Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю прокурора,
відповідача та його представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Заступника
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України на рішення
Дубенського міськрайонного суду від 3
грудня 2013 року у справі за позовом
Заступника Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України в інтересах держави в особі
Міністерства Оборони України, яке
уповноважене представляти відповідні
функції у спірних відносинах, органом в
яких є Концерн «Військторгсервіс», до
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
застосування правових наслідків його
недійсності,

в с т а н о в и л а :

12 червня 2013 року Заступник
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України в інтересах
держави в особі Міністерства Оборони
України, яке уповноважене представляти
відповідні функції у спірних
відносинах, органом в яких є Концерн
«Військторгсервіс», звернувся в суд із
позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна та застосування
правових наслідків його недійсності.

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 3 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено за безпідставністю.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі Заступник Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України посилався на те, що
відповідно до ст. 74 ГК України майно
державного підприємства закріплюється
за ним на праві господарського відання.

Згідно з ч. 1 ст. 136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про управління об'єктами державної
власності» Кабінет Міністрів України є
суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.

Пунктом 6 Порядку відчуження об'єктів
державної власності, затвердженого
постановою КМУ № 803 від 6 червня 2007 року,
відчуження майна здійснюється
безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу (далі -
згода) відповідного суб'єкта
управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції у межах, визначених
законодавчими актами (далі - суб'єкт
управління). Рішення про надання згоди
на відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

Проте при укладенні спірної угоди
такого погодження з ФДМУ не було.

Крім того, дозвіл начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_2 від 12 листопада
2004 року № 140/3/1369/2 на реалізацію
спірного майна було видано у 2004 році, а
його реалізація відбулася у 2009 році,
тобто через п'ять років. Відповідно до
п. 50 Порядку відчуження об'єктів
державної власності, затвердженого
постановою КМУ № 803 від 6 червня 2007 року
(в редакції, що діяла на час учинення
правочину), рішення про надання згоди
суб'єктом управління на відчуження
майна діяло не більш як 12 місяців з дати
його прийняття.

Постановою Вищого господарського суду
України від 3 червня 2013 року у справі №
7/46/2012/5003 було встановлено, що у період з
2006 по 2012 рік у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були
відсутні повноваження на укладення
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна Концерну «Військторгсервіс».

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Тому оскаржуваний договір
купівлі-продажу вчинено продавцем без
необхідного обсягу цивільної
дієздатності та за відсутності
волевиявлення власника.

Покликаючись на ці обставини, прокурор
рішення місцевого суду вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог за їх безпідставністю, суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
договір купівлі-продажу нерухомого
майна його сторонами укладений з
дотриманням вимог закону.

Проте погодитися з таким висновком
місцевого суду не можна.

Судом установлено, що 4 жовтня 2004 року
Міністерством оборони України було
видано довіреність, якою це
Міністерство в особі Міністра Кузьмука
О.І. уповноважило начальника Головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_2 на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
оборони України з усіма правами
наданими законом позивачеві,
відповідачеві, третій особі, у тому
числі з правом повної або часткової
відмови від позовних вимог, укладення
мирової угоди, оскарження рішень суду з
питань управління майном і діяльністю
підприємств (установ військової
торгівлі, що належить до сфери
управління Міністерства оборони
України). Для виконання
представницьких функцій та покладених
повноважень начальнику Головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_2 було надано
право надавати від імені Міністерства
оборони України підприємствам
(установам) військової торгівлі
висновків (дозволу) на відчуження
майна, що закріплене за ними на праві
господарського відання (а. с. 9).

18 жовтня 2004 року начальник Головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_2 на підставі
повноважень, наданих довіреністю
Міністра оборони України від 4 жовтня
2004 року № 220/2071, надав дозвіл Державному
підприємству Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
в особі його начальника ОСОБА_3 на
відчуження нерухомого майна цього
підприємства, а саме - будівлі
нежитлового приміщення
ательє-магазину загальною площею 133,1
кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 (а. с. 10).

З окремого доручення Міністра оборони
України № 1235/з від 12 лютого 2005 року
вбачається, що всі довіреності на право
укладання договорів (угод, контрактів),
надання від імені Міністра оборони
прав здійснювати інші правочини,
термін дії яких не закінчився, були
визнані недійсними (а. с. 11).

На виконання окремого доручення
Міністра оборони України начальник
Головного управління торгівлі тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_2 17
лютого 2005 року перший примірник
довіреності Міністерства оборони
України від 4 жовтня 2004 року № 2220/2071,
термін дії якої не закінчився, повернув
директору Адміністративного
департаменту Міністерства оборони
України (а. с. 12).

Наказом Міністра оборони України № 135
від 5 квітня 2007 року Концерн
«Військторгсервіс» визнано
правонаступником усіх майнових прав та
обов'язків Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування», існування
якого як юридичної особи було
припинено шляхом приєднання до
Концерну «Військторгсервіс» на правах
філії (а. с. 26-28).

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» Кабінет Міністрів України є
суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.

Пунктом 6 Порядку відчуження об'єктів
державної власності, затвердженого
постановою КМУ № 803 від 6 червня 2007 року
(в редакції, яка була чинною на час
учинення спірного правочину),
відчуження майна, яке є об'єктом
державної власності, здійснюється
безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу (далі -
згода) відповідного суб'єкта
управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції у межах, визначених
законодавчими актами (далі - суб'єкт
управління). Рішення про надання згоди
на відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

Відповідно до п. 50 Порядку відчуження
об'єктів державної власності,
затвердженого постановою КМУ № 803 від 6
червня 2007 року (в редакції, яка була
чинною на час учинення спірного
правочину), рішення про надання згоди
суб'єктом управління на відчуження
майна діяло не більш як 12 місяців з дати
його прийняття.

Статтею 117 Конституції України
визначено, що Кабінет Міністрів
України в межах своєї компетенції
видає постанови і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що
дозвіл начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_2 № 140/3/1369/2 на
реалізацію спірного майна було видано
ще у 2004 році юридичній особі, яка у 2007
році припинила своє існування, а
реалізація спірного нерухомого майна
відбулася лише у 2009 році, тобто через
п'ять років.

З урахуванням цих обставин Концерн
«Військторгсервіс» як інша юридична
особа, маючи у 2008 році намір
реалізувати спірне нерухоме майно,
зобов'язаний був отримати від
компетентних органів дозвіл на його
відчуження з обов'язковим дотриманням
усіх правил, що були передбачені
Порядком відчуження об'єктів державної
власності, затвердженим постановою КМУ
№ 803 від 6 червня 2007 року, в редакції, що
була чинною на той час, оскільки
дозволу від 18 жовтня 2004 року,
отриманого Державним підприємством
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» (яке було
ліквідовано), для передачі спірного
нежитлового приміщення
ательє-магазину на публічні торги, що
відбулися 5 листопада 2008 року, на
переконання колегії суддів, було
недостатньо.

Проте при укладенні спірної угоди
вимог п. 6 Порядку відчуження об'єктів
державної власності Концерном
«Військторгсервіс» дотримано не було,
зокрема не було отримано рішення
Міністерства оборони України як
відповідного суб'єкта управління
майном про надання згоди на відчуження
спірного нерухомого майна, яке було б
прийнято за погодженням з Фондом
державного майна України, як того
вимагав Порядок відчуження об'єктів
державної власності, затверджений
постановою КМУ № 803 від 6 червня 2007 року
(в редакції, яка була чинною на час
учинення спірного правочину).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, зокрема зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про те, що спірне нерухоме
майно Концерном «Військторгсервіс»
було продану відповідачу з порушенням
установленого порядку відчуження
державного нерухомого майна, що в силу
ст.ст. 203 та 215 ЦК України є підставою для
визнання договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення
ательє-магазину загальною площею 133,1
кв. м, розташованого на АДРЕСА_1, який 28
січня 2009 року був укладений між
концерном «Військторгсервіс» і
відповідачем ОСОБА_1 за результатами
публічних торгів від 05.11.2008 р.,
недійсним (а. с. 29-31).

Статтями 256 і 257 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до правил частин 4 і 5 ст. 267
ЦК сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Відповідач у даній справі подав суду
заяву про застосування позовної
давності (а. с. 73-78).

Початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України.

Оскільки із даним позовом до суду
звернувся прокурор, який не є позивачем
у справі, то позовна давність повинна
обчислюватися від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 8 квітня 1999 року №
3-рп/99 під представництвом прокуратурою
України інтересів держави треба
розуміти правовідносини, в яких
прокурор, реалізуючи визначені
Конституцією України та законами
України повноваження, вчиняє в суді
процесуальні дії з метою захисту
інтересів держави.

Зі справи видно, що подаючи даний позов,
прокурор діяв в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України,
яке уповноважене представляти
відповідні функції у спірних
відносинах, органом в яких є Концерн
«Військторгсервіс».

Таким чином, позивачем у даній справі є
держава в особі Міністерства оборони
України, яке уповноважене представляти
відповідні функції у спірних
відносинах, органом в яких є Концерн
«Військторгсервіс» ( ч. 2. ст. 30 ЦПК
України).

Зважаючи на те, що договір
купівлі-продажу спірного нежитлового
приміщення між Концерном
«Військторгсервіс», в інтересах якого
12 червня 2013 року прокурор фактично
пред'явив даний позов, і відповідачем
ОСОБА_1 був укладений 28 січня 2009 року,
протягом 2009 року цей правочин
неодноразово досліджувався як
Міністерством оборони України, так і
Генеральною прокуратурою, то є всі
підстави вважати, що про порушення
свого права Концерн
«Військторгсервіс» мав довідатися
найпізніше з дати укладення цього
договору, тобто з 28 січня 2009 року, а
Міністерство оборони України, до сфери
управління якого належить Концерн
«Військторгсервіс», та прокурор при
належному виконанні обома ними своїх
обов'язків - найпізніше у 2009 році.

Такий висновок підтверджується
наявними матеріалами справи (а. с. 79-107,
110-111).

З урахуванням викладеного колегія
суддів приходить до висновку про те, що
при зверненні до суду із даним позовом
прокурор та позивач пропустили
встановлений законом трирічний строк
позовної даності, поважності причин
його пропущення суду не навели і навіть
вважали його не пропущеним, а тому у
задоволенні позовних вимог Заступника
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України,
пред'явленого в інтересах держави в
особі Міністерства Оборони України,
яке уповноважене представляти
відповідні функції у спірних
відносинах, органом в яких є Концерн
«Військторгсервіс», до ОСОБА_1 (який
подав суду заяву про застосування
позовної давності) про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна та застосування
правових наслідків його недійсності
слід відмовити не за безпідставністю, а
за пропуском позовної давності.

Оскільки постановлене місцевим судом
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України, воно підлягає скасуванню з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення про відмову у
задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 256, 257, 261, 267 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Заступника
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України
задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 3 грудня 2013 року скасувати.

Заступнику Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України у задоволенні позову,
пред'явленого в інтересах держави в
особі Міністерства Оборони України,
яке уповноважене представляти
відповідні функції у спірних
відносинах, органом в яких є Концерн
«Військторгсервіс», до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
застосування правових наслідків його
недійсності відмовити за пропуском
позовної давності.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: