Справа № 580/1749/14-ц
У Х В А Л А

02 жовтня 2014 року суддя Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
Олійник О.В., розглянувши матеріали
позовної заяви ОСОБА_1 до судді
Лебединського районного суду Сумської
області Підопригора Людмили Іванівни,
ОСОБА_2, Реєстраційної служби
Лебединського районного управління
юстиції, про визнання недійсною
мирової угоди, скасування державної
реєстрації права власності, визнання
майна спадковим та визнання права на
спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

18.09.2014 року ОСОБА_1 звернулася до
Лебединського районного суду Сумської
області з позовною заявою до судді
Лебединського районного суду Сумської
області Підопригора Л.І., ОСОБА_2,
Реєстраційної служби Лебединського
районного управління юстиції, про
визнання недійсною мирової угоди,
скасування державної реєстрації права
власності, визнання майна спадковим та
визнання права на спадкування за
законом.

Ухвалою судді апеляційного суду
Сумської області від 23.09.2014 року на
підставі ч. 1 ст. 108 ЦПК України
визначено підсудність розгляду даної
позовної заяви Охтирському
міськрайонному суду Сумської області,
так як однією із сторін є суддя
Лебединського районного суду Сумської
області.

Проаналізувавши матеріали позову, суд
дійшов висновку, що у відкритті
провадження в частині позовних вимог
ОСОБА_1 до судді Лебединського
районного суду Підопригора Л.І. про
визнання недійсною мирової угоди,
скасування державної реєстрації права
власності, визнання майна спадковим та
визнання права на спадкування за
законом слід відмовити на підставі п. 1
ч. 2 ст. 122 ЦПК України, оскільки заява не
підлягає розгляду у судах у порядку
цивільного судочинства.

У позовній заяві позивачем ставиться
питання визнання недійною мирової
угоди від 22.12.2010 року, укладеної між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, затвердженої ухвалою
Лебединського районного суду від 22.12.2010
року під головуванням судді
Підопригора Л.І.

У низці рішень Європейський суд з прав
людини неодноразово зазначав, що право
на суд, окремим аспектом якого є право
на доступ до правосуддя, не є
абсолютним (у рішеннях «Голдер проти
Великої Британії» від 21 лютого 1975 року,
«Де Жуффр де ля Прадель проти Франції»
від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України, юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі. Проте в даному випадку, між
позивачем та суддею такі
правовідносини не виникають, тому такі
справи не можуть бути підсудні судам
загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом
прав, свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії вчинені при здійсненні правосуддя,
а тому законність таких дій може
перевірятися лише судом вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», судове
рішення, яким закінчується розгляд
справи в суді, ухвалюється іменем
України. Таким чином, суддя виступає як
посадова особа, уповноважена на
виконання функцій держави, а не як
приватна особа, до якої можна
звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 Основного закону
України в Україні діють місцеві,
апеляційні, вищі спеціалізовані суди
та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав визначених у
процесуальному законодавстві. Питання
притягнення судді до відповідальності
врегульовано законами України «Про
судоустрій і статус суддів» та Про Вищу
раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне
законодавство дає можливість
громадянину повною мірою реалізувати
своє право на оскарження судового
рішення та дій судді під час здійснення
правосуддя.

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету Міністрів Ради
Європи щодо якості судових рішень
підкреслює, що зміст конкретних
судових рішень контролюється,
насамперед, за допомогою процедур
апеляції або перегляду рішень у
національних судах та за допомогою
права на звернення до Європейського
суду з прав людини.

У постанові ВСУ від 15.04.2008 року у справі
№ 21-319во07 міститься правовий висновок
про те, що законність процесуальних
актів і дій (бездіяльності) суддів,
вчинених при розгляді конкретної
справи, не може перевірятися за межами
передбаченого законом процесуального
контролю. Намагання зробити це в
конкретній справі шляхом подання
окремого позову проти судді є
протиправним втручанням у здійснення
правосуддя й посяганням на
процесуальну незалежність.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 13.06.2007 року «Про
незалежність судової влади»
роз'яснено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається; суди
повинні відмовляти у прийнятті позовів
та заяв з таким предметом.

Що стосується позовних вимог,
заявлених до інших відповідачів, то суд
зазначає наступне.

За загальними правилами підсудності,
позови до фізичної особи
пред'являються в суд за зареєстрованим
у встановленому законом порядку місцем
її проживання або за зареєстрованим у
встановленому законом порядку її
перебування; позови до юридичних осіб
пред'являються в суд за їхнім
місцезнаходженням (ч. 2 ст. 109 ЦПК
України).

Положенням частини 1 статті 114
Цивільного процесуального Кодексу
України визначено, що позови, що
виникають з приводу нерухомого майна,
пред'являються за місцезнаходженням
майна або основної його частини.

Як вбачається з матеріалів доданих до
позовної заяви, нерухоме майно, щодо
якого виник спір, знаходиться у м.
Лебедин Сумської області.

Вирішуючи питання можливості
відкриття провадження у даній справі в
частині вимог до ОСОБА_2, Реєстраційної
служби Лебединського районного
управління юстиції, про визнання
недійсною мирової угоди, скасування
державної реєстрації права власності,
визнання майна спадковим та визнання
права на спадкування за законом, суд
враховує, що відповідачі у справі не
зареєстровані на території м. Охтирка
та Охтирського району, нерухоме майно,
з приводу якого виник спір, розташоване
в м. Лебедин Сумської області, підстави
для визначення підсудності за
Охтирським міськрайонним судом
Сумської області передбачені ч. 1 ст. 108
ЦПК України відсутні, тому відповідно
ст. 121 ч. 3 п. 4 ЦПК суд повертає позовну
заяву.

Позовна заява підлягає поверненню до
Лебединського районного суду, до якого
звернулася позивачка з позовом, для
розгляду по суті за правилами
виключної підсудності.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 114, 115, 121, 122 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в
частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді
Лебединського районного суду
Підопригора Людмили Іванівни, про
визнання недійсною мирової угоди,
скасування державної реєстрації права
власності, визнання майна спадковим та
визнання права на спадкування за
законом.

Позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до
ОСОБА_2, Реєстраційної служби
Лебединського районного управління
юстиції, про визнання недійсною
мирової угоди, скасування державної
реєстрації права власності, визнання
майна спадковим та визнання права на
спадкування за законом, разом із
копіями доданих до неї документів
повернути до Лебединського районного
суду для розгляду по суті за правилами
виключної підсудності.

Ухвала суду може бути оскаржена до
Апеляційного суду Сумської області
через Охтирський міськрайонний суд
протягом п'яти днів з дня проголошення
ухвали. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду
О.В. Олійник