Справа № 1309/8736/12
Головуючий у 1 інстанції: Бориславський
Провадження № 22-ц/783/5581/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого- судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3,

ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 11 липня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування квартири, укладеного 07.02.2011
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, скасування
реєстрації права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 понесені витрати на
правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6,
вважає, що рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи. Покликається на те, що не
відповідають фактичним обставинам
справи висновки суду першої інстанції
про необхідність доведення у справі
умисних дій обдарованого, направлених
на обман дарувальника, оскільки
позивач, як на підставу своїх вимог про
визнання недійсним правочину,
покликався на те, що внутрішнє
волевиявлення ОСОБА_7 щодо відчуження
спірної квартири на користь ОСОБА_4,
полягало в оформленні з останнім
договору довічного утримання, а не
договору дарування, тобто, внутрішня
воля ОСОБА_7 щодо обставин, які мають
істотне значення, не відповідала
зовнішньому прояву такої волі, а саме,
укладеному договору дарування замість
договору довічного утримання, що стало
можливим внаслідок помилки зі сторони
ОСОБА_7 про природу вчинюваного нею
правочину, прав та обов"язків його
сторін, а не внаслідок обману зі
сторони відповідача, як це зазначено в
оскаржуваному рішенні.

Також апелянт просить врахувати, що
судом першої інстанції порушено вимоги
ЦПК України, а саме не надано належної
правової оцінки доказам, які
підтверджують корисливий мотив
відповідачів при укладенні
оспорюваного договору, не взято до
уваги покази свідків і жодним чином не
вмотивовано відхилення доказів, якими
позивач обгрунтовував підстави своїх
вимог. З наведених підстав просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_4, його
представника ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до переконання, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з
того, що з досліджених і оцінених судом
показань свідків не вбачається того, що
померла ОСОБА_7, укладаючи 07.02.2011 р.
договір дарування помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення, у
зв»язку з чим прийшов до переконання,
що на момент укладення вказаного
договору усі його істотні умови було
передбачено, з»ясовано та перевірено
вільну волю дарувальника, яка
погодилася зі всіма істотними умовами
договору, укладений договір дарування
квартири був добровільно підписаний
сторонами, що свідчить про їхнє вільне
волевиявлення на укладення договору
дарування, їм було роз»яснено усі
наслідки підписання такого договору.
Крім цього, суд вказує на те, що він не
бере до уваги той факт, що показаннями
свідків не підтверджено умисних дій
обдарованого, направлених на обман
дарувальника.

Суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні також вказує, що в матеріалах
справи міститься заява померлої ОСОБА_7
від 07.02.2011 р., написана нею власноручно
перед підписанням договору дарування
квартири, якою вона ствердила, що
квартира АДРЕСА_1, є її особистою
власністю, що вказує на вільне
волевиявлення ОСОБА_7 на укладення
договору дарування вказаної квартири,
а достовірність та зміст даної заяви
сторонами не заперечувались.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції посилався також на
відмовний матеріал Залізничного РВ ЛМУ
ГУ МВС України у Львівській області за
зверненням ОСОБА_7 щодо неправомірних
дій ОСОБА_4, постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи у
зв»язку з відсутністю у діях ОСОБА_4
ознак злочину, передбаченого ст.190 КК
України, на матеріали
інвентаризаційної справи, які на думку
суду спростовують доводи позивача.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання у момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п»ятою,
шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним ( оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. ч. 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України
для чинності правочину, зміст самого
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямованим на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз»ясненнями п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття
особою фактичних обставин правочину,
що вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого можна було б вважати,
що правочин не був би вчинений. Для
визнання правочину недійсним, як
укладеного під впливом помилки
необхідно, щоб помилка мала істотне
значення. Під помилкою, що має істотне
значення, ЦК розуміє в тому числі і
помилку в характері (природі)
правочину, прав та обов»язків сторін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції прийшов до висновку
про відсутність при укладенні
оспорюваного договору дарування
помилки, а саме, неправильного
сприйняття ОСОБА_7 фактичних обставин
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна було б вважати, що договір
дарування не був би вчинений.

На думку колегії суддів такий висновок
суду не є переконливим з таких
міркувань.

Судом встановлено, що 07 лютого 2011 року
між ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_4
укладено договір дарування, за умовами
якого ОСОБА_7 подарувала відповідачу
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 Даний договір
посвідчено державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_11 та
зареєстровано в реєстрі за № 1-200.

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав № 29086161 від 22 лютого 2011 р. ОСОБА_4 є
власником квартири АДРЕСА_1 на
підставі вказаного договору дарування.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов»язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 774 ЦК України передбачено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобо2язуєится забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі істотні умови.
Договори дарування належать до
безоплатних правочинів та за їх
умовами обдаровані не мають перед
дарувальниками будь-яких зобов'язань
матеріального характеру.

За умовами договору дарування житла до
обдарованого переходить право
власності на житло, дарувальник
фактично втрачає право на володіння,
користування та розпорядження ним,
право на проживання, а в обдарованого
не має обов»язку надавати відчужене на
його користь житло для проживання
дарувальнику.

Разом з тим, як вбачається з показів
свідків, окрім приватного нотаріуса, і
не заперечувалось відповідачем в суді,
після укладення оспорюваного договору
ОСОБА_7 продовжувала проживати у
спірній квартирі до своєї смерті,
передача квартири фактично не
відбулася, що підтверджує реальні
наміри ОСОБА_7 на укладення договору
довічного утримання, а не договору
дарування. Однак при ухваленні рішення
зазначена обставина судом не була
врахована.

На думку колегії суддів ОСОБА_7 в силу
свого похилого віку, якій на момент
укладення договору дарування
виповнилося 86 років, яка за станом
здоров»я потребувала стороннього
догляду та матеріальної допомоги,
маючи необхідність у сторонній
допомозі та отримуючи таку допомогу
два рази на тиждень від держави, так як
знаходилася на обслуговуванні ЛМТЦ
СОПОНГ, періодично від сусідів,
укладаючи із відповідачем договір
дарування належної їй на праві
власності квартири, діяла під впливом
помилки, оскільки вважала, що укладає
договір довічного утримання, за
умовами якого відповідач буде
доглядати за нею, помилялась щодо
правової природи правочину, прав та
обов»язків, які виникнуть після його
укладення між нею та відповідачем.

Поза увагою суду першої інстанції
залишились твердження позивача про те,
що квартира була єдиним житлом ОСОБА_7,
про відсутність у ОСОБА_7 необхідності
відчужувати квартиру, укладаючи
договір дарування, що також доводить
відсутність її волевиявлення на
укладення договору про безоплатну
передачу у власність відповідача
квартири.

Про намір ОСОБА_7 укласти договір
довічного утримання підтвердили в суді
першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10

Дійшовши висновків про
безпідставність позовних вимог суд
першої інстанції на наведені вище
обставини уваги не звернув, а відтак не
надав їм правової оцінки.

Не відповідають фактичним обставинам
справи і висновки суду першої
інстанції про необхідність доведення у
справі умисних дій обдарованого,
направлених на обман дарувальника,
оскільки позивач як на підставу своїх
вимог про визнання недійсним
оспорюваного правочину покликався на
те, що внутрішнє волевиявлення ОСОБА_7
щодо відчуження спірної квартири на
користь ОСОБА_4, полягало в оформленні з
останнім договору довічного утримання,
а не договору дарування. Тобто,
внутрішня воля дарувальника щодо
обставин, які мають істотне значення,
не відповідала у ОСОБА_7 зовнішньому
прояву такої волі - укладеному
договору дарування замість договору
довічного утримання, що стало можливим
внаслідок помилки зі сторони ОСОБА_7
про природу вчинюваного нею правочину,
прав та обов»язків його сторін, а не
внаслідок обману зі сторони
відповідача, як про це помилково
зазначає суд у своїх висновках.

Мотивуючи відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції в оскаржуваному рішенні
безпідставно посилається на те, що
показаннями свідків не підтверджено
при укладенні договору дарування
умисних дій обдарованого, ОСОБА_4
направлених на обман дарувальника,
ОСОБА_7, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2
обґрунтовані ст. 229 ЦК України, а не ст.
230 ЦК України.

За наведених обставин висновки суду
першої інстанції про спростування
доводів позивача щодо наявності
підстав для визнання недійсним
оспорюваного ним правочину постановою
від 14.02.2012 р. про відмову у порушенні
кримінальної справи у зв»язку з
відсутністю в діях ОСОБА_4 ознак
злочину, передбаченого ст. 190 КК України
за зверненням ОСОБА_7 є
необґрунтованим, оскільки згідно
диспозиції ст. 190 КК України елементом
шахрайства є обман, а доказуванню у
даній справі підлягали обставини
наявності у ОСОБА_7 помилки при
укладенні нею договору дарування.

Не можуть бути беззаперечним доказом
вільного волевиявлення ОСОБА_7 на
укладення з відповідачем саме договору
дарування, а не договору довічного
утримання, матеріали
інвентаризаційної справи, оскільки із
таких не вбачається вільного
волевиявлення ОСОБА_7, оскільки судом
не встановлено, що напис на заяві про
надання витягу з Реєстру прав
власності на нерухоме майно від 06.12.2010
р. «дарування» належить саме ОСОБА_7

З врахуванням положень ч.4 ст. 60 ЦПК
України на підставі показів нотаріуса
ОСОБА_11 не можна достовірно
стверджувати про роз»яснення нею
ОСОБА_7 природи вчинюваного нею
правочину, прав та обов»язків сторін за
цим правочином, а відтак про реальне
волевиявлення ОСОБА_7 на укладення з
відповідачем саме договору дарування,
а не договору довічного утримання,
оскільки обставин укладення
оспорюваного договору вона не
пам»ятає, однак за усталеною практикою
в нотаріальній конторі нею очевидно
був дотриманий встановлений
законодавством порядок посвідчення
договору дарування.

Те, що ОСОБА_7 в момент укладення
договору була особою похилого віку,
укладаючи договір мала на меті
отримати від відповідача необхідну
допомогу і догляд, і не мала наміру
дарувати квартиру, яка була її єдиним
житлом, у якій проживала до смерті, що
на думку колегії суддів свідчить про
укладення договору дарування під
впливом помилки.

На думку колегії суддів укладений
договір дарування порушував права
ОСОБА_7, яка в силу похилого віку і стану
здоров»я, укладаючи договір, мала на
меті відчуження на користь відповідача
квартири, яка була її єдиним житлом,
лише за умови довічного утримання і
якби не помилка в правовій природі
правочину та його правових наслідків,
то оспорюваний договір не був би
укладений.

Колегія суддів прийшла до висновку, що
укладаючи оспорюваний договір
дарування за умовами якого квартира
перейшла у власність ОСОБА_4, ОСОБА_7
помилково вважала, що взамін набувач
повинен довічно забезпечувати її
утримання та доглядом.

Суд першої інстанції не дав оцінки
наявній у матеріалах справи позовній
заяві ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування від 07.02.2011
р, яка за життя подавалась нею до
Залізничного районного суду м. Львова,
у якій позивачка просила визнати
недійсним договір з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України, тобто,
укладеного внаслідок помилки. У
позовній заяві зазначає про те, що мала
намір укласти з ОСОБА_4 договір
довічного утримання, який не
заперечував щодо забезпечення її
доглядом, харчуванням, утриманням
квартири в належному стані, похованням
після смерті, стверджує, що не бажала
укладати з відповідачем договір
дарування, який не передбачав
довічного утримання. Зазначає про те,
що думала, що укладено договір
довічного утримання. Обгрунтовуючи
заявлені позовні вимоги, позивачка
посилалася на те, що вона, будучи
одинокою похилою жінкою, яка
потербувала стороннього догляду, та не
маючи іншого житла, відчужуючи 07.02.2011 р.
квартиру, сподівалась на догляд, якого
вона потребувала, та на матеріальне
утримання зі сторони ОСОБА_4

Суд першої інстанції не дав належної
оцінки матеріалам про відмову в
порушенні кримінальної справи,
постанові про відмову у порушенні
кримінальної справи за заявою ОСОБА_7 з
приводу вчинення ОСОБА_4 шахрайських
дій з метою заволодіння її квартирою, у
яких ОСОБА_7 стверджує про те, що
повністю довірившись ОСОБА_4, під час
укладення договору не розуміла, що
вчиняє договір дарування, а не договір
довічного утримання.

Суд на зазначені обставини справи
уваги не звернув, посилання позивача на
те, що ОСОБА_7 помилялася щодо правової
природи укладеного нею договору, її та
відповідача прав та обов»язків за цим
договором не перевірив, не дав належної
оцінки, не перевірив, що спонукало
ОСОБА_7 безоплатно передати
відповідачу у власність квартиру,
єдине для неї житло, не з»ясував, чи не
свідчить це про помилку ОСОБА_7, щодо
істотних умов укладеного нею договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку про
підставність позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання недійсним та скасування
договору дарування, укладеного 07.02.2011 р.
між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, оскільки
укладаючи договір дарування квартири
ОСОБА_7 мала на меті укласти договір
довічного утримання, а не договір
дарування, помилялась щодо природи
правочину та обов»язків сторін,
передбачених ним, оскільки укладаючи
договір дарування вона насправді мала
на меті укласти договір довічного
утримання, оскільки була людиною
похилого віку, не мала іншого житла,
потребувала стороннього догляду.

Прийшовши до висновку про визнання
недійсним та скасування оспорюваного
договору дарування, на думку колегії
суддів підлягають до задоволення
пощовні вимоги ОСОБА_2 про скасування
реєстрації права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, номер у реєстрі прав
власності на нерухоме майно 32468170 (витяг
про державну реєстрацію прав від 22.02.2011
р., виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»),
проведеної на підставі договору
дарування квартири, укладеного між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого 07 лютого
2011 року державним нотаріусом Другої
Львівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_11, за реєстровим номером
1-200.

Вищенаведене спростовує висновки суду
першої інстанції про те, що позивач не
довів обставин, якими позивач
обгрунтовував свої вимоги.

Усупереч вимогам закону висновки суду
ґрунтуються на припущеннях.

На думку колегії суддів суд першої
інстанції не з»ясував всіх обставин
справи та не дав їм належної оцінки.

Досліджені у справі докази доводять
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2,
оскільки встановлено, що ОСОБА_7
помилялася в правових наслідках
укладеного нею договору дарування, а
тому ухвалення за таких обставин
рішення про відмову у позові є
незаконним.

Оспорюваний договір дарування порушує
права та інтереси позивача, як
спадкоємця за заповітом, складеним
09.11.2011 р. ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2, тому
даний позов слід вважати способом
захисту ним свого права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення:1) неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи неповне з»ясування судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, оскаржуване рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 11 липня 2014 року - скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7
та ОСОБА_4, посвідчений 07 лютого 2011 року
державним нотаріусом Другої
Львівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_11, за реєстровим номером
1-200.

Скасувати реєстрацію права власності
на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, номер у
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 32468170 (витяг про державну
реєстрацію прав від 22.02.2011 р., виданий
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), проведену на
підставі договору дарування квартири,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
посвідченого 07 лютого 2011 року
державним нотаріусом Другої
Львівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_11, за реєстровим номером
1-200

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.