22-ц/775/1644/2014(м)
інстанції: Пустовойт Т.В.
19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
суддів
Зайцевої С,А., Лоленко А.В.,
розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 27 жовтня 2014 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» про стягнення сум
індексації та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди, -
В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з даним позовом до ПАТ «ММК ім.
Ілліча», уточнивши в подальшому
позовні вимоги . В обгрунтування
позову посилалася на те, що перебувала
у трудових відносинах з відповідачем,
який при виплаті заробітної плати не
проводив передбачену діючим
законодавством сплату сум індексації
та компенсації заробітної плати,
внаслідок чого порушено її право на
оплату праці, яке має бути відновлене
шляхом стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
суми індексації заробітної плати в
розмірі 3244,81 грн., компенсації в розмірі
1355,67 грн., середнього заробітку за час
затримки розрахунку за період з 22.12.2010
року по 07.08.2014 року в розмірі 113599,20 грн
та відшкодування моральної шкоди в
Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
27 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_2
індексацію заробітної плати з
компенсацією за період з квітня 2004р. по
липень 2006р. включно в сумі 452,26грн.,
середній заробіток за час затримки
виплати індексації заробітної плати з
компенсацією в розмірі 1700 грн., з
утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цих
сум передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при їх виплаті та
моральну шкоду в розмірі 200грн. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» в дохід держави судовий збір у
розмірі 487,20 грн.

На вказане рішення суду позивачкою
була подана апеляційна скарга у якій
ставиться питання про скасування
судового рішення, постановлення нового
рішення, яким слід задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі..В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилалась на порушення судом
норм матеріального та процесуального
закону, судом не було прийняті до уваги
надані нею докази про те, що на протязі
усього часу роботи на підприємстві
відповідачем не нараховувались суми
індексації та компенсації заробітної
плати. При стягненні середнього
заробітку за час затримки розрахунку
судом також безпідставно було
застосовано принцип співмірності та
зменшена сума. Висновки суду першої
інстанції з цього приводу не
відповідають вимогам закону та
наданим нею доказам. Окрім того, судом
не було допущено негайне виконання
судового рішення в частині стягнення
суми заробітної плати за один місяць.

В судове засідання апеляційного суду
позивачка не з»явилась, про час та
місце розгляду справи повідомлена
належним чином про що свідчить
телефонограма, яка зареєстрована в
журналі № 4 телефонограм апеляційного
суду за № 639 .

Представник ПАТ» Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча»
Новгородська В.В. просила відхилити
апеляційну скаргу та залишити рішення
суду без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача
вислухавши заперечення проти скарги
представника ПАТ «ММК ім. Ілліча»,
дослідивши обставини справи письмові ,
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи , зокрема,
відповідними записами в трудовій
книжці позивачки про те, що з 20.04.2004 р.
по 21.12.2010р. вона перебувала у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча

На час її звільнення 21.12.2010р.
відповідачем повний розрахунок з нею
проведено не було - залишилася
невиплаченою сума індексації
заробітної плати в сумі 224,89 грн. та
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з затримкою її виплати в сумі
227,37грн., а всього 452,26 грн., нарахованих
за період з квітня 2004 року по липень 2006
року. До дня ухвалення рішення вказана
сума позивачеві не виплачена.

Вказані обставини та надані докази
перевірялись судом першої
інстанції,яким дана правильна та
належна оцінка.

Зокрема, суд першої інстанції
правильно вважав,що розрахунок сум
індексації та компенсації, які були
обраховані позивачкою та надані нею
розрахунок цих сум не відповідає
положенням Закону України « Про
індексацію грошових доходів
населення» та Закону України « Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв»язку з порушенням строків
їх виплати», Порядку проведення
індексації грошових доходів населення,
затвердженого постановою КМУ № 1078 КМУ
від 17 липня 2003 року.

Згідно ч.5 ст .4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» в разі якщо грошові доходи
населення підвищено з урахуванням
прогнозного рівня інфляції
випереджаючим шляхом ,при визначенні
обсягу підвищення грошових доходів у
зв'язку із індексацією враховується
рівень такого підвищення у
порядку,визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Зокрема, згідно п.1-1 зазначеної
постанови таке обчислення провадиться
наростаючим підсумком починаючи з 6
березня 2003 року. Між тим, в наданих
розрахунках позивачки відсутнє
зазначення базових місяців, що
суперечить положенням п. 5 вказаного
порядку , а тому наданий ОСОБА_2
розрахунок обґрунтовано не був
прийнятий до уваги.

Відповідно до положень ст.. 1-3 Закону
України « Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати «
підприємства, установи і організації
всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків її
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу.
Компенсація проводиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів нарахованих
громадянам за період починаючі з дня
набрання чинності цим Законом (з 1 січня
2001 року ) Як зазначається у цьому законі
під доходами слід розуміти грошові
доходи громадян які не мають разового
характеру і які вони одержують на
території України серед яких заробітна
плата ( грошове забезпечення) . Сума
компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованого,але не
виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць ( після утримання
податків і обов'язкових платежів) на
індекс інфляції в період невиплати
доходу (інфляція місяця, за який
виплачується доход до уваги не
приймається ).

За таких обставин , колегія суддів не
може погодитись з доводами апелянта
про те,що розмір сум індексації та
компенсації наданий позивачкою слід
було брати до уваги та стягувати на її
користь зазначені нею суми.

У даному випадку суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
часткове задоволення позову в частині
стягнення сум індексації та
компенсації виходячи з розрахунку
відповідача, оскільки він відповідає
вимогам зазначеного законів та
постанови КМУ.

Судом правильно не було взято до уваги
посилання представника відповідача
про сплату ОСОБА_2 сум компенсації та
індексації, оскільки доказів сплати
позивачці сум індексації та
компенсації при нарахуванні позивачці
заробітної плати відповідачем не було
надано,тому у суду першої інстанції
були підстави для стягнення зазначених
сум на користь позивачки.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення індексація заробітної
плати за зазначений період та
компенсація за несвоєчасно виплачену
заробітну плату в день звільнення
позивачеві виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на користь
позивача середнього заробітку, суд
першої інстанції правильно виходив з
того ,що позивачеві підлягала виплаті
заробітна плата за затримку розрахунку
при звільненні за період з 22 грудня 2010
року по 27.10.2014 року у сумі 817647 грн 40 коп.
з урахуванням середньоденної
заробітної плати у сумі 85 грн.80 коп та
кількості робочих днів за вказаний
період- 953 дні .

Судом було встановлено, що ОСОБА_2
була звільнена з роботи 21.12.2010 року ,
цей день був для нього останнім
робочим, а тому відповідач мав провести
розрахунок з позивачем в день
звільнення, але не виконав вимоги
закону в цій частині.

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачеві не були
виплачені усі належні при звільненні
суми, тому вона має право на стягнення
на його користь середнього заробітку
за весь період затримки розрахунку по
день фактичного розрахунку 27жовтня 2014
року визначивши розмір середнього
заробітку з урахуванням вимог п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» .

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з того, що на
час звільнення відповідач не провів з
позивачем остаточний розрахунок та не
виплатив усі належні на час звільнення
суми.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Таким чином не можна погодитися з
доводами скарги про відсутність спору
щодо розміру належних до виплати сум
при звільненні,оскільки позивачка
претендувала на стягнення більших сум
індексації та компенсації , ніж мала на
це право.

Обговорючи питання про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку , суд першої інстанції
правильно врахував розмір спірної суми
на яку позивачка мала право у
порівнянні з заявленими сумами ,
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком за час затримки
розрахунку, і тому обґрунтовано
зменшив розмір середнього заробітку за
час затримки розрахунку та задовольнив
частково позов в частині стягнення
моральної шкоди.

Виходячи з цього,слід дійти висновку
про те, що судом першої інстанції
дотримані вимоги статті 117 КЗпП
України, роз'яснення п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», та вимог розумності і
справедливості, а тому рішення суду і в
цій частині відповідає вимогам закону
і підстави для його скасування або
зміни відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про те, що судом
допущено порушення норм
процесуального права або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Нових доказів чи обставин, які не були
предметом розгляду у суді першої
інстанції та могли вплинути на рішення
суду позивачем апеляційному суду не
надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог вважає , що рішення суду
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону .

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
27 жовтня 2014 року залишити без зміни

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили після її проголошення та
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
Л.М.Бугрим

Судді:
С.А.Зайцева

А.В.Лоленко