Сторожинецький районний суд
Чернівецької області
Справа № 723/2788/14-ц
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року

м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернiвецької областi в складі:

Головуючого судді
Яківчика I.В.

при секретарі
Кисельовій С.В.

за участю

старшого
державного виконавця Вакарчук Г.І.

розглянувши подання старшого
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Сторожинецького районного управління
юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження
особі (боржнику) у праві виїзду за межі
України,

встановив:

Старший державний виконавець ВДВС
Сторожинецького РУЮ ОСОБА_1 звернулася
до суду з поданням, погодженим із
начальником відділу ДВС, про тимчасове
обмеження особі (боржнику) у праві
виїзду за межі України, посилаючись на
те, що у відділі державної виконавчої
служби на виконанні перебуває
виконавче провадження щодо
примусового виконання виконавчого
документу №2-778 від 07.08.2007 року виданого
Сторожинецьким районним судом про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів на утримання дітей в розмірі
335 гривень щомісячно. У зв’язку з не
виконанням виконавчого документу в
добровільному порядку, було розпочато
заходи примусового виконання і
встановлено, що права власності на
нерухоме і рухоме майно за боржником не
зареєстровано. Боржник на обліку в
районному центрі зайнятості не
перебуває, а інформація в інших
джерелах про місце його роботи
відсутня.

Посилаючись на вказані обставини та
зазначаючи, що з часу відкриття
провадження (23.08.2007 року) боржник
аліменти сплачував періодично але не
регулярно чим створив заборгованість
в сумі 4020 гривень, старший державний
виконавець ВДВС Сторожинецького РУЮ
просив суд винести ухвалу про
тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України.

Розглянувши подання, заслухавши
старшого державного виконавця ВДВС
Сторожинецького районного управління
юстиції ОСОБА_1, яка підтримала
подання,, суд вважає, що подання про
тимчасове обмеження особі (боржнику) у
праві виїзду за межі України
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Статтею 6 Закону України “Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України” від 21 січня
1994 року передбачено як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон, ухилення громадянина
України від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань.

Згідно з п.18 ч.3 ст. 11 Закону України
“Про виконавче провадження” від 21
квітня 1999 року № 606-XIV , у редакції,
чинній на час проведення виконавчих
дій, державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Виходячи з вимог ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
поданням державного виконавця,
погодженим із начальником відділу
державної виконавчої служби.

Із зазначених правових
підстав вирішення цього подання,
вбачається, що винними діями боржника,
внаслідок вчинення яких, його може бути
обмежено у праві виїзду за межі
України, є його ухилення від виконання
зобов’язань покладених на нього
судовим рішенням.

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, викладених у Листі від
01.02.2013 року «Судова практика щодо
вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України», ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням варто розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

В поданому до суду поданні
та в усному підтриманні цього подання,
державним виконавцем в суді, не
конкретизовано, у чому саме полягає
ухилення боржника від сплати
заборгованості.

Однак, як вбачається із
долученої до подання довідки № 767 від
24.09.2014 року, очевидним є відсутність
свідомої дії ОСОБА_2. спрямованої на
невиконання рішення суду, оскільки, як
зазначено в поданні, боржник щомісячні
аліменти сплачував періодично але не
регулярно тобто не щомісячно.

Так ОСОБА_2 до 01.11.2013 року,
очевидно сплачував аліменти, оскільки
в довідці до цієї дати нарахування і
сплату аліментів не відображено.
Починаючи із листопада місяця 2013 року
по вересень місяць 2014 року включно,
ОСОБА_2 було нараховано 3685 гривень, які
ним сплачені не були, тобто очевидною є
заборгованість по сплаті аліментів.

Однак, будь-яких
повідомлень, попереджень чи запитів,
щодо того, що боржник допускає
прострочку сплати щомісячних платежів
та нарощування заборгованості, а також
виклики боржника до державного
виконавця, ініціатором клопотання,
суду не представлено.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім цього, як слідує із аналізу ст.6
Закону України "Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України" та пунктів 22 і 24 «Правил
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених» Постановою Кабінету
Міністрів України від 31.03.1995 року № 231,
які є спеціальними нормами, тимчасове
обмеження у праві виїзду громадян
України за кордон, при наявності для
цього законодавчих підстав, полягає у
встановленні певних заходів.

Такими заходами є – громадянинові
України, який не має паспорта може бути
відмовлено у видачі паспорта; -
громадянинові України, який має
паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон, або
тимчасово затримано чи вилучено
паспорт.

Відмова у видачі паспорта чи відмова у
виїзді за кордон, є компетенцією
органів внутрішніх справ та Державної
прикордонної служби, а суд відповідно
до ч.4 ст. 6 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України" може вирішувати лише
питання про тимчасове затримання та
вилучення паспорта/проїзних
документів громадянина України,
передбачених в ст.2 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України", за яким він
може виїхати за межі України, якщо
встановлено, що такі документи
громадянин має.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 2 Протоколу №4
до Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод кожен є вільним
залишати свою країну. На здійснення
цього права не можуть бути встановлені
жодні обмеження, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров`я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з цього та з огляду на те, що
державний виконавець не надав суду
доказів, які б свідчили про ухилення
боржника від сплати заборгованості,
суд не маючи законних підстав для
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України, відмовляє в задоволенні
подання.

На підставі ст.33 Конституції України,
ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод та ст.6 Конвенції, ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
від 21 квітня 1999 року, ст. 6 Закону
України “Про порядок виїзду з України
і в'їзду в Україну громадян України”
від 21 січня 1994 року, пунктів 22 і 24
«Правил оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених» Постановою Кабінету
Міністрів України від 31.03.1995 року № 231
та керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання Старшого
державного виконавця ВДВС
Сторожинецького РУЮ ОСОБА_1 про
тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна
скарга може бути подана протягом 5 днів
з дня проголошення ухвали до
Апеляційного суду Чернівецької
області через Сторожинецький районний
суд.

СУДДЯ: