Справа № 2-5/14
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Скарлат О.І.,

при секретарі
Грабовській А.О., Смілянець І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним
позовом, посилаючись на те, що вона з
відповідачем з 18 травня 1985 року по 07
квітня 2009 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі. За час
спільного проживання в шлюбі з
відповідачем придбано житловий
будинок в АДРЕСА_1, дві земельні
ділянки, що розташовані в АДРЕСА_5, для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0.1250 га та
земельну ділянку площею 0.1000 га для
ведення особистого селянського
господарства та на вказаній земельній
ділянці побудований будинок , який на
даний час є недобудованим та право
власності на який не зареєстровано.

Позивачка вважає, що відповідно до
чинного законодавства вказане майно є
спільним майном подружжя, а тому
позивач має право на 12 частину спільно
придбаного майна. Згоди щодо
добровільного поділу майна сторони не
досягли.

В ході розгляду справи позивач
неодноразово змінювала та уточнювала
позовні вимоги, в заяві в останній
редакції від 17.01.2014 року позивач
просить суд визнати спільним сумісним
майном подружжям: квартиру АДРЕСА_1 ,
недобудований житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_5
Вишгородського району Київської
області , земельну ділянку площею 0,1250
га та площею 0, 1000 га , що розташовані за
адресою: АДРЕСА_5, розділити вказане
майно шляхом виділу частки в натурі
позивачу та відповідачу по 12 кожному у
відповідності до варіанту виділу
будівельно-технічної експертизи та
стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач та її представник ОСОБА_3
в судовому засіданні свої позовні
вимоги підтримали, просили суд їх
задовольнити з викладених в заяві
підстав.

Відповідач його представник
ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали,
надавши суду свої письмові
заперечення, в яких просили суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
позивача.

Вислухавши у судовому засіданні,
пояснення осіб, які беруть учать у
справі, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, прийшов до наступного.

Як вбачається із справи, спірні
відносини між сторонами є сімейними та
пов'язані з поділом спільного
сумісного майна.

Судом встановлено, що з 18 травня 1985 року
позивач та відповідач по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який рішенням Вишгородського
районного суду Київської області від 07
квітня 2009 року розірваний, про що
позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від
14.10.2011 року, в книзі реєстрації
розірвань шлюбів зроблено відповідний
актовий запис за №87 від 14 жовтня 2011
року. Дані обставини підтверджуються
копією свідоцтва про укладення шлюбу,
розірвання шлюбу та рішенням суду
(а.с.12-15).

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у
спільній сумісній власності, може бути
поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними або законом. За рішенням суду
частка співвласника може бути
збільшена або зменшена з урахуванням
обставин, які мають істотне значення. У
разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ набута, за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України
передбачено, що дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Судом встановлено, що відповідно до
наказу ДП «Димерське лісове
господарство» № 269 від 03.11.2003 року
ОСОБА_2 передано жилий будинок в
особисту власність, який проживає в
АДРЕСА_1

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 09.04.2008 року
визнано право власності на квартиру
АДРЕСА_1 , в тому числі на самочинну
забудову: веранду, яка складається з
двох допоміжних приміщень - коридору Х-
площею 5,6 кв.м, кладової -ХІ площею 5,7
кв.м, загальною площею веранди 11,3 кв.м.
Дане рішення набрало законної сили,
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 02.07.2008 року (а.с. 16-18).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ набута, за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Оскільки спірна квартира набута
відповідачем ОСОБА_2 на підставі
рішення суду в 2008 році, тобто в період
шлюбу з позивачем, вона є спільною
сумісною власністю подружжя, частки
майна сторін є рівними, тому позовні
вимоги позивача ОСОБА_1 в цій частині є
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Посилання відповідача на те, що спірна
квартира є його особистою власністю,
оскільки набута відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» є необґрунтованими
та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.ст. 358, 364 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. Співвласник має право на
виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

За клопотанням позивача по справі
призначалась та проводилась судова
будівельно-технічна експертиза.
Відповідно до висновків експертизи №
0693 від 29.11.2013 року враховуючи
об'ємно-планувальне рішення квартири,
частки співвласників в одиницях площі
(по 12 ), поверх розташування та
зіставляючи їх з вимогами діючих
нормативних документів , чинних на
території України в галузі будівництва
вбачається, що поділ в натурі квартири
АДРЕСА_1 в ідеальних частках, а саме по ?
частини згідно діючих вимог
нормативних документів в галузі
будівництва технічно можливий, на
розгляд суду пропонується варіант
виділу в натурі часток домоволодіння.

При запропонованому варіанті виділу
будов необхідно провести відповідні
роботи по переплануванню та
переобладнанню у домоволодінні,
зокрема закласти дверні отвори між
приміщеннями, пробити дверні отвори
між приміщеннями, облаштувати дверні
прорізи, об'єднати частини приміщення,
обладнати ізольовані квартири
незалежними системами комунікацій (том
2 а.с.8-9, 14).

У п.7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок" зазначено,
що в спорах про поділ будинку в натурі
учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться при наявності дозволу на
це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК).
Якщо сторона оспорює рішення
виконкому щодо дозволу на
переобладнання та перепланування і
воно є необгрунтованим, суд може не
погодитись з ним, мотивуючи це в
рішенні.

При поділі жилого будинку суд
зобов'язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена (ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в
будинку вона складає, а також, які
підсобні будівлі передаються власнику.

Відповідно до ст. 152 ЖК України
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, проводяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

У порушення вимог ст. 152 Житлового
кодексу України позивач не надав
відповідний дозвіл виконавчого
комітету місцевої ради ( в даному
випадку Катюжанська сільська рада
Вишгородського району Київської
області) та дозволи інших органів на
проведення відповідного
перепланування та переобладнання, в
судовому засіданні клопотань про його
витребування не заявляли.

Оскільки позивачем не надано
відповідного дозволу на проведення
робіт по переплануванню та
переобладнанню в будинку, тому
позовні вимоги про виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності задоволенню не
підлягають, що суперечить вимогам ст. 152
ЖКУ України, роз'ясненням Пленуму
України від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок".

Судом встановлено, що рішенням
виконкому Катюжанської сільської ради
Вишгородського району Київської
області №11 від 02.02.2000 року ОСОБА_2
передано безкоштовно у власність
земельну ділянку загальною площею 0,19
га в т.ч. 0,11 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та 0,008
га для особистого селянського
господарства в АДРЕСА_5 (а.с.22).

Рішенням Катюжанської сільської ради
Вишгородського району Київської
області від 23.03.2011 року №51-5-УІ
скликання уточнено розмір земельних
ділянок , які були надані у власність
ОСОБА_2 згідно рішення Катюжанської
сільської ради №11 від 02.02.2000 року, а
саме передані безкоштовно у власність
земельні ділянки площею 0,1250 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд та 0,1000 га для особистого
селянського господарства в АДРЕСА_5
(а.с.45).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2
отримав Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1250 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_5 Київської області серії ЯМ
№774465 від 29 травня 2012 року (а.с.61) та
державний акт серії ЯМ №306311 від 29.05.2012
року на право власності на земельну
ділянку площею 0,1000 га для особистого
селянського господарства в АДРЕСА_5
(а.с.60).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач зазначила, що вказані земельні
ділянки придбані нею спільно з
відповідачем за період перебування у
зареєстрованому шлюбі, тому є їх
спільним майном, відтак підлягає
поділу між ними.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно зі ст.25 ЗК України право
власності на земельну ділянку виникає
з моменту державної реєстрації і
посвідчується державним актом (ч.1 ст.126
ЗК).

Судом встановлено, що видані 29 травня
2012 року відповідачеві ОСОБА_2 державні
акти на спірні земельні ділянки були
зареєстровані у встановленому законом
порядку в органі держкомзему у
Вишгородському районі Київської
області. Відтак моментом набуття
ОСОБА_2 права власності на спірні
земельні ділянки є саме 29 травня 2012
року.

Отже, спірні земельні ділянки
відповідач ОСОБА_2 набув у власність
вже після розірвання шлюбу з позивачем
ОСОБА_1 (рішення суду про розірвання
шлюбу від 07 квітня 2009 року, реєстрація
актового запису про розірвання шлюбу
органом РАЦС 14 жовтня 2011 року).

Крім цього, Верховний Суд України,
роз'яснюючи деякі питання, які
виникають із земельних правовідносин
зазначив, що земельна ділянка, право
власності на яку набуто шляхом
приватизації, є особистою приватною
власністю того з подружжя, кому вона
безоплатно передана у власність, та не
є спільною сумісною власністю подружжя
(п.10 узагальнення №19-3767/0/8-08 від 29 жовтня
2008 року). Судом же встановлено, що
спірні земельні ділянки були
безоплатно передані у власність
відповідача для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та
ведення особистого селянського
господарства (приватизовані ним), тому
не є спільною власністю подружжя,
відтак не підлягають поділу між
сторонами.

За таких умов заявлені позивачем
ОСОБА_1 вимогив цій частині є
безпідставними і задоволенню не
підлягають.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України
якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

У ч.1 п.1.4 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно зазначено,
що обов'язковій державній реєстрації
підлягають право власності та інші
речові права на нерухоме майно, а п.1 ч.1.5
даного положення свідчить, що
державній реєстрації підлягають право
власності та інші речові права на таке
нерухоме майно як житлові будинки.

Відповідно до довідки КОР
«Вишгородське БТІ» від 09.10.2012 року № 1729
вбачається, що житловий будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 право
власності не зареєстровано. При
проведенні технічної інвентаризації
станом на 25.12.2010 року , житловий будинок
незавершений будівництвом (готовність
62%) будується самочинно (том 1 а.с.144).

Таким чином встановлено, що на спірний
житловий будинок відсутні
правовстановлюючі документи.

Оскільки спірне майно - незавершений
будівництвом будинок не прийнятий в
експлуатацію і як наслідок, не
зареєстрований в органах БТІ, а тому не
може бути об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя і до
завершення будівництва особа
вважається власником матеріалів,
обладнання тощо, які були використані в
процесі будівництва, проте позивач
просить в порядку поділу спільної
сумісної власності виділити по 12
частині кожному незавершеного
будівництвом будинку в натурі
відповідно до висновку експерта, а
відтак суд, приходить до висновку, що ці
вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
та з урахуванням вартості нерухомого
майна, що виділяється сторонам та
розміру судового збору, сплаченого
позивачем при пред'явлені позову суд
стягує з відповідача на користь
позивача судовий збір у розмірі 243,60
грн.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 70, 71 СК України,
постановою від 21.12.2007 року N 11 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В порядку поділу спільної
сумісної власності подружжя визнати за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати за сплату
судового збору у розмірі 243, 60 грн.

В решті задоволення позовних
вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання в зазначений строк
апеляційної скарги через
Вишгородський районний суд.

Суддя
О.І.Скарлат