АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9332/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
19 листопада 2014 року
19 листопада жовтня 2014 року Колегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:
Головуючого - Куценко Т.Р.
суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.
при секретарі - Філіпповій К.Д.
розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 18 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
У лютому 2014 року до Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська
ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням /а.с.2-3/.
Рішенням Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 17 вересня
2014 року в задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено /а.с.123-125/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі, посилаючись на те, що
судом неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно ст. 71, 72 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Згідно п.11 Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року №2 «Про
деякі питання, що виникли у практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» на ствердження вибуття суд
може брати до уваги будь-які фактичні
дані, які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
була надана для проживання ОСОБА_3 на
склад сім'ї з двох осіб: ОСОБА_3 та його
доньки ОСОБА_2 на підставі ордеру № 05
серія Н-09, виданого у грудні 2009 року
Ленінською районною у місті
Дніпропетровську радою, на підставі
рішення Виконкому Красногвардійської
районної у місті ради від 19 листопада
2009 року за № 270/1 /а.с. 8/.

Відповідно до рішення № 10/2 від 09.10.2009
року житло ОСОБА_3 було надано в якості
поліпшення житлових умов учасника
бойових дій в Афганістані /а.с. 65/.

Відповідно до довідки про склад сім'ї
та місця реєстрації № 2239 від 17 лютого
2014 року у вищевказаному приміщенні
зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с.10/.
Також судом встановлено, що дане
житлове приміщення перебуває у
комунальній власності.

ОСОБА_2, звертаючись до суду з
вищевказаним позовом, посилається на
те, що її батько ОСОБА_3 втратив право
користування спірною квартирою у
зв'язку з тим, що добровільно виселився
і без поважних причин понад 6 місяців в
квартирі не проживає, не сплачує
комунальні послуги, та виїхав на
постійне місця проживання разом зі
своєю дружиною в м. Біла Церква
Київської області.

Відповідач позов не визнав, заперечує
проти посилань позивача щодо його
добровільного виселення, оскільки
продовжує сплачувати комунальні
послуги за квартиру, сплатив усю
заборгованість по платежам, що
підтверджується квитанціями /а.с.60-64/.
Також усі його речі знаходяться в
спірної квартири куди він постійно
приїжджає, іншого житла він не має.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки
наданим нею доказам, не можуть бути
прийняті до уваги, скільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Щодо посилань апелянта на те, що
відповідач без поважних причин не
проживає у спірній квартирі, то їх не
можна примйняти до уваги, так як на
підтвердження поважності причини
відсутності відповідача в квартирі в
матеріалах справи містяться медичні
довідки щодо того, що ОСОБА_5 потребує
постійного стороннього догляду /а.с.
38,57/, виписки із медичних (амбулаторних)
карт /а.с. 58,59/, тобто проживання у м. Біла
Церква разом із дружиною було
обумовлено необхідністю догляду за
його тещею - ОСОБА_5.

Також, згідно акту державного
виконавця від 19 березня 2014 року ОСОБА_2
було вселено в квартиру АДРЕСА_2, а вже 18
лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вимогою про визнання
відповідача, таким що втратив право
користування житловим приміщенням,
тобто відсутні підстави для
застосування положення ст. 72 ЖК
України, оскільки не було порушено
встановлені строки ст.71 ЖК України.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України,
колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 вересня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Демченко Е.Л.

Волошин М.П.