Справа № 735/648/14 Провадження №
22-ц/795/2252/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Корзюк Т. П. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової
І.О.,суддів:Євстафіїва О.К., Тагієва
С.Р.,при секретарі:Зіньковець О.О.,за
участю:позивача ОСОБА_5, третьої особи
ОСОБА_6, представника відповідача
ОСОБА_7 і третіх осіб - ОСОБА_6, ОСОБА_8 -
ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7
на рішення Коропського районного суду
Чернігівської області від 07 жовтня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_7 про витребування майна у
добросовісного набувача,

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_10,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
рішення Коропського районного суду
Чернігівської області від 07 жовтня 2014
року скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Витребувано від ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 майно - 1/2 частку
квартири, яка складається з 4 жилих
кімнат загальною площею 92,4 кв.м.,
житловою площею 50,1 кв.м., розташованої
за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_7
на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі
243,60 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що рішення суду прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Так, на думку
апелянта, суд повністю проігнорував
заперечення та письмове клопотання
відповідача про виклик свідків. Судом
не взято до уваги положення Закону
України «Про власність», роз'яснення,
викладені в Постанові Пленуму ВССУ № 5
від 07.02.2014 року «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав», в Постанові
Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року, в Постанові
Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
та висновки ВСУ від 01.07.2013 року,
відповідно до положень яких спірна
квартира являється власністю чотирьох
осіб - членів сім"ї, а тому позивач може
бути власником максимум 1/4 частини
квартири, з врахуванням цього його
вимоги є незаконними. Судом не взято до
уваги, що відповідач являється
добросовісним набувачем спірної
квартири. Не застосовано статті 182, 334,
388, 369 ЦК України. Суд, на думку апелянта,
вийшов за межі позовних вимог,
визначивши на власний розсуд спосіб
витребування спірної квартири у
відповідача. Також, судом не враховано,
що позивач не являвся власником
земельної ділянки під квартирою,
частка позивача із спільної сумісної
власності не виділялась, поділу майна
подружжя не було, інші співвласники
квартири вимоги про витребування майна
у відповідача не заявляли. Також, судом
не залучено до участі у справі продавця
за договором - ОСОБА_11

В судовому засіданні представник
апелянта та третіх осіб підтримав
доводи апеляційної скарги і просив її
задовольнити.

Позивач послався на безпідставність
апеляційної скарги, просив в її
задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 підтримав доводи
апеляційної скарги і просив її
задовольнити, надавши як усні, так і
письмові пояснення.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання
не з'явилася. Про час розгляду справи
30.10.2014 був повідомлений її представник
ОСОБА_9 (а.с.222), що відповідно до ст.76 ч.5
ЦПК України є належним повідомленням
сторони у справі. Представник надав від
імені третьої особи відповідні
пояснення.

Третя особа ОСОБА_10 в судове засідання
не з'явилася, надавши письмові
пояснення. Про час розгляду справи була
повідомлена належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
08.11.2014 поштового відправлення (а.с.224).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що ОСОБА_8,
перебуваючи з 17 березня 1979 року в
зареєстрованому шлюбі з позивачем
ОСОБА_5 (а.с.3), 29.06.1992 купила у продавця -
Колгоспу «Правда» с.Атюша - 1/2 частину
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1
(а.с.19-21).

12.10.2011 року на підставі рішення
виконавчого комітету Атюшівської
сільської ради Коропського району
Чернігівської області від 22.08.2011 року №
40 (а.с.6) ОСОБА_8 видане свідоцтво про
право власності на нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 92,4
кв.м., житловою площею 50,1 кв.м., сарай
загальною площею 47,0 кв.м., погріб
загальною площе 9,3 кв.м (а.с.5).

30.11.2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8
розірвано (а.с.4).

В силу ст.60 СК України, набуття майна за
час шлюбу створює презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та
ОСОБА_8

Відповідно до договору
купівлі-продажу, посвідченого 05.12.2013
року (номер у реєстрі № 5948) приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, квартира АДРЕСА_1
була продавцем ОСОБА_8 продана покупцю
ОСОБА_11 за 18 081,95 грн (а.с.29-30).

В заяві від 05.12.2013, що була надана
приватному нотаріусу Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
продавець ОСОБА_8 вказувала, що
відчужувана нею квартира не є спільною
сумісною власністю, оскільки на час
набуття права власності в
зареєстрованому шлюбі та фактичних
шлюбних відносинах не перебувала, і
осіб, які б могли поставити питання про
визнання права власності на
відчужувану квартиру (її частку), в тому
числі і відповідно до статей 60, 61, 65, 74 СК
України немає (а.с.31).

В подальшому, відповідно до договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
21.12.2013 року квартира АДРЕСА_1 продана
продавцем ОСОБА_11 покупцю ОСОБА_7 за 42
099 грн (а.с.80).

За приписами ч.2 ст.369 ЦК України,
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Згода позивачем ОСОБА_5 на вчинення
ОСОБА_8 05.12.2013 правочину - договору
купівлі-продачу спільної сумісної
власності - спірної квартири - не
надавалсь.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.22 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав», якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (статті 387, 388 ЦК
України). Якщо в такій ситуації (саме
так обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із
цим суди повинні розмежовувати, що коли
майно придбано за договором в особи,
яка не мала права його відчужувати, то
власник має право на підставі статті 388
ЦК звернутися до суду з позовом про
витребування майна у добросовісного
набувача, а не з позовом про визнання
договору про відчуження майна
недійсним. Це стосується не лише
випадків, коли укладено один договір із
порушенням закону, а й випадків, коли
спірне майно відчужено на підставі
наступних договорів.

Така ж правова позиція була висловлена
у справі №6-95цс13 Верховним Судом
України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
дійсно ОСОБА_7 була добросовісним
набувачем, а ОСОБА_8, в порушення вимог
ч.2 ст.369 ЦК України, розпорядилась
майном - квартирою АДРЕСА_1, що є
спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та
ОСОБА_8, поза волею позивача ОСОБА_5, а
тому частка у вказаному майні на
підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України повинна
бути витребувана у добросовісного
набувача ОСОБА_7

З огляду на вище вказане, висновок суду
першої інстанції щодо витребування
частини майна у добросовісного
набувача відповідає обставинам справи
та нормам закону.

Посилання апелянта на те, що квартира є
власністю чотирьох осіб не заслуговує
на увагу, оскільки справа не містить
відповідних доказів. Та обставина, що
будинок був частково пошкоджений 23.01.2000
під час пожежі і те, що подружжя ОСОБА_5,
ОСОБА_8, а також їх діти ОСОБА_6, ОСОБА_10
на той час були працездатними не
доводить факту набуття дітьми подружжя
Лаврик права власності на частку в
спірній квартирі. Дані обставини, в
силу ст.59 ч.2 ЦПК України, повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування.

Той факт, що земельна ділянка під
спірною квартирою належить
відповідачеві, не впливає на
законність рішення суду, оскільки це
питання не було предметом спору і його
вирішення виходить за межі позовних
вимог. З огляду на це, доводи
апеляційної скарги в цій частині до
уваги не беруться.

Також, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду твердження
апелянта щодо незадоволення її
клопотань про виклик свідків, які
підтвердили б факт пожежі та факт
проживання пожружжя Лаврик разом з
дітьми однією сім"єю. Вказані обставини
підтверджені документально і визнані
сторонами, та іншими особами, що беруть
участь у розгляді справи, що в силу ст.61
ч.1 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1
ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що доводи викладені в
апеляційній скарзі обґрунтованості
судових висновків не спростовують,
тому підстави для її задоволення
відсутні.

Судове рішення постановлено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстави для
його скасування відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Коропського районного суду
Чернігівської області від 07 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: