Справа № 351/922/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1822/2014
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.,

суддів Пнівчук
О.В., Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2

позивача-відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення позики та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання недійсною розписки, - за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Снятинського районного суду від 08
липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів в розмірі 95932,28 грн., з
яких 88277 грн. сума боргу згідно договору
позики, 3326,40 грн. - інфляційні втрати та
4328,88 три проценти річних. Позовні
вимоги мотивував тим, що внаслідок
неналежного виконання зобов'язання
згідно договору позики, укладеного
11.12.2011 року укладеного з відповідачем
та підтвердженого борговою розпискою
утворилась зазначена заборгованість.

В червні 2014 року ОСОБА_2 подав зустрічну
позовну заяву, в якій просив визнати
написану ним розписку 11.02.2011 року
недійсною. Зазначав, що фактично між
сторонами був укладений усний договір
позики 10.07.2008 року, відповідно до якого
він позичив в ОСОБА_3 2500 доларів США, що
становило 12104,25 грн., а повернув 28880 грн.
Спірну розписку написав внаслідок
тиску ОСОБА_3 і згідно норм цивільного
законодавства вона не може бути
підтвердженням укладення договору
позики.

Ухвалою судді Івано-Франківського
міського суду від 12.06.2014 року позов
ОСОБА_3 та зустрічна позовна заява
ОСОБА_2 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Снятинського районного суду
від 08.07.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. В зустрічному позові
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_3 92605,88 грн. боргу по договору
позики та 1526, 05 грн. судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
вважаючи його ухваленим з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, не повним з'ясуванням обставин
справи, за невідповідності висновків
обставинам справи, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що 11.02.2011 року договір про
одержання від ОСОБА_3 не підписував і
кошти в сумі 61600 грн. не отримував, а
додана до позову розписка не
підтверджує отримання коштів від
позивача.

Вказує, що відповідно до положень
цивільного законодавства розписка не є
письмовою формою договору позики і не
замінює її, вона є лише борговим
документом, що підтверджує укладення
договору позики. Таким чином, крім
розписки має обов'язково існувати сам
договір позики в письмовій або усній
формі.

Судом не встановлено факт передачі
грошей, які зазначені в розписці,
валюту в якій здійснювалась позика,
оскільки в розписці не зазначено, що
ОСОБА_3 передав а ОСОБА_2 отримав 11.02.2011
року 61600 грн.

Зазначає, що усний договір позики про
отримання від ОСОБА_3 2500 доларів США був
укладений між сторонами 10.07.2008 року.
Розписки про отримання даної суми
апелянт не писав, дату повернення
коштів сторони не обумовлювали.
Апелянт повернув первісному
позивачу28880 грн., проте розписки про
часткове виконання зобов'язання не
вимагав.

Написання спірної розписки 11.02.2011 року
про отримання 5600 Євро позики апелянтом
здійснено під впливом психологічного
тиску ОСОБА_3 і не може бути
кваліфіковано як укладення договору
позики.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким в
позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити
повністю.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд виходив з того, що відповідач
належним чином не виконав договірних
зобов'язань за договором позики, а тому
з нього слід стягнути борг та три
проценти річних від простроченої суми.

Такий висновок суду є законним,
обґрунтованим та відповідає дійсним
обставинам справи.

На підставі досліджених в судовому
засіданні доказів, судом першої
інстанції правильно встановлено, що
згідно боргової розписки від 11.02.2011
року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові
кошти в сумі 5600 євро, що становило 61600
грн., які зобов'язувався повернути до
11.12.2011 року частинами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики) або таку ж кількість речей
того самого роду і такої самої якості.
Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було надано суду розписку, де
зазначені сторони зобов'язання
(позикодавець та позичальник), грошова
сума, яка передається, строк повернення
та підпис позичальника.

Таким чином, письмова розписка є
належним доказом, що свідчать про
укладення сторонами договору позики.

Отже, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договору позики й розписка свідчить
про його укладення відповідно до вимог
ст. 1046 ЦК України.

Суд вірно відмовив в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання
недійсною розписки, бо відсутні
передбачені ст.215 ЦК України підстави
для визнання правочину недійсним.

Оскільки у визначений термін кошти не
були повернуті, то суд першої інстанції
відповідно до вимог ст.ст.545, 625 ЦК
України дійшов правильного висновку,
що згідно проведеного позивачем
розрахунку на його користь слід
стягнути з відповідача ОСОБА_2 88277 грн.
основного боргу за договором позики, 4238
грн. - три відсотки річних, та підставно
відмовив в стягненні інфляційних
витрат, так як грошове зобов'язання
здійснене в валюті.

Доводи апелянта, що між сторонами
укладався договір позики 10.07.2008 року,
ціна якого становила 2500 тисяч доларів,
і частину своїх зобов'язань у сумі 28880
грн. щодо повернення боргу він виконав,
суд сприймає критично, оскільки
жодними належними доказами такі не
підтверджені.

Враховуючи викладене, судом першої
інстанції, на підставі встановлених
фактичних обставин, з'ясовано дійсні
права і обов'язки сторін та правильно
застосовано матеріальний закон, що
регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду викладених в оскаржуваному
рішенні, тому не можуть бути підставою
для скасування по суті правильного
рішення суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстав для
скасування рішення за доводами
апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Снятинського районного суду
від 08 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський