У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Буцяк З.І., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участі позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою підприємця ОСОБА_1
на рішення Здолбунівського районного
суду від 23 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до підприємця ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного
суду від 23 жовтня 2014 року позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 600 гривень у рахунок
відшкодування моральної шкоди та в
дохід держави 243,60 гривень судового
збору.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач покликалась на його
незаконність та необґрунтованість
через неповне з'ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
і порушення норм матеріального й
процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про
безпідставність присудження
компенсації за моральну шкоду,
оскільки належних та допустимих
доказів на підтвердження факту
порушення суб'єктивних цивільних прав
позивач не надав.

Вважала, що водій маршрутного автобусу
не порушував вимог закону, а ОСОБА_2 сам
ініціював конфлікт. У маршрутному
автобусі він не придбав квитка, а про
посвідчення, що дає право на пільговий
проїзд, повідомив водія лише наступної
зупинки, що суперечить правилам Закону
України „Про автомобільний транспорт".
Тобто позивач почав користуватись
послугою перевезення, як пасажир, що не
має права на пільговий проїзд. Тому дії
водія, який запропонував пасажиру
вийти з маршрутного автобусу за
відсутності вільних місць у салоні, в
розумінні п.4 ст. 148 „Правил надання
послуг пасажирським автомобільним
транспортом" є правомірними.

На її думку, в зв'язку з відсутністю
посилань на протиправність дій щодо
ОСОБА_2 та через те, що він не значиться
як свідок чи потерпілий, протокол про
адміністративне правопорушення щодо
водія маршрутного автобуса та
постанова про накладення
адміністративного стягнення на
відповідача не є переконливими
доказами, що підтверджують факт
заподіяння позивачу моральної шкоди.
Не погоджувалася і з наявністю
причинного зв'язку між діями водія та
погіршенням стану здоров'я позивача, а
також з недоведеністю тих обставин, що
після конфліктної події ОСОБА_2 був
вимушений протягом тридцяти хвилин
перебувати на зупинці і вживати
лікарські засоби.

Покликання суду на правову позицію, яка
висловлена постановою Верховного Суду
України від 6 листопада 2013 року в справі
№ 6-108цс 13, вважала необґрунтованим.

З цих підстав просила оскаржуване
рішення скасувати, ухваливши нове - про
відмову ОСОБА_2 в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що неправомірними діями водія,
які полягали у відмові позивачу
здійснити безоплатне перевезення
маршрутним автобусом приміського
сполучення за наявності законної
пільги, що надає таке право, ОСОБА_2 було
завдано душевних страждань як
споживачу транспортних послуг.

Водій маршрутного автобуса знаходився
у трудових відносинах з відповідачем.

З урахуванням обставин справи, вимог
розумності та справедливості розмір
моральної шкоди оцінено у 600 гривень.

Матеріалами справи встановлено, що 2
серпня 2010 року між Головним
управлінням промисловості та розвитку
інфраструктури Рівненської обласної
держадміністрації (організатор) та
підприємцем ОСОБА_1 (перевізник)
укладено договір №0282 про організацію
перевезень пасажирів на автобусному
маршруті загального користування. За
умовами договору організатор надав
право перевізнику здійснювати
перевезення пасажирів на регулярних
маршрутах Здолбунів АС - Мізоч, №0819;
Рівне ПВА - Здолбунів АС (Здолбунів АС -
Рівне ПВА), №0800 (а.с. 26, зв.,-28, зв.).

16 травня 2014 року приблизно о 9 год. 30 хв.
на автобусній зупинці по вулиці
Шевченка (район вулиці Цегельної) у м.
Здолбунів Рівненської області ОСОБА_2
увійшов до маршрутного автобуса
загального користування, держ.
номерний знак НОМЕР_1, під керуванням
водія ОСОБА_3, який здійснював
слідування за приміським маршрутом
Мізоч-Рівне.

Сторони не оспорюють тих обставин, що
ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах
з підприємцем ОСОБА_1, в салоні автобуса
на момент, коли туди увійшов позивач,
вільних місць не було, а ОСОБА_2 є
інвалідом 2 групи загального
захворювання, що також стверджено і
пенсійним посвідченням НОМЕР_2 серії
НОМЕР_3 (а.с. 5).

Під час руху автобуса між водієм, який
наполягав на платній формі
перевезення, та позивачем, який
відмовлявся оплатити проїзд,
покликаючись щодо наявності права на
безоплатність послуги, виник конфлікт,
за наслідками якого автобус було
зупинено на наступній зупинці, а ОСОБА_2
виштовхнув з салону невстановлений
пасажир.

Вважаючи, що відповідач заподіяв йому
тяжкі душевні страждання, у червні 2014
року ОСОБА_2 звернувся з позовом до
підприємця ОСОБА_1 про відшкодування
моральної шкоди, розмір якої визначив у
5 000 гривень.

Спірні відносини, що виникли між
сторонами, є правами і обов'язками
споживача та виконавця послуг з
приводу пасажирського перевезення
автомобільним транспортом, тобто
регулюються законодавством про
перевезення та Законом України "Про
захист прав споживачів".

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону
споживачі під час придбання,
замовлення або використання продукції,
яка реалізується на території України,
для задоволення своїх особистих потреб
мають право, зокрема, на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
недоліків продукції (дефекту в
продукції), відповідно до закону.

Частина 1 ст. 910 ЦК України вказує, що за
договором перевезення пасажира одна
сторона (перевізник) зобов'язується
перевезти другу сторону (пасажира) до
пункту призначення, а разі здавання
багажу - також доставити багаж до
пункту призначення та видати його
особі, яка має право на одержання
багажу, а пасажир зобов'язується
сплатити встановлену плату за проїзд, а
у разі здавання багажу - також за його
провезення.

Крім прав, встановлених ч. 1 ст. 911 ЦК
України, пасажир може мати також інші
права, передбачені цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 (1) Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" інваліди мають
право на безплатний проїзд у
пасажирському міському транспорті
(крім метрополітену і таксі), а також
всіма видами приміського транспорту.

Пільгові перевезення пасажирів, які
відповідно до законодавства
користуються такими правами,
забезпечують автомобільні
перевізники, які здійснюють
перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування.
Автомобільному перевізнику, який
здійснює перевезення пасажирів на
автобусних маршрутах загального
користування, забороняється
відмовлятися від пільгового
перевезення, крім випадків,
передбачених законом. Безпідставна
відмова від пільгового перевезення
тягне за собою відповідальність згідно
із законом (ст. 37 Закону України "Про
автомобільний транспорт").

Норми ст.ст. 16, 17 Закону України "Про
автомобільний транспорт" передбачають
регулювання трудових відносин
персоналу автомобільного транспорту
трудовим законодавством, у т.ч.
положенням про дисципліну та правилами
внутрішнього розпорядку. Персонал
автомобільного транспорту повинен
відповідати визначеним законодавством
вимогам, зокрема: забезпечувати якісне
та безпечне надання послуг
автомобільного транспорту з
перевезення пасажирів чи вантажів,
ввічливо та уважно реагувати на
звернення і скарги споживачів послуг
автомобільного транспорту.

Згідно зі ст. 1167, ч. 1 ст. 1172 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених законом. Юридична або
фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Частини 2, 3 ст. 23 ЦК України
встановлюють, що моральна шкода
полягає у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої. Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка задала моральної шкоди, якщо
вина є підставою для відшкодування, а
також з урахуванням інших обставин, які
мають істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного
Суду України в п. 23 своєї постанови №5
від 12.04.1996 року "Про практику розгляду
цивільних справ за позовами про захист
прав споживачів" (зі змінами, внесеними
згідно із постановою Пленуму
Верховного Суду України №15 від 25.05.1998
року), вбачається, що при вирішенні
вимог споживачів про відшкодування на
підставі ст. 24 Закону (аналогічна норма
чинної редакції Закону України "Про
захист прав споживачів" міститься у ст.
22 цього Закону) моральної шкоди суди
повинні виходити з роз'яснень, які
Пленум Верховного Суду України дав у
постанові від 31 березня 1995 р. №4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди". Зокрема, під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру, яких позивач зазнав
унаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ, що
настали через незаконні винні дії
продавця, виготівника, виконавця або
через їх бездіяльність. Розмір
відшкодування моральної шкоди
встановлюється судом і визначення його
не ставиться в залежність від
наявності матеріальної шкоди, вартості
товару (робіт, послуг), суми неустойки, а
має ґрунтуватися на характері й обсязі
моральних і фізичних страждань,
заподіяних споживачеві у кожному
конкретному випадку.

Повно і об'єктивно з'ясувавши
обставини, що мають значення для
справи, та встановивши, що суб'єктивне
право позивача порушене підприємцем
ОСОБА_1, суд першої інстанції
застосував до спірних відносин норми
матеріального права, які підлягали
застосуванню, і частково задовольнив
позовні вимоги.

Правильно оцінена районним судом й
наявна у справі сукупність доказів.

Так, неправомірність поведінки водія
підтверджено листом №04408-02-1 від 28.05.2014
року Управління інфраструктури та
промисловості Рівненської обласної
держадміністрації, за змістом якого
йому винесено перевізником догану (а.с.
4). Міністерство інфраструктури України
своїм листом №7547510-14 від 10 липня 2014 року
ствердило про накладення на підприємця
ОСОБА_1 адміністративно-господарських
штрафів, що передбачені абз. другим ч. 1
ст. 60 Закону України "Про автомобільний
транспорт", та про складення щодо
ОСОБА_3 протоколу про адміністративне
правопорушення за ч. 7 ст. 133 (1) КУпАП (а.с.
17-17, зв.).

Також з квитанції від 28 травня 2014 року
вбачається факт оплати ОСОБА_3 170
гривень адміністративного штрафу (а.с.
19-19, зв.).

За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За наведених обставин доводи
апеляційної скарги про відсутність
вини відповідача у заподіянні ОСОБА_2
моральної шкоди та недоведеність факту
порушення його особистих цивільних
прав на увагу не заслуговують.

Не можна погодитися і з покликаннями
про те, що витрати на безоплатне
перевезення пільгових категорій
населення перевізнику державою не
відшкодовуються, оскільки ці відносини
врегульовані й 14 лютого 2014 року з
підприємцем ОСОБА_1 укладено
відповідний договір №7 (а.с. 29).

Доводи автора скарги про хибність
застосування до спірних відносин
правової позиції, висловленої
Верховним Судом України за
результатами розгляду справи №6-108цс 13
у своїй постанові від 6 листопада 2013
року, не спростовують правильності
висновків суду першої інстанції про
винність відповідача, про наявність у
діях водія ОСОБА_3 моральної шкоди,
правильність визначення її розміру та
про обґрунтованість ОСОБА_2 обраного
способу захисту порушеного права на
пільговий проїзд у приміському
автобусному маршруті загального
користування.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу підприємця ОСОБА_1
відхилити, а рішення Здолбунівського
районного суду від 23 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: