Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 415/2034/14-ц
Провадження № 22ц/782/2260/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів -Фарятьєва С.О., Коротенко
Є.В.,

за участю секретаря - Івасенко
І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу Лисичанського міського суду
Луганської області від 24 квітня 2014 року
за поданням державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Лисичанського міського управління
юстиції Луганської області про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України ОСОБА_2, -

в с т а н о
в и л а:

В квітні 2014 року старший
державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Лисичанського міського управління
юстиції звернувся до суду із поданням
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України ОСОБА_2, посилаючись на
те, що на виконанні у відділу державної
виконавчої служби Краснодонського
МРУЮ знаходиться виконавче
провадження, відкрите на підставі
виконавчого листа № 2-12 від 27.12.2012р.,
виданого Лисичанським міським судом
Луганської області, про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 160845 грн.
Станом на 23.04.2014р. заборгованість
складає 160845 грн. Також посилався на те,
що наявність в особи зобов'язань,
покладених на неї судовим рішенням, у
тому числі договірних, є підставою для
обмеження її у праві виїзду за межі
України. Тому, посилаючись на ст. 217, 373
ЦПК України, ст.. 5 Закону України „Про
виконавче провадження", ст.. 6 Закону
України „Про порядок виїзду з України
і в'їзду в Україну громадян України", п.2
Указу президента України „Про
додаткові заходи щодо підвищення
ефективності виконання рішень судів"
від 24.03.2008р., лист Міністерства юстиції
України від 06.06.2008р.№ 25-32/507 „Щодо
виїзду за кордон осіб, які мають
невиконані зобов'язання, в тому числі
зі сплати аліментів, покладені на них
рішенням судів", старший державний
виконавець звернувся до суду з
поданням, в якому просить встановити
тимчасове обмеження у праві виїзду
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до
виконання зобов'язань за зазначеним
рішенням суду.

Ухвалою Лисичанського міського суду
Луганської області від 24 квітня 2014 року
подання старшого державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Лисичанського міського управління
юстиції Луганської області про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України ОСОБА_2 було задоволено.
Суд обмежив тимчасово у праві виїзду за
межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ід.н. до виконання ним зобов'язань,
покладених на підставі виконавчого
листа № 2-12/2011, виданого 27.12.2012 р.
Лисичанським міським судом Луганської
області про стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 160
845,00 грн.

Не погодившись з ухвалою суду,
ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу, а у задоволенні подання
старшого державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Лисичанського міського управління
юстиції Луганської області відмовити,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм процесуального та матеріального
права.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної
скарги, просив її задовольнити, надавши
пояснення аналогічні змісту
апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового
засідання не з'явилися, хоча про час і
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність й обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу від 24
квітня 2014 року, суд виходив з того, що на
примусовому виконанні у ВДВС
Лисичанського міського управління
юстиції знаходиться виконавче
провадження про стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 160
845,00 грн. згідно виконавчого листа №
2-12/2011, виданого 27.12.2012р. Лисичанським
міським судом Луганської області.
Боржником ОСОБА_2 не вчинено жодних дій,
спрямованих на виконання рішення суду
та станом на 23.04.2014 року заборгованість
ОСОБА_2 складає 160 845,00 грн. Враховуючи
викладене, суд вважає, що є передбачені
законом підстави для задоволення
подання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. н. НОМЕР_1.

Однак, проаналізувавши встановлені
судом обставини по справі та матеріали
справи, апеляційний суд вважає, що до
такого висновку суд дійшов помилково,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до неї
кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням. Згідно зі ст.
377-1 ЦПК України питання про тимчасове
обмеження боржника фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Із системного аналізу зазначених норм
права вбачається, що задоволення
подання можливе лише за умови
доведення факту ухилення боржника від
виконання зобов'язання. Отже, на момент
звернення до суду з поданням, факт
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

Як убачається з матеріалів справи
рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області від 19.09.2011р. з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 було стягнуто в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди 158754грн., в рахунок відшкодування
моральної шкоди -2000грн., а також витрати
по справі у розмірі 91грн. Цим же
рішенням було зобов'язано ОСОБА_3
повернути ОСОБА_2 пошкоджений
автомобіль „ Mazda 6 Luxury", седан, двигун
2588см-3, 2008 року випуску, № кузову НОМЕР_2.
На виконання даного рішення було
видано 2 виконавчих листа: один за №
2-12/2011 був виданий 27.12.2012р. про стягнення
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди
158754грн., в рахунок відшкодування
моральної шкоди -2000грн., а також витрати
по справі у розмірі 91грн., а другий - за
№ 2-12/2011 був виданий 22 січня 2013р. про
зобов'язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2
пошкоджений автомобіль „ Mazda 6 Luxury",
седан, двигун 2588см-3, 2008 року випуску, №
кузову НОМЕР_2. За першим виконавчим
листом було відкрито виконавче
провадження на підставі постанови про
відкриття виконавчого провадження від
04.01.2013р., а за другим - на підставі
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 25.01.2013р.

Згідно доданих до подання старшого
державного виконавця документів,
відразу після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим листом №
2-12/2011 від 27.12.2012р. про стягнення з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 коштів державним
виконавцем була винесена постанова про
арешт майна боржника ОСОБА_2 від 04.01.2013р.
Згідно акту опису й арешту майна від
04.06.2013р. описано і накладено арешт на
автомобіль, який належить ОСОБА_2, а
також було здійснено виклик ОСОБА_2 до
державної виконавчої служби на 06.02.2013р.
Даних про те, що боржник не з,явився за
даним викликом до подання надано не
було. Також державним виконавцем до
подання були додані дані про те, що
ОСОБА_2 не працює, не є підприємцем, не
має нерухомого майна, але має рухоме
майно, яке знаходиться під обтяженням.
Всі ці дані були отримані державним
виконавцем на запити, які були зроблені
ним в січні 2013 року. Більше ніяких даних
про те, які саме виконавчі дії були
здійснені державним виконавцем на
реальне виконання рішення суду
починаючи з січня 2013 року до моменту
звернення з подання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_2, з яким старший
державний виконавець звернувся до суду
в квітні 2014 року, суду надано не було.
Таким чином, документи, які надані
старшим державним виконавцем, не
підтверджують саме факт ухилення
боржника ОСОБА_2 від виконання
зобов'язань в цей період часу. Сама по
собі наявність зобов'язання по
виконанню рішення суду, яке набрало
законної сили, без встановлення причин
його не виконання, ще не свідчить про
тривале та свідоме ухилення боржника
від виконання зобов'язання. В
матеріалах справи відсутні також
докази того, що боржник в цей період
часу викликався до відділу державної
виконавчої служби, що він, чи його
представник не з'являлися за
викликами. В той же час, як пояснив в
суді апеляційної інстанції
представник боржника ОСОБА_2, останній
2 останні роки живе і працює в м.
Саратові на нафтопереробному заводі,
офіційно там зареєстрований, про що
було повідомлено державному
виконавцю. Даних про те, що державним
виконавцем приймалися заходи для
виконання рішення суду шляхом
направлення виконавчого листа для
виконання за місцем роботи боржника чи
шляхом реалізації арештованого майна
боржника, суду надано не було.

Таким чином, державним виконавцем на
час звернення до суду із поданням не
надано доказів вжиття усіх
передбачених Законом України „Про
виконавче провадження" заходів
примусового виконання виконавчого
листа. Суд же перевіряє достатність
підстав для задоволення подання саме
на час звернення до суду.

Крім того, згідно матеріалів справи
виконання за виконавчим листом №
2-12/2011 від 22 січня 2013р. про зобов'язання
ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 пошкоджений
автомобіль „ Mazda 6 Luxury", седан, двигун
2588см-3, 2008 року випуску, № кузову НОМЕР_2,
передачі автомобіля також не
відбулося, оскільки даний автомобіль
було передано ОСОБА_3 згідно
довіреності від 03.03.2010р.ОСОБА_7 та
ОСОБА_5, які згідно договору купівлі -
продажу у травні 2010р. продали залишки
автомобілю ОСОБА_6 Тому ОСОБА_3
неодноразово заявляв державним
виконавцям про те, що він не виконує
рішення суду з зазначених вище підстав.
Навпаки, згідно листів представника
ОСОБА_2 від 29.01.2013р. та 25.03.2014р., ОСОБА_2
готовий негайно виконати рішення суду
у разі пред'явлення ОСОБА_3 автомобіля
для експертизи. За час виконання
рішення суду представник ОСОБА_2
звертався до суду з заявою про
роз'яснення рішення суду, а державний
виконавець звертався до суду з заявою
про встановлення або зміни способу та
порядку виконання рішення суду. Дані
обставини у їх сукупності свідчать про
те, що істинною причиною невиконання
рішення суду не є тривале, свідоме та
безпідставне ухилення боржника ОСОБА_2
від виконання зобов'язання.

З урахуванням викладеного у суду
першої інстанції не було достатніх
правових підстав для висновку про
необхідність задоволення подання
відділу державної виконавчої служби
Лисичанського міського управління
юстиції, тому ухвалу суду слід
скасувати та ухвалити нову про відмову
у задоволенні подання старшого
державного виконавця про тимчасове
обмеження виїзду боржника за межі
України.

Також апеляційний суд враховує, що дана
категорія справ розглядається судом
згідно ч.2 ст. 377-1 ЦПК України негайно
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб за участю
державного виконавця, тому доводи
апеляційної скарги про розгляд справи
у відсутності боржника та його
представника, а також не повідомлення
їх про час і місце розгляду справи не
свідчать про порушення судом норм
процесуального права. Представник
державної виконавчої служби просив
розглянути справу у його відсутності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 319, 377-1 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського
суду Луганської області від 24 квітня 2014
року скасувати та постановити по
справі нову ухвалу, якою у задоволенні
подання державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Лисичанського міського управління
юстиції Луганської області про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України ОСОБА_2 - відмовити через
його необґрунтованість.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: