УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Макарчука М.А.,
Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та зняття
з реєстраційного обліку,

за касаційною скаргою ОСОБА_7 та її
адвоката ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, в якому просило виселити
відповідачів та інших осіб, які
зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1
зі зняттям їх з реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилалося на те, що 30
травня 2007 року між банком та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір №
ODKTGA00000192, за умовами якого банк надав
позичальнику кредит у розмірі 40 000
доларів США, а позичальник
зобов'язалась у встановлені кредитним
договором строки повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами.

31 травня 2007 року з метою забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між банком та
ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки,
відповідно до умов якого остання
передала в іпотеку банку належну їй на
праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вказав, що ОСОБА_4 належним
чином не виконувала взяті на себе
зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка на підставі
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 19
грудня 2011 року, яке набрало чинності,
була стягнута шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

21 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося із претензією до
відповідачів, в якій вимагало в
тридцятиденний строк добровільно
звільнити іпотечне майно, проте
вказана вимога залишена останніми без
реагування.

Посилаючись на вищевикладене, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просило задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 15
листопада 2013 року в задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2014 року апеляційну
скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено,
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 15 листопада
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із
квартири АДРЕСА_1 зі зняттям вказаних
осіб з реєстраційного обліку.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 та її
адвокат ОСОБА_8, мотивуючи свої доводи
порушенням судом апеляційної
інстанцій норм матеріального права,
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанцій та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, керувався положеннями
ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3
ст. 109 ЖК України та виходив із того, що
відповідачі не були належним чином
письмово повідомлені про необхідність
добровільно звільнити житловий
будинок і знятися з реєстрації,
оскільки відсутні докази про
відправлення відповідної письмової
вимоги від 09 вересня 2011 року та
отримання її відповідачами.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позовних
вимог, дослідивши докази у справі й
надавши їм належну оцінку, виходячи із
наявності рішення про звернення
стягнення від 19 грудня 2011 року,
правильно застосував ч. 1 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» та врахував
роз'яснення, викладені у п. 37
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 травня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»,
дійшовши обґрунтованого висновку про
наявність підстав для задоволення
позову.

Суд касаційної інстанції перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Докази та обставини, на які посилаються
заявники в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом апеляційної
інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо
порушення житлових прав ОСОБА_7, яка на
час укладення договору іпотеки була
неповнолітньою, не заслуговують на
увагу, оскільки як на час розгляду
спору про звернення стягнення на
предмет іпотеки так і на час розгляду
цього спору договір іпотеки є чинним та
ніким не оспорений.

Також не заслуговують на увагу доводи
касаційної скарги щодо проживання та
реєстрації у спірній квартирі
малолітньої ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2,
оскільки вказані доводи
спростовуються наявною у матеріалах
справи довідкою ПП «НА-Добробут» від 11
листопада 2013 року № 13803 (а. с. 172).

Інші доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та її адвоката
ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур М.А. Макарчук Т.О. Писана