АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8234/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Католікян М.О. Доповідач - Деркач
Н.М. Категорія 20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

12 листопада 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого -Деркач Н.М.,

суддів: Пищиди М.М., Осіяна О.М.,

при секретарі Жалдак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційними
скаргами

ОСОБА_2,

ОСОБА_3

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання договору дарування недійсним,
скасування державної реєстрації, -

в с т а н о в и л а:

30 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернулась
до суду із зазначеним позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_6 (т.с. 1, а.с. 1 - 3).

У зв'язку зі смертю відповідача ОСОБА_6
(т.с. 2, а.с. 83) до участі у справі в якості
відповідача було залучено її
правонаступника ОСОБА_3

Позов неодноразово уточнювався і в
остаточній редакції (т.с. 2, а.с. 81 - 82)
ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним
договір дарування нерухомого майна -
виставочного салону непродовольчих
товарів, розташованого по АДРЕСА_1,
укладений 29 грудня 2011 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_6; скасувати державну
реєстрацію від 09 січня 2013 року запису
права власності на вказане нерухоме
майно за ОСОБА_6

В обґрунтування позову позивач
посилалась на те, що між нею та
ОСОБА_2 02 лютого 2010 року було укладено
договір позики, що підтверджується
розпискою, відповідно до якого ОСОБА_4
надала ОСОБА_2 в борг суму коштів,
еквівалентну 481880 доларів США, які
останній зобов'язався повернути за
першою вимогою. Влітку 2010 року ОСОБА_4
пред'явила ОСОБА_2 вимогу щодо
повернення позичених коштів, однак,
ОСОБА_2 почав ухилятися від виконання
взятих на себе зобов'язань щодо
повернення боргу, у зв'язку з чим вона
вимушена була звернутись до суду з
позовом про повернення боргу. В ході
розгляду цивільної справи ОСОБА_4 стало
відомо про те, що нерухоме майно -
виставочний салон непродовольчих
товарів, розташований по
АДРЕСА_1, власником якого був ОСОБА_2,
останній подарував ОСОБА_6, від імені
якої при укладенні правочину на
підставі довіреності діяв ОСОБА_3

На думку позивача, договір дарування
нерухомого майна ОСОБА_2 був укладений
з метою приховування належного йому
майна від стягувачів, про що свідчить
той факт, що даний договір не пройшов
державної реєстрації і станом на день
звернення до суду з позовом, відповідно
до інформації з Реєстру прав власності
на нерухоме майно, право власності на
нерухоме майно залишається
зареєстрованим саме за ОСОБА_2

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 липня 2014 року
позовні вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним,
скасування державної реєстрації
задоволені частково.

Визнано недійсним договір дарування
виставочного салону непродовольчих
товарів, розташованого по АДРЕСА_1,
укладений 29 грудня 2011 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований за № 5887.

Провадження у справі в частині
скасування державної реєстрації права
власності на нерухоме майно закрито.

Додатковим рішенням Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 вересня 2014 року вирішено питання щодо
судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи просить скасувати
оскаржуване рішення суду в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання договору дарування
нерухомого майна недійсним та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог (т.с. 3, а.с. 2 -
6).

Також, на рішення суду першої інстанції
подано апеляційну скаргу відповідачем
ОСОБА_3 (т.с. 3, а.с. 9 - 13), який просить
скасувати рішення районного суду в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
нерухомого майна недійсним та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог, вказуючи, в
обґрунтування доводів апеляційної
скарги, на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції
оскаржується лише в частині
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним договору дарування
нерухомого майна, відповідно до вимог
ч. 1 ст. 303 ЦПК України, його законність і
обґрунтованість в іншій частині
колегією суддів не перевіряється.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
і заявлених позовних вимог, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 02 лютого 2010 року
між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було
укладено договір позики, що
підтверджується розпискою (т.с. 1,
а.с. 9), відповідно до якого ОСОБА_4
надала ОСОБА_2 в борг суму коштів в
розмірі 481880 доларів США, які останній
зобов'язався повернути за першою
вимогою.

29 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
інтереси якої за довіреністю
представляв ОСОБА_3, було укладено
договір дарування (т.с. 1, а.с. 11, 12)
належного ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
виданого виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради 03
грудня 2003 року, зареєстрованого у КП
"ДМБТІ" Дніпропетровської обласної
ради 22 грудня 2003 року за № 32704897,
виставочного салону непродовольчих
товарів, розташованого по АДРЕСА_1 (т.с.
1, а.с. 13 - 14, 171).

Звернувшись до суду з позовом про
визнання вищевказаного правочину
недійсним, ОСОБА_4 стверджувала про те,
що договір дарування виставочного
салону непродовольчих товарів ОСОБА_6
та ОСОБА_2 уклали з метою приховування
належного останньому нерухомого майна
від стягувачів.

Задовольняючи позовні вимог ОСОБА_4 про
визнання договору дарування
нерухомого майна недійсним, районний
суд виходив з того, що даний правочин
ОСОБА_2 було вчинено без наміру
створення правових наслідків, які ним
обумовлювалися, оскільки ОСОБА_6 після
укладання договору фактично не
прийняла дарунок, не почала ним
користуватися та не зареєструвала своє
право власності на нього.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам закону і
узгоджуються із встановленими судом
обставинами та дослідженими у судовому
засіданні доказами.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203
ЦК України.

Згідно вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Районний суд прийшов до обґрунтованого
висновку про те, що укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 договір дарування
виставочного салону непродовольчих
товарів не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним і в силу положень ч. 1 ст.
234 ЦК України є фіктивним.

Так, даний правочин було вчинено 29
грудня 2011 року, тобто безпосередньо
після звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з
вимогою про повернення боргу, що, як
встановлено рішенням Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 05
серпня 2013 року у справі № 0418/4768/2012 за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
суми, яке ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 листопада 2013 року залишено
без змін, мало місце у червні 2010 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 210 ЦК України,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно правил, встановлених ч. 4 ст. 334 ЦК
України, права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації,
виникають з дня реєстрації відповідно
до закону.

Матеріалами справи підтверджено, що
після укладання договору дарування
нерухомого майна і його нотаріального
посвідчення ОСОБА_6 не зареєструвала
право власності на виставочний салон
непродовольчих товарів.

Як вбачається з копії вироку
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року
(т.с. 3, а.с. 33 - 37) та постанови
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2014
року (т.с. 3, а.с. 43 - 50), до відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції представник ОСОБА_6
за довіреністю звернувся із заявою
щодо реєстрації права власності на
виставочний салон непродовольчих
товарів лише 02 січня 2013 року, тобто вже
після того як ОСОБА_4 подала до суду
позов про визнання договору дарування
недійсним.

Незважаючи на той факт, що подароване
ОСОБА_6 на підставі оспорюваного
правочину нерухоме майно перебувало
під арештом, 02 січня 2013 року за нею було
зареєстровано право власності на
нього.

Такі дії та рішення державного
реєстратора реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області ОСОБА_8 вищезазначеними
судовими рішеннями були визнані
неправомірними та злочинними,
наслідком чого стало скасування запису
про реєстрацію права власності на
виставочний салон непродовольчих
товарів за ОСОБА_6

Вищевикладені фактичні обставини
свідчать про те, що договір дарування
виставочного салону непродовольчих
товарів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено
саме з метою приховування належного
ОСОБА_2 майна від стягувачів, тоді як
посилання в апеляційних скаргах на
користування ОСОБА_6 подарованим їй
майном, правильність висновків суду
першої інстанції не спростовують.

При цьому колегія суддів враховує те,
що документи, які за твердженням
представників відповідачів
підтверджують факт користування
ОСОБА_6 подарованим їй виставочним
салоном непродовольчих товарів,
представником ОСОБА_3 були надані суду
першої інстанції лише 28 липня 2014 року,
тобто вже після смерті ОСОБА_6, що
позбавило суд можливості встановити їх
достовірність.

Тим більше, звертає на себе увагу
договір № 01/10 (т.с. 2, а.с. 231 - 234), який,
відповідно до його змісту, 10 грудня 2013
року був підписаний безпосередньо
ОСОБА_6, тоді як остання померла ще
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, колегія суддів дає критичну
оцінку твердженням представників
відповідачів про те, що у відповідності
до акту прийому - передачі від 29 грудня
2011 року (т.с. 2 а.с. 208) подароване ОСОБА_6
ОСОБА_2 нерухоме майно їй було передано,
оскільки об'єктивно встановити як дату
складання даного акту, так і факт його
підписання саме ОСОБА_6, неможливо.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, оскільки
зводяться, в основному, до переоцінки
доказів по справі та цитування норм
законодавства.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права і обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами. Суд оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, обґрунтовані
висновки щодо яких виклав в
мотивувальній частині судового
рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає вимогам
матеріального та процесуального
закону. Підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційних
скаргах, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: Н.М. Деркач М.М. Пищида О.М.
Осіян