У х в а л а

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових
коштів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 07 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в
якому, посилаючись на положення ст. 1212
ЦК України, просив стягнути солідарно
із відповідачів на його користь
грошові кошти у розмірі 63 507 грн.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 07 червня 2013
року він передав ОСОБА_4 грошові кошти у
розмірі 63 570 грн за придбання
автомобіля марки Volkswagen Passat B5, 1997 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1, про що останній
склав розписку, яку ОСОБА_5 підписав як
свідок.

Позивач зазначив, що 06 серпня 2013 року
йому стало відомо про реєстрацію
спірного автомобіля за ОСОБА_5 та його
продаж невідомим особам.

Вважає, що відповідачі повинні
повернути йому грошові кошти у розмірі
63 507 грн, які були отримані ними без
достатньої правової підстави, оскільки
договір купівлі-продажу не укладено, а
автомобіль йому не передано.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 07 квітня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошові кошти у розмірі 63 507 грн.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилено, рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 07
квітня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
ухвалюючи рішення про стягнення зі
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових
коштів у розмірі 63 507 грн, виходив із
того, що зазначені грошові кошти
отримані ОСОБА_4 без достатньої
правової підстави і підлягають
поверненню, оскільки останній не був
власником автомобіля марки Volkswagen Passat B5,
1997 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1 (д.н.з. після перереєстрації
НОМЕР_2), і не мав повноважень на його
відчуження.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 грошових коштів, суди
попередніх інстанцій дійшли висновку
про відсутність доказів, які б
свідчили, що ОСОБА_5, який став
власником спірного автомобіля,
збагатився за рахунок спірних коштів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів, оскільки
такі висновки підтверджені
матеріалами справи та відповідають
вимогам чинного законодавства України.

Разом з тим колегія суддів касаційного
суду вважає, що висновки судів
попередніх інстанцій в частині
стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошових коштів у розмірі 63 507 грн
зроблені із неповним з'ясуванням
обставин справи та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_4 отримав
від позивача грошові кошти у розмірі 63
570 грн, що еквівалентно 7 800 доларів США,
за продаж автомобіля марки Volkswagen Passat B5,
1997 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_2, про що 07 червня 2013 року склав
відповідну розписку (а. с. 7, 36).

Згідно з інформацією ДАІ власником
спірного автомобіля (попередній д.н.з.
НОМЕР_2) з 06 серпня 2013 року став ОСОБА_5
(а. с. 38, 45), а з 10 серпня 2013 року - ОСОБА_6
(а. с. 39).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що оформлений розпискою договір
купівлі-продажу автомобіля є
неукладеним, у зв'язку з чим
відповідачі повинні повернути йому
грошові кошти, отримані ними
безпідставно.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Із результатів системного аналізу
положень ЦК України можна дійти
висновку про те, що правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604-607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, ст. 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про стягнення зі ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 грошових коштів у
розмірі 63 507 грн, на порушення приписів
ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК України на
вищевикладене уваги не звернули та не
надали належної правової оцінки
правовідносинам, які виникли між
сторонами, зокрема, розписці, а також
належним чином не встановили, чи може
до спірних правовідносин
застосовуватись положення ст. 1212 ЦК
України.

Вищевикладене узгоджується із
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною у постанові від 02
жовтня 2013 року у справі №
6-88цс13, яка відповідно до положень ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
судів України.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За викладених обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, проаналізувавши матеріали
справи та виходячи з предмета
заявленого позову, дійшла висновку про
невідповідність вимогам закону
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 07 квітня 2014 року та
ухвали апеляційного суду
Кіровоградської області від 11
червня 2014 року в частині стягнення зі
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошових коштів у розмірі 63 507 грн, а
тому вказані рішення в цій частині
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 07 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від
11 червня 2014 року в частині стягнення зі
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових
коштів у розмірі 63 507 грн скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 07
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Кіровоградської області від 11
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана