Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

Головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі
Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ВАТ НАСК
«Оранта» про захист прав споживачів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 03 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з названим позовом. В
обгрунтування вимог зазначав, що
внаслідок ДТП, яка мала місце 04.08.2013
року близько 15год.15 хв. по пр. Перемоги,
37 в м. Києві з вини водія ОСОБА_2, який
керував автомобілем марки «БМВ»,
державний номерний знак НОМЕР_1, було
пошкоджено його автомобіль «Мерседес»,
державний номерний знак НОМЕР_2.
Оскільки ОСОБА_2 відмовляється в
добровільному порядку відшкодувати
заподіяну шкоду, просив стягнути з
нього на свою користь матеріальну
шкоду, пов"язану з ушкодженням
автомобіля в сумі 114 589,10 грн. та 3 000 грн.
на відшкодування моральної шкоди,
стягнути з відповідача ВАТ НАСК
«Оранта» суму страхового
відшкодування в розмірі 50 000,00 грн., а
також судові витрати.

Рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 03 лютого
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 113
189,10 грн. спричиненої матеріальної
шкоди, 3 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, 400 грн. сплачених
витрат за проведення
автотоварознавчого дослідження, 1 000
грн. понесених витрат на правову
допомогу та в дохід держави 1403,40 грн.
судового збору. Позов в частині вимог
до ВАТ «НАСК «Оранта» залишено без
задоволення за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати.
Вважає, що судом першої інстанції було
формально розглянуто справу без
з»ясування дійсних обставин справи, що
призвело до помилкового і
несправедливого стягнення з нього
коштів. Зазначає, що про існування
рішення йому стало відомо випадково,
про день слухання справи він
повідомлений не був, судову повістку не
отримував. Наголошує, що власником
транспортного засобу є ОСОБА_3, що
вбачається з наданої позивачем
довіреності, за якою останній мав право
на ведення судових справ з питань, які
стосуються транспортного засобу, однак
не мав права вчиняти дії на свою
користь, а тому, ухвалюючи рішення, суд
стягнув кошти не на користь власника
транспортного засобу ОСОБА_3, а на
користь третьої особи - ОСОБА_1

Розглянувши справу в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок
у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов"язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Постановою Солом»янського районного
суду м. Києва від 22.08.2013 року ОСОБА_2
визнано винним у вчиненні ДТП 4 серпня
2013 року та притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст.124 КУпАП України /а.с.6/.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 04.08.2013 року
близько 15год.15 хв. водій ОСОБА_2,
керуючи автомобілем БМВ, державний
номерний знак НОМЕР_3, та рухаючись по
пр. Перемоги, 37 в м. Києві, не врахував
дорожньої обстановки, не вибрав
безпечної швидкості під час руху, не
слідкував за технічним станом
автомобіля, внаслідок чого ліве
переднє колесо автомобіля
відокремилося від транспортного
засобу, що стало причиною зіткнення з
іншими автомобілями. В результаті
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль «Мерседес», державний
номерний знак НОМЕР_2, належний ОСОБА_3,
зазнав механічних пошкоджень /а.с.6/.

Порушення водієм ОСОБА_2 правил
дорожнього руху знаходяться в прямому
причинному зв"язку із виникненням
дорожньо-транспортної пригоди та її
наслідками.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Звітом про оцінку автомобіля №154 від 31
серпня 2013 року підтверджується, що
матеріальний збиток, завданий
власникові автомобіля „Мерседес-Бенц
Е200" , державний номер НОМЕР_2 в
результаті його пошкодження при ДТП
складає 163 189,10 грн. /а.с.8-12/.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа,
яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов"язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до договору обов"язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів (страхового
полісу) № АВ 9215288 від 07.12.2012 року,
укладеного з ВАТ НАСК „Оранта",
автомобіль БМВ, державний номерний
знак НОМЕР_3 застрахований на випадок
дорожньо-транспортної пригоди в
розмірі страхового відшкодування 50
000грн. 05.11.2013 року ВАТ НАСК „Оранта"
виплатило власнику автомобіля
„Мерседес-Бенц Е200" ОСОБА_3 49 490грн.
страхового відшкодування (за мінусом
510грн. франшизи)/а.с.28/.

Встановивши такі обставини справи та
правильно застосувавши до спірних
правовідносин норми матеріального
права, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про стягнення
з відповідача ОСОБА_2 на користь
позивача 113 189,10грн. заподіяної
матеріальної шкоди.

В суді апеляційної інстанції
відповідач та його представник
пояснили, що не погоджуються із
розміром матеріальної шкоди, проте, на
порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України
доказів про інший розмір шкоди до суду
не надали.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі
про те, що відповідач не був
повідомлений належним чином про час та
місце розгляду справи не є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

З постанови про притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності
вбачається, що місцем його проживання
зазначено АДРЕСА_1 /а.с.6/. А тому за цією
адресою відповідач неодноразово
викликався до суду першої інстанції
при розгляді зазначеної справи
/а.с.20-22,31,32/.

Відсутність даних про запит суду до
адресно-довідкового бюро з метою
підтвердження місця реєстрації
відповідача, на що є посилання в
апеляційній скарзі, є процесуальним
порушенням, проте не призвело до
неправильного вирішення справи.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.304 ЦПК
України справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції. А тому
відповідач в контексті положень ч.2
ст.303 ЦПК України мав можливість в суді
апеляційної інстанції надати докази на
підтвердження своїх заперечень, проте
нових доказів ним надано не було.

Доводи відповідача, наведені в
апеляційній скарзі, стосовно того, що
позивач взагалі немає права вимоги до
відповідача, оскільки він не є
власником автомобіля, спростовуються
наступним.

Відповідно до п.2.2. Правил дорожнього
руху, затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 10 жовтня 2001 року
№1306 ( в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
власник транспортного засобу, а також
особа, яка використовує такий
транспортний засіб на законних
підставах, можуть передавати керування
транспортним засобом іншій особі, що
має при собі посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може
передавати такий засіб у користування
іншій особі, що має посвідчення водія
на право керування транспортним
засобом відповідної категорії,
передавши їй реєстраційний документ на
цей транспортний засіб.

З довідки № 9241788 про
дорожньо-транспортну пригоду, яка
сталася 04.08.2013 року о 15год.15 хв. по
Проспекту Перемоги, 37 в м. Києві
внаслідок управління ОСОБА_2
несправним транспортним засобом,
вбачається, що учасником ДТП був також
автомобіль НОМЕР_4, належний ОСОБА_3,
яким на момент ДТП керував ОСОБА_1
/а.с.118-119/.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3.,
допитаний як свідок, пояснив, що йому на
праві власності належить автомобіль
НОМЕР_4. Він добровільно передав
реєстраційний документ на цей
автомобіль своєму племіннику ОСОБА_1,
який у день ДТП і керував цим
автомобілем.

Таким чином наведене підтверджує
правову підставу володіння позивачем
ОСОБА_1 автомобілем „Мерседес-Бенц Е200"
, державний номер НОМЕР_2 та є доказом
права користування та розпоряджання
ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України
власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України
передбачено, що речовим правом на чуже
майно є право володіння.

За ст. 398 ЦК України право володіння
виникає на підставі договору з
власником або особою, якій майно було
передане власником, а також на інших
підставах, встановлених законом.

У п.13 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ „Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішення
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки" від 1 березня 2013 року №4
враховуючи, що відповідно до
ст.ст.386,395,396 ЦК України положення щодо
захисту права власності поширюються
також на осіб, які хоч і не є власниками,
але володіють майном на праві
господарського відання, оперативного
управління або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором
(речове право), такі особи також мають
право вимагати відшкодування шкоди,
завданої цьому майну .

Таким чином, факт правомірності
володіння майном є достатньою
підставою для особи, яка володіє
речовим правом на чуже майно, для
звернення за захистом цього права.

Спричинення шкоди користувачу майна
випливає з факту його користування цим
майном на достатній правовій підставі.

Аналогічна правова позиція викладена
у постанові Верховного Суду України №
6-183цс14 від 3 грудня 2014 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
всіх судів України.

Відтак, особа, яка хоч і не є
власником, але має законне право
володіння майном, має право вимагати
відшкодування шкоди, завданої цьому
майну.

За таких обставин, коли позивач ОСОБА_1
є володільцем автомобіля
„Мерседес-Бенц Е 200" , державний номер
НОМЕР_2, то він має право на
відшкодування шкоди, яка визначена на
підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції на підставі ст. 1167
ЦК України дійшов також обгрунтованого
висновку про стягнення з відповідача
на користь позивача заподіяної
останньому моральної шкоди.

Водночас, колегія суддів вважає, що
заперечення відповідача та його
представника в апеляційному суді щодо
розміру моральної шкоди заслуговують
на увагу з огляду на те, що заподіяння
моральної шкоди позивачу не
підтверджено жодними доказами,
автомобілем „Мерседес-Бенц Е 200" він
користувався зрідка, про що сам
пояснив, а тому плин його життя,
пов"язаний з використанням транспорту,
не змінився. З огляду на наведене
розмір відшкодування моральної шкоди
необхідно зменшити з 3 000грн. до 1 000грн.,
змінивши рішення суду першої інстанції
в цій частині.

В решті рішення суду залишається без
змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 03 лютого 2014 року
змінити, зменшити розмір відшкодування
моральної шкоди з 3 000грн. до 1 000грн.

В решті рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді