інстанції Сердинський В.С.Провадження
№ 22-ц/780/62/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 20
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про
визнання договорів дарування 1/2
частини квартири недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 про визнання договорів
дарування 1/2 частини квартири
недійсними.

Позивач зазначав, що 28 січня 1998 року
ОСОБА_1 разом з його сином ОСОБА_4 в
рівних частинах була придбана квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу, зареєстрованого
"Українською біржею Десятинна",
реєстраційний номер 432-А/150,
зареєстрованого Броварським
міжміським бюро технічної
інвентаризації 18 лютого 1998
року в реєстровій книзі № 50 за
реєстровим номером 1279/139.

30 липня 1999 року між позивачем та
відповідачкою ОСОБА_2 було
зареєстровано шлюб. До шлюбу
відповідачка проживала за адресою:
АДРЕСА_2 та була власником 1/2
частини зазначеної квартири разом зі
своєю донькою від першого шлюбу -
ОСОБА_3

Після укладення шлюбу ОСОБА_2
спровокувала конфлікт між позивачем та
йог сином ОСОБА_5, який відмовлявся
проживати в одній квартирі з
відповідачкою та її донькою. В зв'язку з
цим, позивач змушений був переїхати в
квартиру ОСОБА_2 А його син перестав
пускати позивача до кватири та змінив
вхідні замки. Під впливом ОСОБА_2 з
метою тиску на сина, позивач в 2003 році
прописав ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1.

30 березня 2004 року позивач подарував 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, а вона на
вимогу позивача повинна була повернути
1/2 частину вказаної кватири, що змусило
сина позивача продати свою частку
квартири доньці відповідачці ОСОБА_3

Вважав, що вказаний договір дарування є
фіктивним, без реального наміру
створення правових наслідків, оскільки
позивач залишився власником
особового рахунку, зробив роботи по
облаштуванню квартири, що призвело до
суттєвого збільшення вартості.

Також позивачу нещодавно стало відомо,
що відповідачка в 2011 році уклала зі
своєю дочкою ОСОБА_3 договір дарування
1/2 частин вказаної квартири.

Вважав, що даний договір також
суперечить його інтересам та був
укладений без його відома, що
суперечити чинному законодавству.
Узв'язку з тим, що суттєво збільшилось
вартість майна після ремонтних робіт,
які зробив позивач, то відповідно до
ст. 62 СК України частини квартири є
спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на викладене просив
визнати договір дарування 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 укладений 30 березня
2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним
та визнати договір дарування 1/2 частині
квартири АДРЕСА_1 укладений 07 листопада
2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням від 26 листопада 2013 року
Броварський міськрайонний суд
Київської області в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про
визнання договорів дарування 1/2
частини квартири недійсними -
відмовлено.

Не погодившись з висновками
наведеними в рішенні суду, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги вважає, що
вона не обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Суд першої інстанції
обґрунтовував свої висновки наступним.

Відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК
України, підставою недійснос правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою і шостою статті 203 цього
Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочин не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 30 липня 1999 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано
шлюб у відділі реєстрації
громадянського стану виконкому
Броварської міської ради Київської
області, актовий запис № 244.

30 березня 2004 року позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_2 уклали договір
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

30 березня 2004 року позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_2 уклали договір, в
п. 5 якого зазначено, що сторони
визнають договори дарування 1/2 частини
квартири фіктивним, а тому не
заперечують проти застосування до
договору дарування у будь-який час у
майбутньому наслідків нікчемності
правочину.

Згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи КНДІСЕ від 18
жовтня 2013 року, підпис від імені ОСОБА_2,
який розміщено в графі

"Підписи:_____ОСОБА_2" на зворотній
стороні договору від 30.03.2004

року, виконаний рукописним способом
кульковою ручкою без попередньо
технічної підготовки чи застосування
технічних засобів.

Підпис від імені ОСОБА_2,
який розміщено в граф

«Підписи:_____ОСОБА_2»на зворотній
стороні договору від 30.03.2004

року, виконаний ОСОБА_2 без умисної
зміни свого підпису.

Відповідно до висновку експертного
дослідження сектору № 2 відділу ТКЗР
ОВС НДЕКЦ при ГУМВС України в Київській
області від 24.09.2013 року № 49, підпис,
зображення якого нанесено в графі
"Підписи: ОСОБА_2" в копії договору між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 30 березня 2004 року,
виконаний ймовірно не ОСОБА_2, а іншою
особою.

Відповідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю в три роки.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг строку позовної давності
починається з моменту укладення
договору дарування 1/2 частини спірної
квартири 30 березня 2004 року, закінченням
строку позовної давності слід вважати
30 березня 2007 року.До суду ОСОБА_1
звернувся 09.11.2012 року, поважних причин
пропущення строку позовної давності
позивачем не надано та судом не
здобуто.

Враховуючи вищевикладене, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку в задоволенні
позову в частині визнання договору

дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1
укладеного 30 березня 2004 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 недійсним, в зв'язку зі
спливом терміну позовної

давності звернення до суду.

Проте, відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК
України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Намагаючись спростувати
висновки суду, апелянт також
посилається на те, що він є власником
спірного майна ( володільцем особового
рахунку на спірну квартиру).

Натомість, колегія суддів не
може погодитись з такою позицією суду,
так як воно не відповідає вимогам
чинного законодавства.

Згідно з вимогами ч.2 ст.386 ЦК
України, власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Таким чином, колегія суддів
встановила, що позивач по справі не є
володільцем спірної квартири, його
права ніким не порушені, ним було
використане своє право по підписанню
відповідного договору про передачу
своїх майнових прав до відповідача,
підстав для визнання договорів
дарування 1/2 частини квартири
недійсними не встановлено.

Крім того, 07 листопада 2011 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 19.10.2011
року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві
приватної спільної часткової
власності належить по 1/2 частині
квартири АДРЕСА_1, (а.с.41)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 59 СК України,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, або на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

За таких обставин встановлено, що при
укладенні договору дарування від 07
листопада 2011 року згода позивача не
була необхідною(тому, що він попередньо
уклав договір з відповідачем-1, а таким
чином, відмовився від свого права
власності), тому позовні вимоги про
визнання договору дарування 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 укладеного 07
листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
недійсним також не підлягають
задоволенню.

Підстав для задоволення позову не
встановлено, апеляційна скарга не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК У
країни, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції

Головуючий

Судді