АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Фролов М.О.
Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

при секретарі - Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 14 липня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю,
визнання договору недійсним,
витребування майна із чужого
незаконного володіння та визнання
права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернулась у листопаді 2013 року.

Зазначала, що в період з 01.01.2008 року по
21.06.2012 року проживала однією сім'єю у
цивільному шлюбі з відповідачем. Весь
час спільного проживання вони вели
спільне господарство, несли спільні
витрати, виховували дитину. Під час
спільного проживання ними було набуто
спільне майно, а саме квартира за
адресою АДРЕСА_1. Перебуваючи у
фактичних шлюбних відносинах позивач
переважно забезпечувала сім'ю,
сплачувала кредит за вказану квартиру
та несла витрати на здійснення ремонту.
Оскільки право власності на квартиру
набуто відповідачем на підставі
свідоцтва про право власності від
23.11.2009 року, тобто під час перебування у
фактичних шлюбних відносинах,
зазначена квартира відповідно до норм
СК України є об'єктом спільної сумісної
власності. В жовтні 2013 року позивачу
стало відомо, що відповідач вчинив
продаж зазначеної квартири ОСОБА_4
Підписавши договір купівлі-продажу від
11.10.2013 року, позивач ввів в оману
покупця щодо відсутності вимог
будь-яких осіб на відчужуване майно,
свідомо приховавши факт перебування у
цивільному шлюбі з позивачем. На
підставі викладено просила суд
встановити факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу позивача та
відповідача ОСОБА_3 з 01.01.2008 року по
01.08.2013 року; визнати квартиру АДРЕСА_1,
спільною сумісною власністю позивача
та відповідача ОСОБА_3; визнати
недійсним Договір купівлі-продажу
вказаної квартири укладений 11.10.2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; витребувати з
незаконного володіння ОСОБА_4
нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1;
визнати за позивачем право власності
на 1/2 ідеальну частку вказаної
квартири, без поділу її в натурі.

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 14 липня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та ухваленні нового про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 29.09.2006 року
між ТОВ «Будівельна компанія
«Міськжитлобуд», ОСОБА_3 та АКБ
«Укрсоцбанк» укладено Договір про
участь у будівництві № К-02/3/029,
відповідно до умов якого товариство
зобов'язалося передати інвестору
ОСОБА_3 у власність об'єкт, -
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом
погашення сукупного пакета облігацій
(лоту), що посвідчують право вимоги та
відповідають площі зазначеної
квартири.

В той же день, 29.09.2006 року між тими
самими сторонами було укладено Договір
купівлі-продажу облігацій № К-029/44/06,
згідно умов якого ОСОБА_3 зобов'язався
оплатити і прийняти у власність цінні
папери (лот), що посвідчують право
вимоги та відповідають площі квартири.

05.10.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_3 було укладено Договір кредиту
за № 08-038/477к, згідно умов якого останній
отримав на умовах кредиту кошти в
розмірі 70 098,00 доларів США, для
цільового використання шляхом
придбання цінних паперів (лоту), які
надають право на отримання у власність
однокімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно
договору купівлі-продажу облігацій №
08-038/477к та договору про участь у
будівництві № К-02/3/029 від 29.09.2006 року.

В той же день, між тими самими сторонами
укладено договір іпотеки №02-038/849і
відповідно до якого в якості
забезпечення зобов'язання за кредитним
договором ОСОБА_3 передав банку в
іпотеку вищезазначену квартиру.

При цьому згідно меморіального ордеру
від 02.10.2006 року за № 2 від 05.10.2006 року
за № 1 відповідачем було оплачено для
придбання у власність безпроцентні
облігації (лот) за Договором
купівлі-продажу облігацій від. за №
К-029/44/06, які відповідали площі квартири
та посвідчували право вимоги щодо неї.

В подальшому ОСОБА_3 набув право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 23.11.2009 року, серії САС №
858075, та реєстраційним написом на
правовстановлюючому документі, який
вчинено 30.11.2009 року.

З наявної в матеріалах справи
релігійної Грамоти, вбачається що
30.08.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
проведено релігійний шлюбний обряд.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач, з посиланням на вищевказану
грамоту, а також наявність в паспорті
відповідача ОСОБА_3 реєстраційного
запису за місцем проживання її батьків,
зазначала що з січня 2008 року по серпень
2013 року вона перебувала у фактичних
шлюбних відносинах з відповідачем,
сплачувала кредит за вказану квартиру,
а також за власний рахунок здійснила
ремонт в квартирі з кошторисом близько
250 000,00 грн.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Так, відповідно до положень ст. 60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Таким чином, шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя, але вони можуть
бути членами однієї сім'ї, оскільки
сім'я створюється не тільки за
принципом шлюбу, кровного споріднення,
а й на інших підставах, не заборонених
законом і таких, що не суперечать
моральним засадам суспільства.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що позивачем не
доведено факту існування між сторонами
спільного побуту та наявності взаємних
права та обов'язки.

Так суд першої інстанцій вірно
зазначив, що проведення релігійного
обряду, на який посилалась позивач як
на підставу своїх вимог, з огляду на ч. 3
ст. 21 СК України не є підставою для
виникнення між сторонами взаємних прав
та обов'язків.

Надані до справи позивачем фотокартки
також не є достатнім доказом щодо
характеру відносин між нею та ОСОБА_3,
тривалості їх спільного проживання та
пов'язаності спільним побутом.

Сама по собі наявність реєстрації
відповідача в період з 17.03.2009 року по
05.12.2012 року за адресою АДРЕСА_2, також не
свідчить про наявність фактичних
шлюбних відносин між сторонами.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Колегія суддів, з урахуванням наявних в
матеріалах справи документів,
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо самостійного набуття
ОСОБА_3 у приватну власність квартири
АДРЕСА_1 без участі позивача та
відсутності правових підстав для
визнання вказаної квартири спільною
сумісною власністю.

В апеляційній скарзі позивача відсутні
доводи, які б давали підстави до
скасування рішення суду, оскільки при
розгляді справи у апеляційному суді
скаржник не надав будь - яких
переконливих доказів на спростування
висновків суду першої інстанції.

Таким чином, твердження апеляційної
скарги про незаконність та
упередженість судового рішення
матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 14 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: