Номер провадження: 22-ц/785/4880/14
Головуючий у першій інстанції Гандзій
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Колмакові В.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 25 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТРК ОНЮА «Академія»
про захист честі, гідності і ділової
репутації, відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом, в якому зазначив, що
02.12.2013 р., в ефірі телевізійної передачі
«Одеський щоденник» проекту «Рубікон»
ТРК «ОНЮА «Академія» відповідач
ОСОБА_2, під час інтерв'ю, повідомив про
те, що позивач, як голова
Сухолиманської сільської ради,
зловживаючи своїм службовим
становищем, здійснив злочин, а саме із
корисливих мотивів, з метою власного
збагачення, вночі, без згоди
територіальної громади, щоб продати 54
кв.м землі, демонтував та продав
пам'ятник воїнам-визволителям Великої
Вітчизняної війни. Оскільки такі
твердження не мають жодних
підтверджень, є такими, що порушують
право на честь, гідність і ділову
репутацію як вибраного мешканцями с.
Сухий Лиман сільського голови, то
просив суд зобов'язати відповідача
виступити із спростуванням
недостовірних відомостей у
вищевказаній телепередачі, а у разі
неможливості виступити в ефірі
будь-якої іншої телекомпанії м. Одеси,
на відшкодування завданої моральної
шкоди стягнути з відповідача 10000 грн.,
які перерахувати на соціальний захист
населення села Сухий Лиман.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 25.03.2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_2 в місячний строк, за
свій рахунок, спростувати недостовірну
інформацію, як таку, що порочить честь,
гідність і ділову репутацію ОСОБА_3, як
Сухолиманського сільського голови,
шляхом його виступу з запереченнями
недостовірних даних про ОСОБА_3,
викладених ним в ефірі телевізійної
передачі «Одеський щоденник» проекту
«Рубікон» ТРК «ОНЮА «Академія» від
02.12.2013 року, а у випадку неможливості
спростування недостовірної інформації
в ефірі ТРК «ОНЮА «Академія»,
оприлюднити за свій рахунок таке
спростування в ефірі будь-якої
Одеської телерадіокомпанії.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на
відшкодування моральної шкоди 1000 грн.
та судові витрати, в решті позову
відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_3

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем була розповсюджена
недостовірна інформація про позивача,
яка порушує право на честь, гідність та
ділову репутацію ОСОБА_3, такими діями
йому завдано моральної шкоди.

При цьому суд вважав встановленим, що в
ефірі телевізійній передачі «Одеський
щоденник» від 02.12.2013 pоку проекту
«Рубікон» ТРК «ОНЮА «Академія» ОСОБА_2,
під час інтерв'ю, фактично звинуватив
ОСОБА_3 як голову Сухолиманської
сільської ради у скоєнні злочину, який
останній здійснив, зловживаючи своїм
службовим становищем, із корисливих
мотивів, з метою власного збагачення,
вночі, без згоди територіальної
громади, щоб продати 54 кв.м землі,
демонтував та продав пам'ятник
воїнам-визволителям Великої
Вітчизняної війни.

Суд також вважав встановленим, що
спірний пам'ятник воїнам - односельцям,
побудований в 1973 році і взятий під
охорону держави рішенням виконкому
Одеської обласної ради №652 від 25.12.1984
року, був перенесений в центр села
Сухий Лиман, а саме до будівлі
сільської ради по вул.Черноморців,100, і
ОСОБА_3 жодним чином не має відношення
до вищевказаних подій.

Доказом таких обставин суд зазначив
наданий позивачем ОСОБА_3 перелік
пам'яток історії області
Овідіопольського району, в якому
зазначені всі три пам'ятники,
розташовані на території села Сухий
Лиман, серед яких і той, з приводу якого
виник спір.

Також суд прийшов до висновку про те, що
ОСОБА_2 постійно звертається до
правоохоронних і контролюючих органів
зі скаргами на дії позивача як
Сухолиманського сільського голови,
однак жодних приписів чи порушених
кримінальних справ відносно позивача
заведено не було, то це є
підтвердженням хибності і надуманості
його скарг, диск з відеозаписом лише
підтверджує хибність, надуманість і
безпідставність його неправдивих
тверджень, а сам матеріал є замовним,
направленим на далеко ідучі плани по
дискредитації позивача, намагання
ОСОБА_2 зашкодити ОСОБА_3 у його
перебуванні на законно обраній посаді
голови, та є помстою за програні вибори
сільського голови.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте вважати рішення таким, що
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, не
можна, виходячи з наступного.

Дійсно, 02.12.2013 року в ефірі телевізійної
передачі «Одеський щоденник» проекту
«Рубікон» ТРК «ОНЮА» Академія» була
поширена інформація про долю
пам'ятника воїнам - визволителям
Великої Вітчизняної війни в с.Сухий
Лиман.

Така інформація, озвучена в ефірі
телевізійної передачі, одночасно була
викладена і у вигляді друкованого
тексту, який дослівно виглядав
наступним чином: «Голова сільської
ради села Сухий Лиман Овідіопольського
району демонтував пам'ятник воїнам -
визволителям. Про це повідомляють ЗМІ
із посиланням на місцевих мешканців та
депутатів. За їх словами, це було
вчинено вночі, без узгодження із
місцевою громадою, щоб продати 54
квадратних метри землі комерсантам
розташованої поруч фірми».

В цій же телевізійній передачі ОСОБА_2,
заявлений як автор сенсації про
демонтаж пам'ятника, під час інтерв'ю
повідомив про те, що «…всі питання, які
повинні проходити через земельну
комісію, голова сільради ігнорував,
голова сільради рішення виносив
безпосередньо на сесію для
голосування… Так трапилося із приводу
пам'ятника, який знаходився біля ПП
«Ірен»… збори не проводив, ні з ким не
порадився, пам'ятник просто продав за
певну суму…» і інших, окрім
перелічених відомостей, особисто не
висловлював.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_3 вважав
образливими та недостовірними
відомості про те, що «він вчинив злочин
- зловживаючи службовим становищем,
ніччю без згоди територіальної
громади, щоб продати 54 квадратних метри
землі демонтував та продав пам'ятник
воїнам - визволителям».

Отже відомості, які позивач вважав
недостовірними та такими, що порушують
його особисті немайнові права, були
поширені саме телерадіокомпанією і не
висловлювались особисто ОСОБА_2, а сама
інформація, поширена
телерадіокомпанією, не є дослівним
відтворенням слів ОСОБА_2

Поширюючи інформацію про демонтаж
пам'ятнику, телерадіокомпанія
послалась на факти, відомі їм зі слів
мешканців громади та депутатів, а
відтак зазначила авторство певного
кола осіб, яке не уособлюється ОСОБА_2

Таким чином, ОСОБА_2 не був поширювачем
саме тієї інформації, про спростування
якої вимагав позивач, водночас жодної
оцінки виступу ОСОБА_2, який особисто
дав інтерв'ю в передачі, судом не
надано, хоча за таких обставин оцінці
підлягають ті вислови, автором яких він
беззаперечно є.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» задовольняючи позов,
суд повинен у резолютивній частині
рішення зазначити, чи було порушено
особисте немайнове право особи, яка
саме інформація визнана недостовірною
та порочить гідність, честь чи ділову
репутацію позивача, а також вказати на
спосіб захисту порушеного особистого
немайнового права.

Висновок суду першої інстанції про
зобов'язання спростувати недостовірну
інформацію є абстрактним і не містить
визначення того, яка саме інформація
про позивача є недостовірною, які саме
відомості повинен спростувати
відповідач ОСОБА_2, тобто фактично не
містить висновку по суті справи при
виниклих правовідносинах, що
суперечить вимогам ст.215 ЦПК України та
робить рішення неможливим до
виконання.

З матеріалів справи видно, що події,
висвітлені в ефірі телевізійної
передачі 02.12.2013 року, виникли з приводу
долі пам'ятника воїнам - односельцям,
розташованого на території с.Сухий
Лиман, встановленого в 1973 році біля
сільського клубу.

Зазначений пам'ятник мав суспільне
значення для мешканців громади села,
оскільки був місцем відправлення на
фронт воїнів - односельців та місцем
публічних зборів мешканців села під
час урочистих подій.

25.12.1984 року рішенням виконкому Одеської
обласної ради №652 пам'ятник був взятий
під охорону держави як пам'ятка історії
місцевого значення.

З чисельних звернень громадян села
Сухий Лиман на адресу правоохоронних
органів та Обласної державної
адміністрації вбачається, що пам'ятник
був демонтований під час перебування
на посаді Голови сільської ради
ОСОБА_3, і жителі села вимагали
проведення перевірки з приводу
демонтажу пам'ятника, ставлячи саме
останньому в провину вчинення подібних
дій (а.с.26,27,28).

Управлінням охорони об'єктів
культурної спадщини під час обстеження
місця розташування пам'ятника воїнам -
односельцям його виявлено не було, при
цьому голова Сухолиманстької
сільської ради ОСОБА_3 повідомив про
демонтаж пам'ятника наприкінці 1990
років (а.с.26).

05.12.2013 року на адресу Одеської обласної
ради ОСОБА_3 були надані пояснення про
те, що спірний обеліск разом із
земельною ділянкою перейшов в 1994 році у
користування СП «Ірен», разом із
проданим сільським клубом, практично
обеліск ввійшов до території цього
підприємства, за ним протягом
тривалого часу не було догляду, не
проводилися реставраційні роботи, а
тому за домовленістю із сільською
радою СП «Ірен» провело перенос
пам'ятника до центру села, до будівлі
сільської ради (а.с.49).

Аналогічні відомості були повідомлені
ОСОБА_3 на адресу Управління охорони
об'єктів культурної спадщини (а.с.52).

За відповіддю ОСОБА_3 на адресу
прокуратури Овідіопольського району, в
1994 році сільський клуб, біля якого був
розташований пам'ятник, був проданий СП
«Ірен», в подальшому за договором
купівлі - продажу будівля перейшла до
ТОВ «Сідіс», з 2004 року належить ТОВ
«Міксі», яке в 2007 році провело
реставрацію обеліска, в 2008 році ХУІІІ
сесією винесено рішення про надання
згоди ТОВ «Міксі» на розробку проекту
відведення земельної ділянки площею
0,854 га, розміщеної під комплексом
пластмасових виробів для подальшої
передачі в довгострокову оренду.

Проте під час проведення перевірки
таких обставин за скаргою мешканців
села Управлінням охорони об'єктів
культурної спадщини було встановлено,
що відповідь сільської ради з приводу
долі пам'ятника містила недостовірну
інформацію, в зв'язку із чим до
Управління ГУМВС України в Одеській
області був направлений запит про
необхідність розслідування таких
фактів (а.с.25).

11.03.2014 року мешканці села Сухий Лиман
звернулися до Овідіопольського РВ
ГУМВС України в Одеській області з
вимогами про проведення перевірки та
з'ясування законності знесення
пам'ятників архітектури воїнам -
односельцям, звернення було
зареєстровано та направлене до СУ
ГУМВС України в Одеській області
(а.с.101).

За відповіддю Головного Управління МВС
України в Одеській області від 04.07.2014
року порушене та триває кримінальне
провадження по факту виявлення
умисного незаконного знищення
невстановленими особами об'єкту
культурної спадщини - пам'ятника воїнам
- односельцям, загиблим в роки Великої
Вітчизняної війни, встановленого в
с.Сухий Лиман Овідіопольського району
Одеської області.

В ході проведення санкціонованого
обшуку земельної ділянки, яка
перебуває в користуванні ТОВ «Міксі»,
розташованої за адресою: Одеська
область, Овідіопольський район, с.Сухий
Лиман, вул.Чорноморців,134 було виявлено
фрагменти постаменту пам'ятника воїнам
- односельцям, в тому числі фрагменти
сходів, зірки, стели, а також обеліску
довжиною 7 метрів, який було повалено та
закопано у землю на глибині 0,5 метрів.

Таким чином, висновки суду про те, що
пам'ятник був перенесений на інше місце
не відповідають обставинам справи.

В свою чергу, надання оцінки судом
першої інстанції діям ОСОБА_2 як помсти
за програні вибори, а репортажу як
«замовному матеріалу», не є тими
фактичними обставинами, які підлягали
вирішенню в порядку ст.214 ЦПК України.

В порушення вимог ст.ст.58,59 ЦПК України
про належність та допустимість доказів
судом у якості доказів про фактичну
кількість пам'ятників на території
села використана довідка - пояснення
самого ОСОБА_3

Водночас відповідної оцінки іншим
письмовим доказам у справі, в тому
числі у порівнянні із наданою довідкою,
судом не надано взагалі.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції як таке, що не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України, не може
залишатися в силі, підлягає скасуванню
на підставі п.п.2,3,4ч.1ст.309 ЦПК України із
ухваленням нового по суті справи.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» відповідачами у
справі про захист гідності, честі чи
ділової репутації є фізична або
юридична особа, яка поширила
недостовірну інформацію, а також автор
цієї інформації.

Якщо позов пред'явлено про
спростування інформації,
опублікованої в засобах масової
інформації, то належними відповідачами
є автор і редакція відповідного засобу
масової інформації чи інша установа, що
виконує її функції.

Підтверджено записом телевізійної
передачі від 02.12.2013 року те, що
негативна інформація про ОСОБА_3, яку
він вважає такою, що порушує його
особисте немайнове право на честь,
гідність та ділову репутацію, поширена
в ефірі телерадіокомпанії Товариства з
обмеженою відповідальністю «ТРК ОНЮА
«Академія», однак ним не пред'явлено
жодних вимог до безпосереднього
поширювача інформації.

При цьому зміст позовних вимог
позивача полягає в тому, що образливими
він вважає саме ті відомості, які
поширені останньою від імені
невизначеного кола мешканців села та
депутатів.

Як свідчить диск із записом передачі
ОСОБА_2 є автором слів про те, що «…всі
питання, які повинні проходити через
земельну комісію, голова сільради
ігнорував, голова сільради рішення
виносив безпосередньо на сесію для
голосування… Так трапилося із приводу
пам'ятника, який знаходився біля ПП
«Ірен»…збори не проводив, ні з ким не
порадився, пам'ятник просто продав за
певну суму…».

Вирішуючи питання про визнання
поширеної саме ОСОБА_2 інформації
недостовірною і такою, що підлягає
спростуванню, лише вислів «продав
пам'ятник за певну суму» можна вважати
негативною інформацією, однак з огляду
на приписи Закону України «Про
інформацію», ст.277 ЦК України такі не
можуть вважатися фактичними даними,
які вимагають спростування.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про
інформацію» оціночними судженнями, за
винятком наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання мовно -
стилістичних засобів (вживання
гіпербол,алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень ст. 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Так, в контексті висловленої ОСОБА_2
критики голови сільської ради ОСОБА_3
про те, що важливі для села питання не
вирішувались шляхом винесення на
розгляд земельної комісії, вислів
«продав пам'ятник» є оціночним
судженням, який не підлягає
спростуванню.

Очевидною є неможливість передати
пам'ятник як об'єкт цивільних прав у
власність іншим особам шляхом
укладання договору купівлі - продажу,
відтак перевірити такі обставини на
достовірність неможливо, а тому вислів
«продав пам'ятник», є лише висловом
думки ОСОБА_2, який не може вважатися
фактом, який підлягає спростуванню.

На підтвердження вірогідності
існування подібної думки свідчить і те,
що встановленим є факт знищення
пам'ятника, який перебував під охороною
держави, не перенесення його у
передбачений законом спосіб і не
передача під охорону держави, а відтак
поширена інформація про його демонтаж
є достовірною інформацією.

Розслідування у справі про знищення
пам'ятника не завершено, справу
порушено за фактом вчинення злочину
невстановленими особами.

Такі обставини виявлені під час
перебування на посаді голови сільської
ради с.Сухий Лиман ОСОБА_3

Проте непослідовна поведінка самого
позивача ОСОБА_3 стосовно надання
суперечливих відповідей щодо обставин
перенесення пам'ятника, могла сприяти
думці громадськості про його
причетність до таких подій, викликати
критику, оскільки він в силу статусу
голови громади є відповідальним за
значущі для села події, навіть якщо і не
вчинював протиправні дії особисто.

З огляду і на такі обставини, вислів
ОСОБА_2 слід розцінювати у якості
оцінки дій ОСОБА_3 на посаді сільського
голови при вирішенні питання долі
пам'ятника.

Таким чином, не пред'явлення вимог до
безпосереднього поширювача інформації
телекомпанії одночасно із вимогами до
ОСОБА_2 унеможливлює можливість
надання оцінки висловам ОСОБА_2 у
взаємозв'язку із поширеною інформацію
безпосередньо телерадіокомпанією, а
дослівні вислови ОСОБА_2 не дають
підстав для задоволення вимог позивача
в межах заявлених вимог, тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Вимоги про відшкодування моральної
шкоди є похідними від встановлення
фактів поширення недостовірної
інформації, і оскільки у задоволенні
таких вимог відмовлено, то не
підлягають задоволенню вимоги про
відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову,
колегія суддів звертає увагу на те, що
ОСОБА_3 не позбавлений права звернення
із позовом до належного відповідача, а
також вправі скористатися наданим
частиною першою статті 277 ЦПК України
правом на відповідь, та на власне
тлумачення справи (ст. 37 Закону України
«Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні», ст. 65
Закону України «Про телебачення і
радіомовлення»), якщо вважає, що
оціночні судження або думки, поширені в
засобі масової інформації, принижують
його гідність, честь чи ділову
репутацію, у тому ж засобі масової
інформації з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку.

Керуючись
ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 25 березня 2014
року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про зобов'язання спростувати
недостовірну інформацію,
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: