Справа № 161/3591/14-ц
Провадження № 2/161/1658/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

12 червня 2014 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області в
складі:

головуючого - судді
Кихтюка Р.М.,

при секретарі -
Козак О.А.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представників відповідачів -
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Луцька
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми
позики та зустрічним позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми
позики.

Свій позов мотивує тим, що 15.03.2009
року позичив відповідачу ОСОБА_5 кошти
в розмірі 70000,00 грн., які він згідно умов
розписки повинен перерахувати для
погашення кредиту за автомобіль. При
цьому, відповідач зобов'язався
повернути кошти за вимогою, про що
написав відповідну розписку.

Вказує, що в січні 2014 року
пред'явив вимогу відповідачу ОСОБА_5 з
приводу повернення коштів, на що
останній повідомив, що автомобіль
продав, а кошти були поділені між ним та
ОСОБА_6 за рішенням суду від 03.12.2013 року.
На даний час кошти не повернуті, на
неодноразові звернення з приводу їх
повернення відповідачі не реагують.

Зазначає, що оскільки кошти були
позичені під час шлюбу і вони розділені
за рішенням суду, як майно подружжя, то
просить стягнути солідарно з
відповідачів на його користь суму
боргу в розмірі 70000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_6 звернулась до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4
про визнання недійсним договору позики
від 15.03.2009 року, мотивуючи його тим, що
про існування договору позики вона
дізналась лише після отримання
позовної заяви ОСОБА_4 про стягнення
коштів за договором позики з неї та
ОСОБА_5

Вважає, що вказаний договір був
укладений з порушенням чинного
законодавства, оскільки під час його
укладення вони з ОСОБА_5 перебували у
шлюбі і відповідно до ст. 65 ч. 3
Сімейного кодексу України при
укладенні такого договору необхідна
була бути її згода. Однак ні усної, ні
письмової згоди на укладення договору
позики вона не надавала.

Крім того, вказує, що договір позики
суперечить ст.1046 ЦК України, оскільки
правовідносини, що склались між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 відмінні від договору позики,
так як ОСОБА_4 не передавав ОСОБА_5
грошових коштів, а здійснював замість
нього погашення кредиту.

Також вважає розписку ОСОБА_5
фіктивною, а поданий первісний позов є
реакцією на рішення Луцького
міськрайонного суду від 03.12.2013 року, за
яким на її користь з ОСОБА_5 стягнуто
кошти в сумі 58202,29 грн. компенсації за
проданий ним автомобіль, що був у
спільній сумісній власності. При цьому,
при розгляді даної справи ОСОБА_5 не
вказував про наявність такої розписки
і в подальшому рішення суду не
оскаржував.

А тому, просить визнати недійсним
договір позики від 15.03.2009 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позовній заяві та просив
задовольнити. Зустрічний позов не
визнав, просив відмовити в його
задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_2 первісний позов визнала та не
заперечувала щодо його задоволення.
Зустрічний позов не визнала, просила
відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_3 первісний позов не визнав,
просив відмовити в його задоволенні з
підстав, викладених у письмових
запереченнях. Зустрічний позов
підтримав та просив задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази у справі, суд приходить до
висновку, що позов первісний та
зустрічний позови до задоволення не
підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання
обов'язку може бути покладено
боржником на іншу особу, якщо з умов
договору, вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства або
суті зобов'язання не випливає обов'язок
боржника виконати зобов'язання
особисто. У цьому разі кредитор
зобов'язаний прийняти виконання,
запропоноване за боржника іншою
особою.

Як вбачається із розписки 15.03.2013 року та
пояснень представника позивача, ОСОБА_5
позичив у свого батька ОСОБА_4 кошти в
сумі 70000 грн. на оплату автомобіля,
придбаного в кредит і домовились, що
ОСОБА_4 буде погашати щомісячно кредит
в банку «Надра» (а.с. 7).

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, зважаючи, що передача позивачем
коштів відповідачу не здійснювалась,
що є необхідною умовою для
застосування до даних правовідносин
норм чинного законодавства стосовно
повернення коштів за договором позики,
так як позивач частину з них
перерахував від імені ОСОБА_5 на
погашення кредиту, про що свідчать
квитанції (а.с. ), то на, думку суду,
останнім невірно здійснено посилання
на вимоги закону, у відповідності до
якого здійснюється врегулювання
відносин стосовно неповернення коштів
за зобов'язаннями, які виникли в
дійсності між сторонами та захист прав
чи інтересів у зв'язку з цим.

Таким чином, оцінивши зібрані і
дослідженні в судовому засіданні
докази в їх сукупності суд прийшов до
висновку, що первісний позов до
задоволення не підлягає, оскільки
ОСОБА_4 не передавав кошти ОСОБА_5, а
здійснював замість нього погашення
кредиту, тобто вчиняв дії, які не
випливають із договору позики, а з
іншого правочину.

При цьому, з наведених вище підстав у
задоволенні зустрічного позову слід
також відмовити, так як суд вважає, що
оскільки договір позики між сторонами
не укладався, а тому відсутній предмет
оскарження.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 209, 213-215,
218 ЦПК України, ст. ст. 528, 1046 ЦК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про солідарне
стягнення коштів в сумі 70 тис. грн. -
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору позики від 15.03.2009
року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Р.М.Кихтюк