Справа № 461/5800/14
Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький
Провадження № 22-ц/783/6483/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Гацій І.І.

з участю: позивача
ОСОБА_2 та її адвоката ОСОБА_3,

позивачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5

представника
відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 05 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Департаменту житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради про визнання права користування
та зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду із позовом до
Департаменту житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради про визнання права користування
та зобов'язання до вчинення дій, в якому
просили:

- визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
право користування житловими
приміщеннями - квартирою № 1 та
квартирою № 2 в будинку АДРЕСА_1;

- зобов'язати Департамент житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради видати ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 ордер на житлові
приміщення - квартиру № 1 та квартиру
АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги обґрунтовували
тим, що у 1993 році ОСОБА_2 як така, що
перебувала у трудових відносинах з
Управлінням служби безпеки України у
Львівській області, разом із своїми
синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була поселена у
квартири № 1 та № 2 в будинку АДРЕСА_1, у
зв'язку з виконанням службових
обов'язків та відсутністю місця для
проживання. Рішенням Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 жовтня 2013 року було
підтверджено той факт, що позивачам
вказані житлові приміщення були надані
у тимчасове користування.

У лютому 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до відповідача із заявою
щодо видачі ордеру та укладення
договору найму квартир № 1 та № 2 в
будинку АДРЕСА_1, проте на момент
звернення позивачів до суду жодної
відповіді відповідачем не було надано.

Посилаючись на те, що їм на законних
підставах було надано право на
вселення у житлові приміщення, просили
задовольнити їхній позов.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 05 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка -
ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Зокрема вказує на те, що вона отримала
дозвіл на проживання у спірних
квартирах від Управління служби
безпеки України у Львівській області, з
якою перебували у трудових відносинах,
до неї не пред'являли претензій щодо
неправомірності проживання у спірних
квартирах. Суд не врахував обставини
встановлені у судових рішеннях в інших
справах з її участю, неправильно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального права та визнав
позивачів тимчасовими мешканцями.

Просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи осіб, які з'явились в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом спору у даній справі є
квартира № 1 та № 2 в будинку АДРЕСА_1
щодо яких позивачі просять визнати за
ними право користування та зобов'язати
видати їм ордер.

Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
правильно прийшов до висновку, що
правові підстави для цього відсутні.

Позивач ОСОБА_2 стверджує, що працювала
в СБУ України у Львівській області на
посаді прибиральниці та 14.12.2011р. була
звільнена з роботи за закінчення
строку дії трудового договору. Доказів
цього суду не подала.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України від 30.10.2013р. у справі № 2-411/11 у
справі за позовом УСБУ у Львівській
області до ОСОБА_2 про вивільнення
службового приміщення та зустрічним
позовом ОСОБА_2 про визнання права
власності на квартиру № 1 та № 2 по
АДРЕСА_1, на яке позивачі посилаються в
обґрунтування своїх позовних вимог,
встановлено істотну обставину, яка має
преюдиційне значення для цієї справи, а
саме: «із листа військової прокуратури
Західного регіону від 20 січня 2011 року №
6/204с вбачається, що квартира АДРЕСА_2
надана сім'ї ОСОБА_2 для тимчасового
проживання». Це рішення ВССУ від 30.10.2013
року не містить жодних висновків
стосовно квартири АДРЕСА_1, тому доводи
позивачів про правомірність їх
проживання у цій квартирі, яка нібито
була надана їм УСБУ України у
Львівській області, не заслуговують на
увагу.

Згідно статті 53 Житлового кодексу
України жилі приміщення в будинках
громадського житлового фонду
надаються громадянам за спільним
рішенням органу відповідної
організації та її профспілкового
комітету з наступним повідомленням
виконавчого комітету відповідно
районної, міської в місті, селищної
сільської ради народних депутатів про
надання жилих приміщень для населення.

Всупереч обов'язку доказування
покладеному на позивачів статтями 10 та
60 ЦПК України останні не надали суду
доказів про те, що вони правомірно
вселились у вказані квартири № 1 та № 2,
а саме: що вони перебували в черзі для
отримання житла і їх місце у черзі
передбачало чергове або позачергове
отримання житла; мало місце відповідне
звернення позивачів та згода УСБУ у
Львівській області про виділення
останнім квартири № 1 та № 2; що
позивачі потребували поліпшення
житловий умов і з цього питання було
прийнято відповідне рішення; що
позивачів за їх заявою було переведено
на пільгову чергу для отримання житла;
що існували відповідні рішення
адміністрації УСБУ у Львівській
області, профспілкового комітету та
житлово-побутової комісії УСБУ у
Львівській області про виділення
ОСОБА_2 квартир № 1 та № 2 по АДРЕСА_1
поза чергою як спеціалісту високої
кваліфікації, що потребує поліпшення
житлових умов на підставі п.39 Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції усі позивачі підвердили, що
не перебувають на черзі для отримання
житла у Львівській міській раді або по
місцю праці.

Таким чином, оскільки позивачам ОСОБА_2
було дозволено тимчасове проживання в
кв. № 1, а кв. № 2 була зайнята ними без
достатніх правових підстав, суд з
врахуванням положень ст.99 ЖК та ч.2 ст.818
ЦК України правильно прийшов до
висновку, що тимчасові мешканці
самостійного права на займане ними
жиле приміщення не набувають незалежно
від тривалості проживання і,
відповідно, правові підстави для
видачі їм ордера на ці квартири
відсутні.

Доводи позивачів про те, що вони
звертались до відповідача із заявою
щодо видачі їм ордера та укладення
договору найму на квартири № 1 і № 2 в
АДРЕСА_1, проте відповіді не одержали,
не знайшло підтвердження в судовому
засіданні та спростовуються
відповіддю Департаменту житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради від 18.02.14р. №
2501в-428 на адресу ОСОБА_2 по наслідках
розгляду звернення ОСОБА_2,
зареєстроване у Львівській міській
раді від 11.02.2000 року № 3-М-2426 стосовно
оформлення договору житлового найму на
АДРЕСА_2, у якій повідомлено про
скерування звернення у Галицьку
районну адміністрацію для розгляду в
межах повноважень (а.с.41-42).

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не врахував обставин, встановлених
у рішенні Галицького районного суду м.
Львова від 30.12.2011р. у справі № 2-401/11 та
ухвалі Апеляційного суду Львівської
області від 27.03.2013р. у справі № 1304/2-401/11
не заслуговують на увагу, оскільки
вказані судові рішення про визнання за
ОСОБА_2 права власності на кв. №1 і № 2
АДРЕСА_1 за набувальною давністю
скасовані рішенням Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 10 жовтня 2013р. з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_2, у якому констатовано
тимчасовий характер проживання в
спірній кв. № 1.

Враховуючи, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон,
який поширюється на зазначені
правовідносини, доводи апеляційної
скарги та зміст оскаржуваного рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального та
процесуального права, які є підставами
для скасування рішення суду, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 05 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20-ти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуючий
Т.Г. Мусіна

Судді:
І.В. Бермес

Р.В. Савуляк