Провадження № 2/521/6420/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року Малиновський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйок І.А.,

при секретарі - Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Одесі позовну заяву ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання неукладеним
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2008 року та
визнання недійсним: договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 17 квітня 2008 року, договору іпотеки
від 17 квітня 2008 року та відшкодування
матеріальних збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з
вимогами про визнання неукладеним
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 р.;
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 17 квітня 2014 р.; визнання недійсним
договору іпотеки від 17 квітня 2014 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 1660, щодо
заборони відчуження зареєстрованого в
реєстрі за № 1661 та зареєстрованого в
реєстрі заборон за № 156; укладеного між
сторонами щодо предмету договору
купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_2,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу 17 квітня
2008 року, за реєстровим № 1656,
зареєстрованого в Державному реєстрі
правочинів за реєстровим № 2843528 та
стягнення з відповідача на користь
позивача суму матеріальних збитків у
подвійному розмірі, що загалом
дорівнює 30 641 доларів США, пославшись на
такі обставини.

17 квітня 2008 року між позивачем
(позичальником) та відповідачем
(банком) укладено ряд правочинів:
договір про надання споживчого кредиту
№ 0 у іноземній валюті - доларах
США, в сумі 46 750 дол. США, що дорівнює 236 087
грн. 50 коп. для придбання нерухомого
майна; договір про надання споживчого
кредиту № 0 у формі кредитної
лінії, що надається траншами, ліміт
якої є рівним 1 071 грн. 29 коп.; та, на
забезпечення їх виконання, договір
іпотеки від 17 квітня 2014 року
зареєстрованого в реєстрі за № 1660, щодо
заборони відчуження зареєстрованого в
реєстрі за № 1661 та зареєстрованого в
реєстрі заборон за № 156; укладеного між
сторонами щодо предмету договору
купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_2,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу 17 квітня
2008 року, за реєстровим № 1656,
зареєстрованого в Державному реєстрі
правочинів за реєстровим № 2843528. Як
вбачається з реєстраційних номерів
сторони спочатку уклали договір
іпотеки - нотаріус зареєструвала його
під номерами № 1660, а щодо заборони під
№ 1661, потім нотаріус внесла відомості
про заборону в реєстр заборон під № 156,
і тільки потім сторони уклали договір
купівлі-продажу за реєстраційним № 1656.
Звісно, що це може і помилка нотаріуса,
але вона породжує для позивача певні
юридичні наслідки, адже договір
іпотеки не укладався на майбутнє, а
укладався на конкретно визначене
нерухоме майно, що за змістом абз. 2 п. 1.2.
договору іпотеки вже було придбаним по
договору купівлі-продажу -
зареєстрованого в Державному реєстрі
правочинів за реєстраційним № 2843528.
Тому такий Договір іпотеки вважається
не дійсним, бо існує вагома різниця між
наслідками помилки для нотаріуса і
наслідками такої помилки нотаріуса для
сторін.

Окрім того, договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 року банком до теперішнього
часу не виконано. По-перше: у
відповідності до вимог абз. 3 ч. 1 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» - «надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України забороняється».
Отже, договір про надання споживчого
кредиту № 0 за своєю правовою
суттю є нікчемним, а по-друге, банк і не
мав намірів його виконувати, адже, на
підставі вимог абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК
України, що застосовується субсідіарно
до ст. 1054 ЦК України та зокрема її ч. 2,
«кредитний договір є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками».

Згідно з вимогами ст. 1051 ЦК України,
позивач (позичальник) має право
оспорити договір про надання
споживчого кредиту № 0 на тій
підставі, що грошові кошти насправді не
були одержані ним від банку. Тому,
вимога про визнання договору про
надання споживчого кредиту № 0
неукладеним є цілком правомірна та
такою, що ґрунтується на вимогах
закону.

Враховуючи що банк, за договором про
надання споживчого кредиту № 0
жодних грошових коштів позичальнику не
давав, такий договір не можна вважати
укладеним з одного боку, а з другого,
якщо припустити що банк нібито передав
валютні кошти то навіть у такому
випадку договір про надання споживчого
кредиту № 0 є нікчемним і
будь-яких юридичних наслідків не
породжує. Такі дії банку щодо укладених
угод є свідомим обманом позичальника. З
цього приводу є достатньо правових
підстав до застосування вимог ст. 230 ЦК
України щодо визнання недійсним
договором про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 року та
договору іпотеки, у відповідності до
вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України та ст.ст. 203
та 215 ЦКУ.

