У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року
м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

за участі сторін та представника
позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Рівненського міського суду
від 7 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів на дружину та дитину,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 7 жовтня 2014 року зазначений позов
задоволено частково:

Стягнуто з ОСОБА_1, 1994 р.н., на користь
ОСОБА_2, 1996 р.н., аліменти на утримання
доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі
500 гривень щомісячно, починаючи з 10
вересня 2014 року до досягнення дитиною
повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача
аліменти на її утримання в твердій
грошовій сумі в розмірі 300 гривень
щомісячно, починаючи з 10 вересня 2014
року до досягнення донькою - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічного віку.

Рішення в частині стягнення аліментів
в межах місячного платежу допущено до
негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 243,60
гривень судового збору.

Сторони подали апеляційні скарги на
рішення суду, де покликалися на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, та на порушення судом норм
процесуального і матеріального права.

На обґрунтування своєї скарги
відповідач зазначав про
невідповідність оскаржуваного рішення
вимогам ст. 213 ЦПК України та
роз'ясненням постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№14 "Про судове рішення в цивільній
справі" щодо законності та
обґрунтованості рішення, неврахування
положень ст. 185 СК України і постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року № 3 „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав". Залишено без уваги
і те, що позивач одержує соціальну
допомогу в розмірі 800 гривень, а позивач
відмовляється від його допомоги у
вигляді продуктів харчування та одягу.
Вона ж не використовує свою можливість
отримувати допомогу, як
малозабезпечена сім'я в розмірі 400
гривень.

Вважав, що стягнення аліментів на
утримання позивача є утрудненим. Він не
є кваліфікованим працівником, без
відповідної освіти, офіційно не
працевлаштований, живе за рахунок
тимчасових незначних заробітків.
Хворіє, в зв'язку з чим несе витрати,
потребує стаціонарного лікування
кожних півроку.

З наведених міркувань просив рішення
Рівненського міського суду від 7 жовтня
2014 року в частині стягнення аліментів
на утримання дружини в розмірі 300
гривень щомісячно до досягнення
донькою трирічного віку скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні цієї
вимоги відмовити.

Позивач, обґрунтовуючи свою апеляційну
скаргу, зазначала про недодержання
вимог ст. 213 ЦПК України, що вважала
підставою для скасування
оскаржуваного рішення в частині
стягнення аліментів на утримання
дитини.

Судом залишено без уваги, що вона не
працевлаштована, хворіє, не має
власного житла, живе з батьками у
сільській місцевості, які не працюють.
Натомість відповідач працевлаштований
у свого батька - підприємця
(неофіційно), має стабільний заробіток,
його сім'я має у власності автомобіль,
квартиру та два будинки.

З урахуванням роз'яснень п. 14 постанови
Пленуму Верховного Суду України №12 від
24.10.2008 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" просить рішення
суду першої інстанції скасувати в
частині стягнення 500 гривень аліментів
щомісячно на утримання дочки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4, стягнувши з відповідача
на утримання дитини інший розмір
аліментів - 1 000 гривень щомісячно. В
решті рішення просила залишити без
змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі та з'явились
в судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи сторін,
колегія суддів дійшла висновку про
відхилення апеляційних скарг.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що право ОСОБА_2 на аліменти від
відповідача виникло в зв'язку із
перебуванням її у відпустці по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, а тому стягнув на її
користь із ОСОБА_1, котрий спроможний
надавати матеріальну допомогу,
щомісячний розмір аліментів у твердій
грошовій сумі із вказівкою про
граничну межу їх стягнення до
досягнення дитиною трирічного віку.

Матеріалами справи встановлено, що від
шлюбних відносин сторони мають доньку
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, (а.с.4). Дитина
проживає з матір'ю та перебуває на її
утриманні.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина,
з якою проживає дитина, має право на
утримання від чоловіка - батька дитини
до досягнення дитиною трьох років.
Право на утримання дружина, з якою
проживає дитина, має незалежно від того
чи вона працює та незалежно від її
матеріального становища, за умови, що
чоловік може надавати матеріальну
допомогу.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та застосувавши до спірних
відносин норми матеріального права,
які підлягали застосуванню, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
виникнення та існування у відповідача
обов'язку сплачувати аліменти на
утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною
трирічного віку.

Визначаючи розмір аліментів - щомісяця
по 300 гривень, суд вірно урахував
працездатний вік відповідача,
відсутність об'єктивних перешкод для
його працевлаштування, інших
утриманців, стан його здоров'я, який є
задовільним, а також необхідність і
можливість утримувати позивача до
виникнення умов, передбачених ч. 2 ст. 84
СК України.

Покликання ОСОБА_1 на неправильне
застосування норм матеріального права
спростовуються правильністю висновків
суду.

Доводи скарги відповідача про
незначний дохід платника аліментів, що
виключає можливість сплачувати
аліменти на утримання позивача, не
можуть бути підставою для відмови у
задоволенні позову в цій частині, а
тому на увагу не заслуговують.

Не можна погодитися і з посиланнями
ОСОБА_2 на порушення правил ст. 213 ЦПК
України, наявність певного майна у
родини ОСОБА_1, відсутність житла у
позивача та її хворобу, що вона вважає
підставою для часткового скасування
оскаржуваного рішення, оскільки
підстав, передбачених ст. 309 ЦПК
України, для задоволення її
апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
ухвалення рішення судом першої
інстанції з додержанням норм
процесуального і матеріального права є
підставою для залишення рішення без
змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити, а рішення Рівненського
міського суду від 7 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: