печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бортницької
В.В,

при секретарі - Клименко О. І.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи - Державна реєстраційна служба
України, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання договору купівлі-продажу
квартири удаваним, визнання покупцем
за договором та визнання права
власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Печерського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи - Державна реєстраційна служба
України, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
в якому просив суд визнати договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
загальною площею 88,3 кв.м., в тому числі
жилою площею 51,7 кв.м. укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від 30.10.20007,
посвідченого посвідчений нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстраційний номер 4275у,
удаваним із моменту його укладення в
частині покупця ОСОБА_4; визнати ОСОБА_3
покупцем за договором купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 та визнати право
власності на зазначену квартиру за
ОСОБА_3; скасувати право власності
ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1
та скасувати державну реєстрацію права
власності; скасувати право власності
ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1
та скасувати державну реєстрацію права
власності; зобов'язати Державну
реєстраційну службу України
зареєструвати право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 88,3
кв.м., в тому числі жилою площею 51,7 кв.м.
за ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи підстави пропуску
строку позовної давності, позивач
посилається на те, що поважною причиною
подачі позову із пропущенням строків є
те, що ОСОБА_3 на протязі проживання у
спірній квартирі, вважав, що він є
власником та дізнався про факт
реєстрації квартири на ім'я ОСОБА_4, а в
подальшому і на ім'я ОСОБА_5 лише в
середині серпня 2013 року.

Мотивуючи підстави звернення з
позовом, позивач посилається на те, що
договір купівлі-продажу від 30.10.2007 є
удаваним правочином, оскільки
укладений з метою приховування іншого
правочину, а саме укладення даного
договору між ОСОБА_6 та позивачем
ОСОБА_3, а не із відповідачем ОСОБА_4
Позивач з часу укладення договору
купівлі-продажу від 30.10.2007 вважав себе
власником квартири, придбаної за
спірним договором купівлі-продажу,
постійно проживав у ній та вчиняв інші
дії, що свідчать про безумовне
здійснення ним права власності на
спірне майно.

У судовому засіданні 03.02.2014 представник
позивача підтримав вимоги позовної
заяви, просив їх задовольнити в повному
обсязі з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_2 проти позову не заперечує, надав
пояснення з приводу фактичних обставин
справи. З відповідною заявою про
застосування строку позовної давності
до суду не звертався.

Інші учасники судового розгляду у
призначене судове засідання не
з'явились, про час та місце слухання
справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають до часткового
задоволення з огляду на наступне.

30.10.2007 між ОСОБА_6 з однієї сторони та
ОСОБА_4 з другої сторони був укладений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 88,3 кв.м., в
тому числі жилою площею 51,7 кв.м. Даний
договір був посвідчений нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та внесений у реєстрову
книгу № 451-225 за реєстровим № 6353 від
01.11.2007 (а.с. 8-9).

Відповідно до п. 4 договору, продаж
зазначеної вище квартири за
домовленістю сторін здійснено за 1 262
500,00 грн., що є еквівалентом 250 тис.
доларів США за курсом НБУ на момент
підписання цього договору, які
продавець отримав повністю від покупця
до підписання цього договору та
нотаріального посвідчення.

Як зазначається позивачем та не
заперечується відповідачем, грошові
кошти були передані позивачем
відповідачу ОСОБА_4 за день до
укладення договору купівлі-продажу, що
підтверджується розпискою від 29.10.2007,
яка складена в присутності відповідача
ОСОБА_5 (а.с. 10).

Як вбачається з даної розписки, ОСОБА_3
передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі
250 тис. доларів США для купівлі в
інтересах ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1. Сам
ОСОБА_3 не мав змоги контролювати хід
купівлі-продажу квартири, оскільки
весь час був у відрядженнях по роботі.

Протягом проживання в даній квартирі
позивач не вимагав від ОСОБА_4 будь-яких
документів, що підтверджують право
власності на квартиру, оскільки не
виникало сумнівів, що ОСОБА_3 є
власником квартири, а відповідач
ОСОБА_4 запевняв, що квартира оформлена
відповідно до розписки та документи
будуть зберігатись у нього для їх
надійного захисту, підстав недовіри не
було.

В свою чергу позивач вважав себе
власником квартири, придбаної за
спірним договором купівлі-продажу,
постійно проживав у ній зі своєю сім'єю
та вчиняв інші дії, що свідчать про
безумовне здійснення ним права
власності на спірне майно.

В середині серпня 2013 року до позивача
звернулись органи виконавчої служби,
які повідомили, що дана квартира
належить ОСОБА_4

У зв'язку із цим, позивач звернувся до
ОСОБА_4 та дізнався, що в 2007 році
останній дійсно оформив право
власності на квартиру за собою. Окрім
цього, 14.07.2009 рішенням Печерського
районного суду м. Києва у справі № 2-3623
було визнано право власності на 1/2
частину квартири та зареєстровано в
БТІ за ОСОБА_5, яка є цивільною дружиною
ОСОБА_4, копія рішення та копія відмітки
БТІ додаються.

Вищевикладені обставини стали
підставою для звернення позивача з
відповідним позовом до суду за
захистом своїх порушених прав шляхом
визнання договору купівлі-продажу
квартири від 30.10.2007 удаваним, визнання
покупцем за договором та визнання
права власності на квартиру.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно у власність другій
стороні (покупцеві), а покупець приймає
або зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, грошові кошти, які
були передані відповідачу ОСОБА_4,
належали саме позивачу ОСОБА_3 і
передавались саме з метою купівлі
квартири для позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК
України.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога
про визнання правочину недійсним може
бути заявлена як однією із сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено
загальні наслідки недійсності
правочину - недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України,
наслідком недійсності правочину є
застосування двосторонньої реституції
незалежно від добросовісності сторін
правочину.

Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України
передбачено, що загальні наслідки
недійсності правочину застосовуються,
якщо законом не встановлені особливі
умови їх застосування або особливі
правові наслідки окремих видів
недійсних правочинів.

В даному випадку реституція не
застосовується з огляду на те, що
грошові кошти в розмірі 1 262 500,00 грн., що
є еквівалентом 250 тис. доларів США за
курсом НБУ на момент підписання
договору купівлі-продажу квартири,
були передані продавцю ОСОБА_6 за
відчуження квартири, а отже він отримав
відшкодування за відчуження квартири.

У випадку якщо особа, яка вважає себе
власником майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили; якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
зазначено, що удаваним правочином
(стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК (
435-15), можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що договір
купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 є
удаваним правочином, оскільки був
укладений з метою приховування іншого
правочину, а саме укладення даного
договору між ОСОБА_6 та позивачем
ОСОБА_3, а не із відповідачем ОСОБА_4

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, враховуючи наявність
правових підстав для задоволення
позову про визнання спірного договору
купівлі-продажу квартири від 30.10.2007
удаваним, підлягають задоволенню
похідні від цієї вимоги й інші позовні
вимоги позивача, оскільки саме таким
способом позивач може захистити та
відновити своє порушене право.

Проте суд не знаходить підстав для
задоволення позовних вимог про
зобов'язання Державної реєстраційної
служби України про реєстрацію права
власності на спірну квартиру за
позивачем, оскільки в судовому порядку
може бути захищене лише порушене право,
проте доказів такого порушення
позивачем не надано.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
понесені позивачем витрати зі сплати
судового збору у розмірі 3 441,00 грн.
підлягають стягненню з відповідачів по
1 147,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 235, 387, 392, 655 ЦК
України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
треті особи - Державна реєстраційна
служба України, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу квартири удаваним,
визнання покупцем за договором та
визнання права власності на квартиру -
задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 загальною площею 88,3
кв.м., в тому числі жилою площею 51,7 кв.м.
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від
30.10.20007 р., посвідченого посвідчений
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстраційний номер 4275у, удаваним із
моменту його укладення в частині
покупця ОСОБА_4.

Визнати ОСОБА_3 покупцем за договором
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та

Визнати право власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Скасувати право власності ОСОБА_4 на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати
державну реєстрацію права власності.

Скасувати право власності ОСОБА_5 на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати
державну реєстрацію права власності.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_3 по 1 147,00 грн. витрат по
сплаті судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
протягом 10 днів з дня його проголошення
через Печерський районний суд м. Києва.

В разі подання апеляційної скарги,
рішення набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя
В.В. Бортницька