У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя
особа - Бердянська сільська рада
Зачепилівського району Харківської
області, про визнання земельної
ділянки спільним майном та визнання
права власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Зачепилівського районного суду
Харківської області від 12 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 12 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним
позовом, в якому просила визнати
земельну ділянку розміром 0,77 га,
розташовану у АДРЕСА_1 спільним майном
подружжя - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Визнати за
нею право власності на Ѕ частини
вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що вона з відповідачем
ОСОБА_7 з 12 травня 1994 року проживала у
зареєстрованому шлюбі, під час якого
ними побудовано житловий будинок у с.
Бердянка Зачепилівського району
Харківської області. Свідоцтво про
право власності на вказаний будинок
видано на ім'я відповідача 10 квітня 1996
року.

Рішенням Бердянської сільської ради
від 22 лютого 1996 року № 10 для
обслуговування побудованого житлового
будинку та ведення особистого
підсобного господарства їхній сім'ї
надано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,77 га. Державний акт на
право приватної власності на землю за
спільною згодою видано на ім'я
відповідача.

ОСОБА_6 вказувала, що з 13 січня 1998 року і
по даний час вона є власником ѕ частини
вказаного житлового будинку разом з
господарськими будівлями, та вважала,
що земельна ділянка розміром 0,77 га, яка
надавалася Бердянською сільською
радою для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
підсобного господарства, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Зачепилівського районного
суду Харківської області від 12 лютого
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 12 березня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду із ухваленням нового
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст. ст. 257, 262, 267 ЦК України
та виходив з того, що до позовних вимог
слід застосувати позовну давність,
початок перебігу якої необхідно
обчислювати з 2000 року, оскільки позивач
ОСОБА_6 проживала з відповідачем однією
сім'єю з 2000 року до 2006 року, і весь цей
час достовірно знала про те, що ОСОБА_7
виготовив державний акт на землю на
своє ім'я, поважних причин пропуску
позовної давності позивачем не
вказано.

Погоджуючись з висновками суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
також виходив з того, що приватизація
земельної ділянки здійснена за
погодженням між подружжям, однак
пояснення ОСОБА_6 зводяться до того, що
вона не знала про приватизацію, яка нею
заперечується, проте питання про
визнання державного акта на право
власності на землю та рішення
сільської ради недійсними не
порушувалося.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Судами встановлено, що шлюб між
сторонами зареєстровано 12 травня 1994
року у Бердянській сільській раді
Харківського району (а. с. 5).

20 березня 2007 року шлюб між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 розірвано (актовий запис за № 12)
(а. с. 5).

Згідно із свідоцтвом про право
приватної власності на житловий
будинок від 10 квітня 1996 року право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 (а. с. 7).

Згідно з договором дарування від 13
січня 1998 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 ј
частини житлового будинку з надвірними
будівлями, які знаходяться у с.
Бердянка Зачепилівського району
Харківської області, який належить
ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право
власності на будинок, виданого
Бердянською сільською радою народних
депутатів від 10 квітня 1996 року (а. с. 11).

Ухвалою Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 22 лютого 2010 року
визнано мирову угоду, укладену між
ОСОБА_6 та ОСОБА_8, згідно з якою за
ОСОБА_6 визнано Ѕ частини
домоволодіння, розташованого за
адресою: с. Бердянка, Зечепилівський
район, Харківська область, землі
Бердянської сільської ради (а. с. 30).

Згідно з витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно ОСОБА_6 на
підставі ухвали Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 22 лютого
2010 року належить Ѕ частки житлового
будинку з господарськими будівлями,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
(а. с. 31).

Згідно з державним актом на право
приватної власності на землю, виданим
на підставі рішення Бердянської
сільської ради від 22 лютого 1996 року № 10,
ОСОБА_7 належить земельна ділянка для
обслуговування житлового будинку і
ведення особистого підсобного
господарства, площею 0,77 га, яка
розташована у с. Бердянка (а.с. 12).

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна. При цьому
належить виходити з того, що відповідно
до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною
сумісною власністю подружжя є нажите
ними в період шлюбу рухоме і нерухоме
майно, яке може бути об'єктом права
приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу).

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання земельної ділянки спільним
майном подружжя та визнання права
власності на Ѕ земельної ділянки за
позивачем у зв'язку з пропуском строку
позовної давності, суди не звернули
уваги, що позовна давність
застосовується судом лише у разі
обґрунтованості та доведеності
позовних вимог.

Враховуючи, що, звертаючись до суду з
позовом, ОСОБА_6 не пов'язувала своє
право на частину земельної ділянки,
наданої для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
підсобного господарства, з набуттям
нею права власності на частину
вказаного домоволодіння, суди
залишили поза увагою те, що спірні
правовідносини виникли до набрання
чинності СК України, тому регулюються
нормами КпШС України, за змістом яких
приватизована земельна ділянка не є
спільним майном подружжя, оскільки
отримана громадянином у власність
шляхом здійснення свого права на
приватизацію, та в порушення ст. ст. 212,
213 ЦПК України не з'ясували: чи отримав
відповідач безоплатно спірну земельну
ділянку у приватну власність у 1996 році,
використавши своє право громадянина на
приватизацію.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
22 лютого 2012 року у справі № 6-99цс11.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, у порушення норм
ст. ст. 303, 304 ЦПК України доводів
апеляційної скарги не перевірив,
допущених судом помилок не виправив та
залишив рішення без змін.

За таких обставин рішення судів першої
та апеляційної інстанцій не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Зачепилівського районного
суду Харківської області від 12 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 12 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук