Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О., Макарчука М.А., Писаної
Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права особистої
приватної власності, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 10 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
визнати право особистої приватної
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 10 червня 2014 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позов.

У ч. 2 ст. 324 ЦПК України зазначено, що
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судами першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно з ч. 1 ст. 337 суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу
необхідно відхилити.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не
дають підстав для висновку про
порушення судами норм процесуального
та матеріального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю чоловіка, зокрема,
є майно, набуте ним за час шлюбу, але за
кошти, які належали йому особисто.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
розгляді справ право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 1 від 21 грудня 2007 року
роз'яснено, що при вирішенні спорів між
подружжям про майно необхідно
з'ясувати джерело і час його придбання,
а також роз'яснив, що не належить до
спільної сумісної власності майно
набуте за час шлюбу, але за кошти, які
належали одному з подружжя особисто.

Під час розгляду справи, судами
встановлено, що кошти на придбання
будинку по АДРЕСА_1 належали особисто
позивачу, оскільки частину цих коштів
він отримав у позику, яку зобов'язався
особисто повернути, вказані обставини
встановлено Шевченківським районним
судом м. Львова при ухваленні
рішення від 18 жовтня 2013 року. Іншу
частину коштів позивач отримав від
продажу квартири, яка належала йому на
праві приватної власності до укладення
шлюбу з відповідачем. Факт
використання коштів отриманих
позивачем від продажу належної йому на
праві власності квартири на придбання
спірного будинку визнала й відповідач,
допитана в якості свідка.

З урахуванням вказаного, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, дійшов вірного
висновку, що спірний будинок придбаний
позивачем за час шлюбу, але за кошти,
які належали йому особисто, а тому
обґрунтовано ухвалив рішення про
задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суди при ухваленні
оскаржуваних судових рішень правильно
визначилися з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у результаті чого
ухвалили законні і обґрунтовані судові
рішення, які відповідають вимогам
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх скасування немає.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5
зводяться до переоцінки доказів,
встановлення достовірності інших
доказів, ніж визнали суди.

Однак, під час розгляду справи в
касаційному порядку, суд згідно з
ст. 335 ЦПК України не може вирішувати
питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведена та керуючись
положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
оскаржувані судові рішення залишити
без змін, а касаційну скаргу -
відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 10 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

А.О. Леванчук М.А. МакарчукТ.О. Писана