Кредитні кошти позичальнику банком по
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 року,
всупереч вимог п. 1.1. та п.п. 1.2.1., до
теперішнього часу так і не надав.

Підпунктом 1.2.1 цього договору банк був
зобов'язаний надати валютний кредит до
17 квітня 2008 року, але ОСОБА_1 такі
кредитні кошти й досі не отримала, а
Банк до теперішнього часу продовжує
вимагати та приймає від позивачки
оплату не отриманого кредиту з
розрахунку 13 % річних у доларах США.

Це сталося з вини банку, який у
порушення вимог договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 року та договором про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 року, замість надання
валютного кредиту на умовах договору
про надання споживчого кредиту №
0 від 17 квітня 2014 року, надав без
достатніх на то правових підстав по
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 р. суму
у гривнях 236 087 грн. 50 коп. з розрахунку
вартості 46 750 дол. США на день оплати,
замість 1 071 грн. 29 коп. і то лише у
випадку настання встановлених п. п. 1.2.
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 року
певних обставин, які не настали. Таке
порушення банком своїх власних
зобов'язань доводить, що банк і не
передбачав виконувати умови договору
про надання споживчого кредиту №
0 від 17 квітня 2014 р. та договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 17 квітня 2014 р., адже своїми діями
спричинив позичальнику збитки у
розмірі сплачених банку відсотків, як
плату за користування валютним
кредитом. Своїми діями банк увів в
оману позивачку (позичальника) щод-о
виниклих у неї зобов'язань. Позивачка
вважала, що в неї виникли зобов'язання
за договором про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 р. у
доларах США. Більш того, банк порушив
вимоги і договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 р., бо мав право та був
зобов'язаний надати транш по кредитній
лінії лише у межах суми, що не перевищує
1 071 грн. 29 коп., а надав у сумі 236 087 грн. 50
коп. та й ще за відсутністю фактів, що
мали б наступити, але не настали.

Отже, позивачка рахувала, що має
сплачувати договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 р., у той час коли у неї навіть
не виникло зобов'язань за ним і не могло
виникнути, на підстав вимог ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Більш того, як передбачено у договорі
про надання споживчого кредиту №
0 від 17 квітня 2014 р. у п.п. 1.2., для
видачі банком траншу є настання ряду
певних фактів, які до теперішнього часу
не настали. А отже, у банку не виникло
обов'язку видавати такий транш, не
кажучи навіть про суму в 236 087 грн. 50 коп.
замість 1 071 грн. 29 коп. Про це свідчать
наступні докази.

Так, ОСОБА_1 з причин порушення банком
вимог договору про надання споживчого
кредиту № 0 отримала від банка
грошові кошти у розмірі 236 087 грн. 50 коп.
з поточного рахунку НОМЕР_1 (відкритого
банком для цілей п.п. 1.7 - зарахування
кредиту та п.п.п 8.8.1 - списання грошових
коштів по кредитним зобов'язанням
договору про надання споживчого
кредиту № 0). Це підтверджується
заявкою на видачу готівки № 32 від 17
квітня 2008 р., яка отримана банком та
проведена на всю суму в 236 087 грн. 50 коп.,
за змістом банківської операції, як
видача готівки з поточного рахунку
фізичної особи ОСОБА_3. Отже, правові
підстави видачі такої суми знаходяться
поза межами вимог договору про надання
споживчого кредиту № 0 і будь-яких
правових наслідків для позивачки,
окрім визначених ст. 1212 ЦК України, не
має.

Враховуючи «порядок» і «надання»
коштів у сумі 236 087 грн. 50 коп. їх не можна
вважати виданими у розумінні
зобов'язань укладених між сторонами
договорів, адже отримані позивачкою
грошові кошти за своїм правовим
змістом знаходяться поза межами
домовленостей кредитних угод. Тому
правові підстави укладеного договору
іпотеки також викликають сумніви, адже
кошти які б можна були назвати
кредитними, позивачка від банку не
отримувала, а банк у свою чергу отримав
від позивачки по договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 р. грошові кошти на загальну
суму 44 918 доларів США, а з розрахунку їх
вартості у гривні на день оплати у сумі
355 971 грн. 13 коп.

Це означає, що підстави підписання
договору про надання споживчого
кредиту № 0 і договори іпотеки
виходять з межі правових, оскільки
носять прихований, формальний характер
видачі грошових коштів в гривнях,
шляхом підміни банком порядку
виконання власних зобов'язань по
договору про надання споживчого
кредиту № 0 за допомогою договору
про надання споживчого кредиту №
0 і в той самий час примусовий
характер засобами договору іпотеки на
користь "добровільного" виконання
позичальником зобов'язань по договору
про надання споживчого кредиту №
0, і договору про надання
споживчого кредиту № 0, які не
виникли.

Усі ці докази свідчать про усвідомлені
дії банку, що були спрямовані на
отримання необґрунтованого прибутку.
Таким чином, банк отримав поповнення
своїх валютних запасів без достатніх
на те правових підстав.

Як вбачається з переліку платіжних
квитанцій щодо отримання банком
грошових коштів у доларах США за
погашення зобов'язань за договору про
надання споживчого кредиту № 0,
позивачка сплатила банку загалом 46 554
долара США 79 центів, що складає у
національній валюті на день оплати з
розрахунку еквівалента у гривні,
згідно названих квитанцій загалом
дорівнює 377 977 грн. 50 коп. Враховуючи, по
позивачка 17 квітня 2008 року отримала від
банку 236 087 грн. 50 коп., вона їх повністю
повернула банку і навіть більше того
переплатила.

Всі подальші платежі банк приймав у
доларах США, а платежі, які він приймав
за укладеними «Заявами
індивідуальними угодами», приймав для
купівлі валюти дол. США і зараховував
придбану валюту на валютний рахунок
НОМЕР_2 для погашення нібито кредиту
перед банком по договору про надання
споживчого кредиту № 0.
Враховуючи, що банк отримував від
позичальника долари США та погашав
заборгованість у доларах США, то і
повертати банк зобов'язаний також
долари США, а не гривню. Тому, з
розрахунку таких платежів вбачається,
що банк, починаючи з 07 вересня 2012 року
по момент подання позову, отримав від
позичальника 15 320 дол. 51 цент США
незаконного прибутку. А отже,
збагатився за її рахунок шляхом обману
і має повернути їх у подвійному
розмірі, на підставі вимог ст. 230 ЦК
України загалом у сумі 30 641 доларів США.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
його задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні вказала, позов не визнає
повністю, у зв'язку з тим, що банк діяв
на підставі законодавства України і
його не порушував та не порушував права
позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року
між позивачем (позичальником) та
відповідачем (банком) укладено ряд
правочинів: договір про надання
споживчого кредиту № 0 у
іноземній валюті - доларах США, в сумі 46
750 дол. США, що дорівнює 236 087 грн. 50 коп.
для придбання нерухомого майна;
договір про надання споживчого кредиту
№ 0 у формі кредитної лінії, що
надається траншами, ліміт якої є рівним
1 071 грн. 29 коп.; та, на забезпечення їх
виконання, договір іпотеки від 17 квітня
2014 року зареєстрованого в реєстрі за №
1660, щодо заборони відчуження
зареєстрованого в реєстрі за № 1661 та
зареєстрованого в реєстрі заборон за №
156; укладеного між сторонами щодо
предмету договору купівлі-продажу,
посвідченого ОСОБА_2, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу 17 квітня 2008 року,
за реєстровим № 1656, зареєстрованого в
Державному реєстрі правочинів за
реєстровим № 2843528.

Обставини на які посилається позивач,
щодо визнання неукладеним договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 17 квітня 2014 р. з підстав не надання
кредитних коштів у розмірі 46 750 дол. США
відповідно до умов договору, а видачу у
сумі 236 087 грн. 50 коп. не знайшло свого
підтвердження, що спростовується
слідуючими доказами.

Відповідно до копії зави на видачу
готівки № 32 від 17.04.2008 р. вказана валюта
здійснення операції долари США у сумі 46
750,00 та вказаний їх еквівалент у гривні
в сумі 236087,50 (а.с. 46 т. 1).

Також відповідно до наданих банком
виписки по руху коштів по рахунку
НОМЕР_1 вказано, що 17.04.2008 р. з рахунку
АКІБ «УкрСиббанк» на рахунок відкритий
у 2-гому Одеському управлінні АКІБ
«УкрСиббанк» на ім'я - ОСОБА_1 було
перераховано 46 750,00 дол. США (а.с. 9-15 т. 2).

Вищевказане підтверджує, що банк
виконав умови договору та
законодавства України у повному обсязі
надавши позивачу кошти.

Що стосується надання банком
споживчого кредиту позивачу в
іноземній валюті, суд акцентує свою
увагу на наступних моментах.

Слід почати з того, що статтею 1054
Цивільного кодексу України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов 'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ст. 1046 ЦК України, договір є
укладеним з моменту передачі грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
на тій підставі, що грошові кошти або
речі насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 192 зазначеного
кодексу, іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до законодавства
України гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, в той час коли обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Згідно ст. 5 цього Декрету операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій НБУ. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Указані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року № 275, у п. 5, з якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ.

Декрет «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
встановлює режим здійснення валютних
операцій на території України,
визначає загальні принципи валютного
регулювання, повноваження державних
органів і функції банків та інших
фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права й
обов'язки суб'єктів валютних відносин,
порядок здійснення валютного контролю,
відповідальність за порушення
валютного законодавства.

Згідно зі ст. 5 Ліцензії Національного
банку України:

§ Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.

§ Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам та іншим фінансовим
установам України, національному
оператору поштового зв'язку на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Згідно ст. 334 ЦК України, зазначених
положень Декрету достатньо, щоб банк
надавав у власність готівку іноземної
валюти клієнту шляхом видачі з
поточного рахунку клієнта

Відповідно до ч. 4 гл. 3 Постанови
правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.09.2003 року за № 768/8089
«Про затвердження Інструкції про
касові операції в банках України»,
існує певний порядок видачі готівки з
каси банку: видача готівки іноземної
валюти здійснюється за такими
видатковими документами: за заявою на
видачу готівки - юридичним особам, їх
відокремленим підрозділам, а також
підприємцям з їх поточних рахунків на
цілі, передбачені нормативно-правовими
актами; фізичним особам з їх поточних,
вкладних (депозитних) рахунків та
переказу без відкриття рахунку, а також
за операціями з відшкодування банкнот
іноземної валюти, прийнятих на інкасо;
за видатковим касовим ордером -
працівникам банку за
внутрішньобанківськими операціями; за
документами на отримання переказу в
готівковій формі, установленими
відповідною платіжною системою, -
фізичним особам.

З урахуванням всього наведеного, суд
обумовлює свою відмову у задоволенні
позову тим, що представником
відповідача в судовому засіданні було
надано копії: банківської ліцензії №75,
копію дозволу Національного банку
України №75-2, копію додатку до дозволу
«Про перелік операцій, які має право
здійснювати АКІБ «УкрСиббанк» №75-2. Всі
ці документальні докази свідчать про
цілком законні дії з боку відповідача
щодо надання споживчого кредиту в
іноземній валюті.

Враховуючи те, що позивачем не доведено
вимог щодо визнання неукладеним
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2014 р. суд
відмовляє у задоволенні вказаної
вимоги.

Стосовно позовних вимог позивача про:
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 17 квітня 2014 р.; визнання недійсним
договору іпотеки від 17 квітня 2014 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 1660, щодо
заборони відчуження зареєстрованого в
реєстрі за № 1661 та зареєстрованого в
реєстрі заборон за № 156; укладеного між
сторонами щодо предмету договору
купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_2,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу 17 квітня
2008 року, за реєстровим № 1656,
зареєстрованого в Державному реєстрі
правочинів за реєстровим № 2843528 та
стягнення з відповідача на користь
позивача суму матеріальних збитків у
подвійному розмірі, що загалом
дорівнює 30 641 доларів США, суд також
відмовляє у їх задоволенні вважаючи їх
похідними від вимоги про визнання
неукладеним договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 17
квітня 2014 р.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися в суд за захистом
свого цивільного права у випадку його
порушення з вимогою про примусове
виконання зобов'язання в натурі.
Враховуючи обставини справи, суд
вважає за необхідне визнати позов
обґрунтованим та стягнути з
відповідача на користь позивача суму
заборгованості у повному обсязі у
межах заявлених вимог.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Керуючись ст. ст. 11, 16, 192, 334, 509, 526, 1046, 1051,
1054, Цивільного кодексу України, ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», ст. ст. 47, 49 Закону України
«Про банки і банківську діяльність», ч.
4 гл. 3 Постанови правління НБУ № 337 від
14.08.2003 року зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.09.2003
року за № 768/8089 «Про затвердження
Інструкції про касові операції в
банках України», ст. 5 Ліцензії
Національного банку України, ст.ст. 11, 16,
88, 209, 210, 212-215 Цивільного процесуального
кодексу України, СУД -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання неукладеним
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 17 квітня 2008 року та
визнання недійсним: договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 17 квітня 2008 року, договору іпотеки
від 17 квітня 2008 року та відшкодування
матеріальних збитків - відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С У Д Д Я: І.А.
Бобуйок