У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення коштів за
порушення виконання грошового
зобов'язання та відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Золочівского
районного суду Львівської області від
14 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 11
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 27 червня 2007 року він згідно із
розпискою передав 10 тис.
доларів США ОСОБА_4 як завдаток для
нього, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які обіцяли
посприяти у вирішенні на його користь
справи у Верховному Суді України,
стороною у якій він був. Згодом він
передав ще 50 тис. доларів
США ОСОБА_6 та повинен був передати ще 40
тис. доларів США, що разом мало скласти
суму винагороди за вирішення на його
користь справи у розмірі 100 тис. доларів
США. Оскільки фактично вирішувати його
справу відповідачі не збиралися, він
звернувся до органів внутрішніх справ
та судів з вимогами про притягнення
винних осіб до кримінальної
відповідальності і стягнення на його
користь коштів, які він передав
відповідачам. Рішенням суду на його
користь стягнуто з ОСОБА_6 250 тис. грн. та
таке рішення виконане. Також стягнуто
на його користь 3 % річних за тривале
неповернення коштів. Вважав, що на його
користь слід стягнути з відповідачів
по справі інші 10 тис. доларів
США, які він передав ОСОБА_4 та має
відповідну розписку, до ОСОБА_5
звернувся із позовом, оскільки при
розгляді попередньої справи ОСОБА_4
послався на те, що передав кошти ОСОБА_5
Вважав, що кошти слід стягнути з
відповідачів як такі, що отримані і
перебувають у них без достатніх
правових підстав. Також неповерненням
коштів йому завдано моральну шкоду.

Ураховуючи наведене, позивач просив
стягнути на його користь солідарно з
відповідачів суму отриманих від нього
коштів, еквівалентну 10 тис. доларів США,
3 % річних від простроченої суми за
порушення виконання грошового
зобов'язання та 5 тис грн. моральної
шкоди.

Рішенням Золочівського районного суду
Львівської області від 14 лютого 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 11 листопада 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 10 тис. доларів США, що
еквівалентно 79 930 грн коштів,
збережених без достатньої правової
підстави. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 575 доларів США, що еквівалентно
4 595 грн 97 коп. коштів за
порушення виконання грошового
зобов'язання. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідач ОСОБА_4, отримавши від
позивача 10 тис. доларів США для
передачі іншій особі, таких їй не
передав, то утримує такі кошти без
достатньої правової підстави.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки суди дійшли їх
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 червня 2007 року
ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 10 тис.
доларів США для передачі ОСОБА_5

При цьому суди вважали, що оскільки
відповідач ОСОБА_4, отримавши від
позивача 10 тис. доларів США для
передачі іншій особі, таких їй не
передав, то такі кошти збережені ним
без достатніх правових підстав, та
відповідно кошти повинні бути стягнуті
саме з ОСОБА_4 відповідно до ст. 1212 ЦК
України, якою передбачено обов'язок
особи, що зберегла у себе майно за
рахунок іншої особи без достатньої
правової підстави повернути цій особі
(потерпілому) це майно.

Разом із тим, під відсутністю правової
підстави розуміється такий перехід
майна від однієї особи до іншої, який не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

При цьому суди проігнорували той факт,
що спірні грошові кошти позивач
передав ОСОБА_4 для подальшої передачі
їх іншому відповідачу, ОСОБА_5 на
підставі розписки від 27 червня 2007 року,
виданої ОСОБА_4, яка наявна в матеріалах
справи та досліджувалась в судовому
засіданні.

Тобто, грошові кошти передані ОСОБА_4 за
наявності правових підстав, а саме
зазначеної розписки.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(повірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Фактично ОСОБА_4 виступив посередником
(повіреним) між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_3 визнає
юридичну силу розписки та його
особистого доручення даного ОСОБА_4
передати грошові кошти ОСОБА_5, який
повинен був представляти інтереси
фірми ПП «ОСОБА_3 & К», власником якого є
ОСОБА_3, у Верховному Суді України у
справі № 10/381. Тобто, вказана розписка
містить ознаки договору доручення.

Отже, правовідносини сторін
регулюються нормами зобов'язального
права, які застосовуються до окремих
видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку
послався позивач як на підставу
позовних вимог. Таким чином, у разі
виникнення спору стосовно набуття
майна або збереження без достатніх
правових підстав договірний характер
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень ч. 1
ст. 1212 ЦК України, у тому числі й
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 2
жовтня 2013 року № 6-88цс13, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Проте суди зазначене не врахували та
всупереч ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не
з'ясували характер спірних
правовідносин та дійшли передчасного
висновку про збереження ОСОБА_4 коштів
без достатніх правових підстав.

Враховуючи, що судами не встановлені
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Золочівского районного суду
Львівської області від 14 лютого
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 11 листопада
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко