСОБА_3 з моменту
підписання договору, що свідчить про
передачу коштів.

Такий висновок суду є правильним і
грунтується на нормах матеріального та
процесуального права.

Судом встановлено, що 10 серпня 2010 року
ОСОБА_2 було підписано та завірено
печаткою приватного підприємця
договір позики. згідно умов останнього
ОСОБА_3 надала позику в сумі 40 000 доларів
США ОСОБА_2 строком до 30 грудня 2010 року.

Позивач у своїй позовній заяві так і в
суді першої інстанції визнав той факт,
що оспорюваний договір позики дійсно
підписаний ним особисто і завірений
печаткою приватного підприємця.

Згідно висновку судової
почеркознавчої експертизи № 782-к від 18
липня 2014 року, підпис у графі
«Позикодавець» у договорі позики від 10
серпня 2010 року виконані ОСОБА_4

У пункті 2.4. Договору позики від 10
серпня 2010 року зазначено, що датою
підписання позики вважається дата
підписання цього договору
Позичальником, підписавши цей договір
Позичальник стверджує факт передачі
йому грошових коштів, вказаних у п.1.1.
цього договору.

Таким чином, своїм підписом та
печаткою, відповідно до п.2.4 договору
ОСОБА_2 ствердив факт передачі йому
грошових коштів в сумі 40 000 доларів
США та погодився із викладеними
умовами договору.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво-чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

У ст. 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно Правової позиції Верховного
Суду України (постанова Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13)
від 18 вересня 2013 року, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Відповідно до ст. 360-7 ч.ч. 1, 2 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, установлену
законом.

Таким чином, підпис ОСОБА_2 у договорі
позики підтверджує факт виникнення
між сторонами правовідносин, що
виникають із вказаного договору, що
свідчить про повне виконання ОСОБА_3
взятих на себе за договором зобов'язань
щодо передачі 40000 доларів США позивачу.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», зазначено, що
вимога про визнання правочину
(договору) неукладеним не відповідає
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом. Суди мають відмовляти в позові
з такою вимогою. У цьому разі можуть
заявлятися лише вимоги, передбачені
главою 83 книги п'ятої ЦК.

Враховуючи наведене, позовні вимоги
позивача щодо визнання договору позики
неукладеним є необґрунтованими та
безпідставними.

З приводу посилання апелянта в
апеляційній скарзі на те, що
оспорюваний договір підписаний не
відповідачкою, то слід зазначити, що
договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення позики або рівної кількості
речей того ж роду та тої ж якості, несе
позичальник, а позикодавець набуває за
цим договором тільки права.

Таким чином, ОСОБА_2 не довів належними
та допустимими доказами, відповідно до
ч. 1 ст. 60 ЦПК України, про те, що він не
отримував від ОСОБА_3 зазначеної в п.1.1
Договору суми позики в розмірі 40 000
доларів США, а висновок експерта не
спростовує факт наявності
одностороннього зобов'язання
повернути отриману суму позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не встановлена сторона договору,
відсутній кредитор, який в праві
вимагати повернення коштів,
спростовуються наявним в матеріалах
справи договором позики.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 17 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: