АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Головуючий у 1 - й інстанції: Малинников
Доповідач: Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

20 листопада 2014року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 07 жовтня
2014 року в цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року
позов Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3
на користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 60275,02 доларів США, що за курсом
НБУ на 08.07.2013 року еквівалентно 481 778,22
грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3
на користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» витрати по
сплаті судового збору в розмірі 3441 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
відповідач ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції є незаконним
та ухваленим з порушенням норм
процесуального права. Зазначає, що
розрахунок заборгованості наданий
позивачем до суду є необґрунтованим,
оскільки банком не надано суду
первинних бухгалтерських документів
на підставі яких здійснено даний
розрахунок, не надано копій платіжних
доручень щодо сплати ОСОБА_4
заборгованості по кредиту та виписки
по рахунку. Посилається також на те, що,
відповідно до п.1 ст.524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене у
гривні. Тобто, отримані від відповідача
на погашення суми кредиту платежі в
доларах, банк має конвертувати в гривню
і лише після цього зараховувати платіж
на погашення тіла кредиту та відсотків,
які також мають нараховуватися в
гривні. Проте, позивачем дані дії не
вчинялися, що призвело до завищення
заборгованості за кредитом. Крім того,
судом проігноровано ту обставину, що
банком в односторонньому порядку, без
згоди на те поручителя ОСОБА_3, було
збільшено відсоткову ставку за
кредитом, що призвело до збільшення
відповідальності поручителя.

В судовому засіданні представник
відповідач ОСОБА_3  ОСОБА_5 повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явились, про день
та час слухання справи судом
повідомлені у встановленому законом
порядку, причин неявки суду не
повідомили, а тому, колегія суддів
вважає можливим слухати справу в їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення представника ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з слідуючих
підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова, установа зобов'язується
надати грошові кошти /кредит/
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що 21 липня 2006 року
між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» та
ОСОБА_4 було укладено договір про
надання споживчого кредиту №0/1,
відповідно до умов якого, банком надано
ОСОБА_4 кредит в сумі 50 000 доларів США, що
на день укладення договору
еквівалентно 252 000 грн., зі сплатою 11,8%
річних і погашенням згідно умов
вказаного договору. Строк дії договору
визначений до 21 липня 2027 року. Кредит
був отриманий для придбання
трикімнатної квартири за адресою:
АДРЕСА_1.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за договором про надання споживчого
кредиту №0/1, 21 липня 2006 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки №24879.

21 липня 2006 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір №15844, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований за №2-І-1736. Відповідно
до умов даного договору,
ОСОБА_4передала Акціонерному
комерційному інноваційному банку
«УкрСиббанк» в іпотекунерухоме майно,
а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Правонаступником Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк» є Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк».

23 липня 2013 року Публічним акціонерним
товариством «УкрСиббанк» на адресу до
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було надіслано
досудові вимоги, якими повідомлено, що
позичальник не здійснює погашення тіла
кредиту і нарахованих відсотків, що
призвело до виникнення заборгованості,
яка станом на 08.07.2013 року становить 481
778,22 грн., в тому числі: 41 259 доларів США,
що еквівалентно 329 783,19 грн., -
заборгованість за кредитом; 16 267,22
доларів США, що еквівалентно 130 023,89 грн.
- заборгованість за процентами; 960,65
доларів США, що еквівалентно 7 678,46 грн. -
пеня за несвоєчасне погашення кредиту;
1788,15 доларів США, що еквівалентно 14292,68
грн. - пеня за несвоєчасне погашення
процентів.

Дану вимогу ОСОБА_4 отримала 26 липня 2013
року, що підтверджується повідомленням
про вручення поштового відправлення, а
вимога направлена ОСОБА_3 повернулася
на адресу банку без вручення за
закінченням строку зберігання.

Оскільки ОСОБА_4 свої обов'язки за
кредитним договором належним чином не
виконує, що призвело до виникнення
заборгованості, Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» звернулось до
суду з позовною заявою про дострокове
солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту №0/1
від 21 липня 2006 року.

Задовольняючи позовні вимоги та
стягуючи з солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3
на користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 60275,02 доларів США, що за курсом
НБУ на 08.07.2013 року еквівалентно 481 778,22
грн., суд 1-ї інстанції посилався на те,
що в судовому засіданні знайшов своє
підтвердження той факт, що
відповідачі, як боржник та поручитель,
свої зобов'язання за кредитним
договором №0/1 від 21 липня 2006
рокуне виконують, а тому позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
1-ї інстанції в частині стягнення з
ОСОБА_4 на користь Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
заборгованості за кредитним договором
№0/1 від 21 липня 2006 року зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
на в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Умовами кредитного договору №0/1
від 21 липня 2006 року встановлено, що
позичальник зобов'язався в порядку та
на умовах, що визначені даним договором
повертати кредит, виплачувати банку
проценти за користування кредитом,
сплачувати неустойки та інші
передбачені договором платежі та
виконувати інші обов'язки, передбачені
договором. Повернення кредиту (його
частини) та сплата процентів за
користування ним здійснюється
позичальником в порядку та на умовах,
що визначені у додатку №1 до цього
договору, який є його невід'ємною
частиною.

Пунктом 7 кредитного договору №0/1
від 21 липня 2006 року встановлено, що за
порушення позичальником термінів
погашення будь-яких грошових
зобов'язань встановлених даним
договором, банк має право вимагати від
позичальника додатково сплатити пеню в
наступному порядку, а саме: в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми простроченого платежу, якщо сума
такої заборгованості виражена у
гривні; в розмірі облікової ставки НБУ
від гривневого еквіваленту суми
простроченого платежу, сума якого
розраховується за офіційним обмінним
курсом НБУ гривні до валюти
заборгованості за станом на дату
нарахування такої пені, якщо сума
заборгованості виражена у іноземній
валюті; пеня нараховується за кожен
день прострочення, включаючи день
заборгованості, і розраховується за
методом «факт/360».

З досліджених доказів достовірно
встановлено, що ОСОБА_4 свої обов'язки
за кредитним договором належним чином
не виконує. Станом на 08.07.2013 року
заборгованість ОСОБА_4 за кредитним
договором №0/1 від 21 липня 2006 року
становить 60275,02 доларів США, що за
курсом НБУ на 08.07.2013 року еквівалентно
481 778,22 грн., в тому числі: 41 259 доларів
США, що еквівалентно 329 783,19 грн., -
заборгованість за кредитом; 16 267,22
доларів США, що еквівалентно 130 023,89 грн.
- заборгованість за процентами; 960,65
доларів США, що еквівалентно 7 678,46 грн. -
пеня за несвоєчасне погашення кредиту;
1788,15 доларів США, що еквівалентно 14292,68
грн. - пеня за несвоєчасне погашення
процентів.

Вказану заборгованість на вимогу банку
відповідач не погашає, а тому, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку суду про
необхідність стягнення з ОСОБА_4 на
користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованості за кредитним договором
№0/1 від 21 липня 2006 року в сумі 60275,02
доларів США, що за курсом НБУ на 08.07.2013
року еквівалентно 481 778,22 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розрахунки заборгованості ОСОБА_4 за
кредитним договором №0/1 від 21
липня 2006 року є неповними та не
відповідають умовам кредитного
договору, колегія суддів вважає
необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Розпорядившись своїми правами на
власний розсуд, відповідач не надав ні
суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної
інстанції жодного доказу на
підтвердження неправильності наданого
банком розрахунку заборгованості, або
ж власного розрахунку з його
обґрунтуванням, зазначивши лише, що
наданий розрахунок є неправильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд 1-ї інстанції не витребував у
позивача первинних платіжних
документів для перевірки розрахунку
боргу, чим порушив принцип повного та
всебічного вивчення доказів, колегія
суддів вважає безпідставними.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Аналізуючи положення ст.ст. 10,11 ЦПК
України, а також поняття принципів
диспозитивності та змагальності
процесу, колегія суддів вважає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, а
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи,
роз'яснюючи особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджаючи про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій.

З матеріалів справи не вбачається, що
під час розгляду справи в суді 1-ї
інстанції відповідачем та/або його
представником в судовому засіданні чи
через канцелярію суду подавалося
клопотання про витребування доказів
та/або клопотання про забезпечення
доказів шляхом витребування у позивача
первинних платіжних документів для
перевірки розрахунку боргу.

Також не спростовують правильність
висновків суду 1-ї інстанції і доводи
апеляційної скарги про те, що отримані
від відповідача на погашення суми
кредиту платежі в доларах банк мав
конвертувати в гривню і лише після
цього зараховувати платіж на погашення
тіла кредиту та відсотків, що зроблено
не було і призвело до завищення
заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст.533 ЦК України, якщо у
зобов`язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Виходячи з положень зазначеної норми,
курс відповідної валюти визначається
на день платежу. Відсотки за
користування кредитом розраховані
відповідно до умов кредитного
договору, так як, в укладеному між
сторонами кредитному договорі чітко
визначені всі умови кредитування,
зокрема, розмір наданого кредиту,
строк, на який наданий кредит, порядок
його надання та повернення, розмір
плати за користування кредитними
коштами, права та обов'язки кредитора і
позичальника, відповідальність сторін.
Укладаючи договір, позичальник був
обізнаний про можливість коливання
курсу долара і був попереджений про
валютні ризики під час виконання
зобов'язань за договором.

Таким чином, валюта платежу співпадає з
валютою зобов'язання, а тому питання
валютних ризиків та конвертації валюти
в даному випадку не виникає, а доводи
апеляційної скарги є безпідставними та
такими, що не ґрунтуються на вимогах
закону.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду 1-ї
інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4
на користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованості за кредитним договором
№0/1 від 21 липня 2006 року в сумі 60275,02
доларів США, що за курсом НБУ на 08.07.2013
року еквівалентно 481 778,22 грн. є законним
та обґрунтованим, постановлено з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відповідача ОСОБА_3 в даній частині
відсутні.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду 1-ї
інстанції про солідарне стягнення з
ОСОБА_3, як поручителя заборгованості
за кредитним договором №0/1 від 21
липня 2006 року і доводи апеляційної
скарги в цій частині колегія суддів
вважає обґрунтованими, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 1 статті 554 ЦК України
встановлено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

Однією з, передбачених ч.1 ст.559 ЦК
України, підстав припинення поруки, є
зміна зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

У п.22 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року
№5, судам роз'яснено, що відповідно до
частини першої статті 559 ЦК припинення
договору поруки пов'язується зі зміною
забезпеченого зобов'язання за
відсутності згоди поручителя на таку
зміну та за умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя. При цьому
обсяг зобов'язання поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.
Проте якщо в договорі поруки
передбачено, зокрема, можливість зміни
розміру процентів за основним
зобов'язанням і строків їх виплати тощо
без додаткового повідомлення
поручителя та укладення окремої угоди,
то ця умова договору стала результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), а, отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається згоди поручителя
на збільшення розміру його
відповідальності, то, відповідно до
положень частини першої статті 559 ЦК
України, порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до п.2.1 договору поруки №24879
від 21 липня 2006 року, укладеного між
позивачем та ОСОБА_3,кредитор не може
без згоди поручителя змінювати умови
кредитного договору з позичальником
внаслідок яких збільшується обсяг
відповідальності поручителя. Під
згодою розуміється як візування змін
в кредитний договір поручителем, так і
отримання згоди шляхом обміну листами,
факсимільними повідомленнями та ін.

З матеріалів справи вбачається, що з 30
вересня 2008 року Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» збільшило
відсоткову ставку за користування
кредитом з 11,8% річних до 13,8% річних та
27,6%річних.

Пунктом 9.2 кредитного договору
№0/1 від 21 липня 2006 року
встановлено обставини, за наявності
яких банк може змінити розмір
процентної ставки в сторону
збільшення. Поряд з цим, банк
зобов'язаний не пізніше ніж за 14
календарних днів до дня зміни розміру
процентної ставки в сторону збільшення
повідомити позичальника про
встановлення нової процентної ставки,
із зазначенням її розміру та дати
початку дії такої ставки, шляхом
направлення поштою відповідного
рекомендованого листа. Новий розмір
процентної ставки починає
застосовуватися з дати, що буде вказана
на листі, без укладення сторонами
відповідної угоди про внесення змін до
договору.

З матеріалів справи вбачається, що
повідомлення про збільшення розміру
процентної ставки направлялись банком
лише позичальнику ОСОБА_4 14.06.2008 року,
26.07.2008 року 22.02.2008 року, докази
направлення та вручення поручителю
ОСОБА_3 повідомлення про збільшення
відсоткової ставки з 30 вересня 2008 року
за кредитним договором №0/1 від 21
липня 2006 року в справі відсутні, а тому
договір поруки №24879 від 21 липня 2006 року
є припиненим відповідно до ч.1 ст.559 ЦК
України.

Суд 1-ї інстанції на вищенаведені
вимоги закону та умови укладеного між
сторонами договору поруки уваги не
звернув та дійшов до помилкового
висновку про наявність підстав для
солідарного стягнення з відповідачів
заборгованості за кредитним договором.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року в
частині стягнення заборгованості по
кредиту та судового збору солідарно з
поручителя ОСОБА_3 підлягає скасуванню
з ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором та судового
збору.

Витрати по сплаті судового збору з
ОСОБА_4 на користь позивача стягнуті у
відповідності з вимогами ст.88 ЦПК
України.

Керуючись ст. 559 ЦК України, ст.ст. 303, 307,
309, 313, 316, 319 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року в
частині стягнення заборгованості по
кредиту та судового збору солідарно з
поручителя ОСОБА_3 скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: