Справа №591/1151/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/68/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 34
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В., Сибільової Л.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Сумихімпром"

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 17 липня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
"Сумихімпром", третя особа - ОСОБА_5,

про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

в
с т а н о в и л а :

13 лютого 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом, який
обґрунтовували тим, що вони є батьками
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав та
був зареєстрований разом з ними по
АДРЕСА_1. 07 квітня 2000 року близько 14 год.
30 хв. їх син ОСОБА_6 був збитий
автомобілем "Вольво S70" д/н НОМЕР_1 під
керуванням водія ВАТ "Сумихімпром"
ОСОБА_5 на вул. Харківській м. Суми на
суцільній розподільній лінії. Від
отриманих тілесних ушкоджень їх син
помер на місці дорожньо-транспортної
пригоди. Винним в скоєнні злочину
визнаний водій автомобіля «Вольво»
ОСОБА_5, який перебував у трудових
відносинах з ВАТ "Сумихімпром", а
останньому належав вказаний
автомобіль.

Посилаючись на вказані обставини,
просили суд стягнути з відповідача на
їх користь по 1 млн. грн., кожному, в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
заподіяної смертю сина ОСОБА_6;
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_3 витрати на поховання та на
спорудження надгробного пам'ятника в
сумі 5318 грн. 13 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 17 липня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ "Сумихімпром" на користь
ОСОБА_3 5318 грн. 13 коп. - на відшкодування
майнової шкоди та 500000 грн. 00 коп. - на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ "Сумихімпром" на користь
ОСОБА_4 500000 грн. 00 коп. - на відшкодування
моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ "Сумихімпром" на користь
держави судовий збір в сумі 344 грн. 10
коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовлено у
зв'язку з необґрунтованістю.

Справа розглядалась судами
неодноразово. Зокрема, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 листопада 2013 року була
скасована ухвала Апеляційного суду
Сумської області від 29 серпня 2013 року,
справа направлена на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
тих підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені норми матеріального і
процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається
наступне.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, являвся сином
позивачів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Вироком Зарічного районного суду м.
Суми від 06 лютого 2012 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Сумської області від 17 травня 2012 року
було встановлено наступне :

07 квітня 2000 року, близько 14.30 год.,
перебуваючи у трудових відносинах з
ВАТ "Сумихімпром" на посаді водія, у
робочий час, під час виконання своїх
функціональних обов'язків водія,
керуючи на підставі шляхового листа,
виданого ВАТ "Сумихімпром", автомобілем
VOLVO S70 р.н. НОМЕР_1 та рухаючись на
вказаному автомобілі по вул.
Харківській в м. Суми в напрямку ВАТ
"Сумихімпром" в крайньому лівому ряді, в
районі зупинки громадського
транспорту "СКД" в м. Суми, в порушення
вимог п.п. 10.1 та 11.9 Правил дорожнього
руху України, не переконався, що зміна
напрямку руху буде безпечною і не
створить перешкод іншим учасникам
руху, виїхав на суцільну розділову
смугу зустрічних напрямків руху та
здійснив наїзд на малолітнього
пішохода ОСОБА_6, який знаходився на
ній, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав
тілесні ушкодження, від яких настала
його смерть.

Названим вироком Зарічного районного
суду м. Суми від 06 лютого 2012 року ОСОБА_5
визнаний винним у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та
йому призначено покарання у вигляді 5
років позбавлення волі з позбавленням
права керувати транспортними засобами
строком на 2 роки. На підставі п.4 ч.1 ст.49,
ч.5 ст.74 КК України, ч.6 ст.7 КПК України
ОСОБА_5 звільнено від покарання за
вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.
286 КК України у зв'язку з закінченням
строків давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2013 року
вирок Зарічного районного суду м. Суми
від 06 лютого 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду Сумської області від
17 травня 2012 року щодо ОСОБА_5 змінено,
перекваліфіковано дії останнього з ч. 2
ст. 286 КК України на ч.2 ст. 215 КК України
1960 року та призначено йому за цим
кримінальним законом покарання у виді
позбавлення волі на 5 років з
позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 2
роки. На підставі п.4 ч.1 ст.48 КК України
1960 року його звільнено від покарання у
зв'язку із закінченням строків
давності ;

вказані судові рішення щодо
розв'язання цивільного позову -
стягнення з ПАТ «Сумихімпром» на
користь потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відшкодування майнової та моральної
шкоди скасовано, справу в цій частині
направлено на новий розгляд у порядку
цивільного судочинства.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив з того, що
вина ОСОБА_5 у скоєнні ДТП була
встановлена вироком суду, який в цій
частині набрав законної сили, у зв'язку
з чим завдана позивачам майнова та
моральна шкода підлягає відшкодуванню
на їх користь з роботодавця - ПАТ
"Сумихімпром", яке відповідно до
Статуту підприємства, затвердженого 11
квітня 2011 року, є новим найменуванням
ВАТ "Сумихімпром" та правонаступником
майнових і немайнових прав та
обов'язків ДП "Сумське виробниче
об'єднання "Хімпром".

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, обов'язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів цивільної справи також
вбачається, що під час ДТП власником
автомобіля VOLVO S70 р.н. НОМЕР_1 являлось
ВАТ "Сумихімпром", з яким водій ОСОБА_7
перебував у трудових відносинах;
дорожно-транспортну пригоду водій
ОСОБА_7 скоїв у робочий час, під час
виконання своїх функціональних
обов'язків водія, керуючи автомобілем
на підставі шляхового листа, виданого
ВАТ "Сумихімпром".

При вирішенні даної справи колегія
суддів керується нормами права, які
діяли на час виникнення спірних
правовідносин ( тобто на час заподіяння
шкоди позивачам ) .

Відповідно до ст. 450 ЦК УРСР ( 1963 р.)
організації і громадяни, діяльність
яких пов'язана з підвищеною небезпекою
для оточення (транспортні організації,
промислові підприємства, будови,
власники автомобілів та ін.),
зобов'язані відшкодувати шкоду,
заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки, якщо не доведуть, що шкода
виникла внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Відповідно до роз'яснень, наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року N 6 "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" :

п. 2. Розглядаючи позови про
відшкодування шкоди, суди повинні мати
на увазі, що відповідно до статей 440 і 450
ЦК шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини. При
заподіянні шкоди джерелом підвищеної
небезпеки на його володільця не може
бути покладено обов'язок по її
відшкодуванню, якщо вона виникла
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

п. 4. Під володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо). Не вважається володільцем
джерела підвищеної небезпеки і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє
джерелом підвищеної небезпеки в силу
трудових відносин з володільцем цього
джерела (шофер, машиніст, оператор
тощо).

Керуючись ст. 450 ЦК УРСР та
роз'ясненнями, наданими в постанові
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року N 6 "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, ПАТ
"Сумихімпром", як власник джерела
підвищеної небезпеки, зобов'язано
відшкодувати шкоду, заподіяну
позивачам у зв'язку зі смертю їх
неповнолітнього сина, ОСОБА_6.

ОСОБА_7, який під час ДТП управляв
джерелом підвищеної небезпеки -
автомобілем VOLVO S70 р.н. НОМЕР_1 в силу
трудових відносин з володільцем цього
джерела, не вважається володільцем
джерела підвищеної небезпеки і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілими особами, а тому доводи
апеляційної скарги про протилежне
являються необґрунтованими.

Відповідно до ст. 459 ЦК УРСР (1963 р.) (яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин) в разі смерті
потерпілого витрати на поховання
відшкодовуються особі, яка понесла ці
витрати, організацією або
громадянином, відповідальним за шкоду,
пов'язану з смертю потерпілого (
аналогічна норма - ст. 1201 ЦК України ).

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи і не
спростовано відповідачами, ОСОБА_3 у
зв'язку з похованням свого сина, ОСОБА_6,
поніс витрати в сумі 1228 грн. 13 коп., що
підтверджується відповідними
квитанціями (а.с.9-9д). ОСОБА_3 також були
понесені витрати на виготовлення
пам'ятника з граніту на суму 4090 грн., що
підтверджується копією замовлення №
10.06 від 10 червня 2000 року (а.с. 10).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про стягнення з ПАТ
"Сумихімпром" на користь ОСОБА_3 5318 грн.
13 коп. на відшкодування понесених
майнових витрат на поховання сина
узгоджується з вимогами ч. ст.ст. 450, 459
ЦК УРСР (1963 р.), яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин.
Розмір названої суми відповідачами не
спростовується.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для задоволення позову про
стягнення моральної шкоди, а доводи
апеляційної скарги про протилежне,
зокрема, пропущення позивачами
позовної давності не ґрунтуються на
вимогах діючого законодавства.

Зокрема, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР (1963
р.) (яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин) позовна давність не
поширюється, зокрема, на вимоги, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
передбачених законом.

Аналогічним чином назване питання
вирішується нині діючим Цивільним
кодексом (2003 р.): статтею 268 ЦК України
передбачається, що позовна давність не
поширюється, зокрема, 1) на вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом; 3) на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України 31 березня 1995 року N 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" до вимог
про відшкодування моральної шкоди
(окрім вимог про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної поширенням
відомостей, що не відповідають
дійсності і порочать честь, гідність чи
ділову репутацію, та у випадках,
передбачених трудовим законодавством)
як вимог, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, строки
позовної давності відповідно до ст. 83
ЦК не застосовуються.

Таким чином, вбачається, що до вимоги
про відшкодування моральної шкоди як
вимоги, що випливає з порушення
особистих немайнових прав, строки
позовної давності відповідно до ст. 83
ЦК (1963 р.) та ст. 268 УК (2003 р .) не
застосовуються, а доводи апеляційної
скарги про протилежне є
необгрунтованими.

Статтею 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова)
шкода, заподіяна громадянину або
організації діяннями іншої особи, яка
порушила їх законні права,
відшкодовується особою, яка заподіяла
шкоду, якщо вона не доведе, що моральна
шкода заподіяна не з її вини. Моральна
шкода відшкодовується в грошовій або
іншій матеріальній формі за рішенням
суду незалежно від відшкодування
майнової шкоди. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті
позовних вимог, характеру діяння особи,
яка заподіяла шкоду, фізичних чи
моральних страждань потерпілого, а
також інших негативних наслідків.

Відповідно до роз'яснень, наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" :

п. 3 Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні цивільних прав, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення
грошової суми в рахунок відшкодування
заподіяної їм моральної шкоди, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що в вини відповідача їм була
заподіяна моральна шкода, пов'язана з
загибеллю їх єдиного сина, яка є
очевидною і полягає у довічних
душевних (моральних) стражданнях
батьків, вимушених змінах у їх житті та
стані здоров'я.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України 31 березня 1995 року N 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" : розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає, зокрема, залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих стосунках, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що при
визначенні розміру суми, яка підлягає
стягненню в рахунок відшкодування
заподіяної позивачам моральної шкоди,
суд першої інстанції не в повній мірі
врахував зазначені роз'яснення, та,
визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, не в повній мірі
врахував засади розумності та
виваженості .

За таких обставин рішення суду в
частині стягнутої моральної шкоди
підлягає зміні з ухваленням у цій
частині нового рішення про стягнення
на користь позивачів по 200 тис. грн.
кожному в рахунок відшкодування
заподіяної моральної шкоди.

Посилання ПАТ "Сумихімпром" у
апеляційній скарзі на відсутність
доказів фізичних страждань позивачів,
які б підтверджували реальну
необхідність відшкодування моральної
шкоди саме в такому розмірі, не
ґрунтуються на законі.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів
також вважає за необхідне змінити
рішення суду першої інстанції в
частині правового обґрунтування, яке
стало підставою для часткового
задоволення позову, а саме, в частині
необхідності застосування норм
матеріального права, які діяли на час
виникнення спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги ПАТ
"Сумихімпром" щодо того, що даний спір
має розглядатися тим судом, у
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство ПАТ "Сумихімпром", тобто
господарським судом Сумської області,
колегія суддів вважає такими, що
суперечать вимогам діючого
законодавства. При цьому колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають,
зокрема, із цивільних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Господарського суду Сумської
області № 5021/2509/2011 від 24 жовтня 2011 року
порушено провадження у справі про
банкрутство ПАТ "Сумихімпром".

21 лютого 2012 в газеті "Голос України" від
21.02.2012 № 33 (5283) опубліковано оголошення
про порушення справи про банкрутство
ПАТ "Сумихімпром".

В обгрунтування своїх доводів про
підвідомчість даного спору
господарському суду ПАТ "Сумихімпром"
посилається на положення ч. 4 ст. 10
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції
Закону від 22 грудня 2011 р. N 4212-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
який набрав чинності 19 січня 2013 р.)
відповідно до якої суд, у провадженні
якого перебуває справа про
банкрутство, вирішує усі майнові спори
з вимогами до боржника…

Проте колегія суддів вважає названі
доводи апеляційної скарги такими, що не
заслуговують на увагу, оскільки вони
ґрунтуються на невірному застосуванні
норм матеріального права, а саме, їх дії
у часі. Зокрема.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись з позовом до
суду, який розглядався у даній справі,
13 лютого 2013 року .

19 січня 2013 р. набрав чинності Закон
України від 22 грудня 2011 р. N 4212-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(за винятком окремих його положень),
відповідно до якого зазначений Закон
був викладений в новій редакції.

Згідно з пунктом 7 "Прикінцевих та
перехідних положень" Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7,
відповідно до якого до підвідомчості
господарських судів віднесено справи у
спорах з майновими вимогами до
боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство.

Відповідно до Закону України від 02
жовтня 2012 р. N 5405-VI "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
виконання господарських зобов'язань"
розділ X "Прикінцеві та перехідні
положення" Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що
положення цього Закону застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено після набрання чинності
цим Законом.

Таким чином з названих норм права
вбачається, що вирішуючи питання про
визначення юрисдикції (предметної
підсудності) справ у спорах з майновими
вимогами до боржника, стосовно якого
порушено справу про банкрутство, слід
враховувати положення пункту 1-1
розділу X "Прикінцеві та перехідні
положення" Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
вимоги статті 15 ЦПК, статті 12 ГПК та
брати до уваги дату порушення
господарським судом провадження у
справі про банкрутство боржника, тобто
якщо таку ухвалу постановлено після 19
січня 2013 р.

Справи про банкрутство боржника,
порушені господарськими судами до 19
січня 2013 р., не впливають на визначення
юрисдикції справ у спорах з майновими
вимогами до боржника, стосовно якого
порушено справу про банкрутство, і їх
слід розглядати в порядку цивільного
судочинства (лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 травня 2013 року № 709/0/4-13).

Вбачається, що провадження у справі про
банкрутство ПАТ "Сумихімпром" було
порушено ухвалою Господарського суду
Сумської області від 24 жовтня 2011 року,
тобто до 19 січня 2013 р. - часу набрання
чинності Законом України від 22 грудня
2011 р. N 4212-VI та Законом України від 02
жовтня 2012 р. N 5405-VI, а тому дану справу у
спорі з майновими вимогами до боржника,
стосовно якого порушено справу про
банкрутство, слід розглядати в порядку
цивільного судочинства.

За таких обставин положення частини 4
ст. 10 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" у редакції
Закону України від 22 грудня 2011 р. N 4212-VI
не можуть бути застосовані до позову,
який розглядається у даній справі, а
доводи апеляційної скарги з цього
приводу ґрунтуються на невірному
застосуванні положень названого
Закону.

Крім вищенаведеного колегія суддів
вважає за необхідне звернути увагу на
наступне.

Відповідно до вимог Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
в редакції, яка діяла до набрання
чинності Закону України від 22 грудня 2011
р. N 4212-VI "Про внесення змін до Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", тобто до 19
січня 2013 р. (яка має застосовуватись до
спірних правовідносин) :

ч.6 ст. 12 - дія мораторію на задоволення
вимог кредиторів не поширюється на
виплату заробітної плати, аліментів,
відшкодування шкоди, заподіяної
здоров'ю та життю громадян, авторської
винагороди, на невикористані та
своєчасно не повернуті кошти Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Названим Законом визначено якнайменше
дві категорії кредиторів боржника, які
мають різний статус. Зокрема.

Відповідно до частини 1 ст. 14 Закону :

1. Конкурсні кредитори за вимогами, які
виникли до дня порушення провадження у
справі про банкрутство, протягом
тридцяти днів від дня опублікування в
офіційному друкованому органі
оголошення про порушення провадження у
справі про банкрутство зобов'язані
подати до господарського суду письмові
заяви з вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують.

Кредитори за вимогами щодо виплати
заробітної плати, авторської
винагороди, аліментів, а також за
вимогами щодо відшкодування шкоди,
заподіяної життю та здоров'ю громадян,
мають право (але не зобов'язані на
відміну від конкурсних кредиторів)
подати до господарського суду письмові
заяви з вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують.

Частиною 2 ст.14 Закону передбачається,
що лише вимоги конкурсних кредиторів
(але не кредиторів за вимогами, зокрема,
щодо відшкодування шкоди, заподіяної
життю та здоров'ю громадян), що заявлені
після закінчення строку, встановленого
для їх подання, або не заявлені взагалі,
- не розглядаються і вважаються
погашеними. про що господарський суд
зазначає в ухвалі, якою затверджує
реєстр вимог кредиторів. Зазначений
строк є граничним і поновленню не
підлягає.

Одночасно частина 6 ст.14 Закону
передбачає, що вимоги кредиторів,
визнані боржником або господарським
судом, включаються розпорядником майна
до реєстру вимог кредиторів.
Розпорядник майна зобов'язаний окремо
внести до реєстру відомості про вимоги
щодо виплати заробітної плати,
авторської винагороди, аліментів, а
також про вимоги щодо відшкодування
шкоди, заподіяної життю та здоров'ю
громадян, згідно із заявами таких
кредиторів та даними обліку боржника.

Статтею 31 Закону визначається
черговість задоволення вимог
кредиторів. Зокрема, передбачається, що
у другу чергу задовольняються вимоги,
що виникли внаслідок заподіяння шкоди
життю та здоров'ю громадян.

Аналогічним чином вищеназвані питання
вирішуються і Законом України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
в редакції, яка діяла після набрання
чинності Закону України від 22 грудня 2011
р. N 4212-VI "Про внесення змін до Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", тобто після 19
січня 2013 р. :

ч. 5 ст. 19 - Дія мораторію на задоволення
вимог кредиторів не поширюється на
вимоги, зокрема, відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю та життю громадян;

ч. 2 ст. 23 - Кредитори за вимогами,
зокрема, щодо відшкодування шкоди,
заподіяної життю та здоров'ю громадян,
мають право (але не зобов'язані, на
відміну від конкурсних кредиторів)
протягом тридцяти днів від дня
офіційного оприлюднення оголошення
про порушення провадження у справі про
банкрутство подати до господарського
суду письмові заяви з вимогами до
боржника, а також документи, що їх
підтверджують ;

ч. 4 ст. 23 - Особи, вимоги яких заявлені
після закінчення строку, встановленого
для їх подання, або не заявлені взагалі,
не є конкурсними кредиторами, а їх
вимоги погашаються в шосту чергу в
ліквідаційній процедурі. Відповідне
правило не поширюється на вимоги
кредиторів, зокрема, щодо
відшкодування шкоди, заподіяної життю
та здоров'ю громадян ;

ч.8 ст. 23 - Вимоги конкурсних кредиторів,
визнані боржником або господарським
судом, вносяться розпорядником майна
до реєстру вимог кредиторів.
Розпорядник майна зобов'язаний окремо
внести до реєстру відомості про
вимоги,зокрема, щодо відшкодування
шкоди, заподіяної життю та здоров'ю
громадян, згідно із заявами таких
кредиторів та/або даними обліку
боржника;

ст. 45 - 1. Кошти, одержані від продажу
майна банкрута, спрямовуються на
задоволення вимог кредиторів у
порядку, встановленому цією статтею.
При цьому: у другу чергу
задовольняються, зокрема, вимоги із
зобов'язань, що виникли внаслідок
заподіяння шкоди життю та здоров'ю
громадян.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, пп. 3, 4 ч.1
ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и
р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Сумихімпром"
задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 17 липня 2013 року в частині
вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Сумихімпром" на користь
ОСОБА_3 200000 грн. (двісті тисяч грн.) в
рахунок відшкодування заподіяної йому
моральної шкоди, а не 500000 грн., як
зазначено у рішенні суду.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Сумихімпром" на користь
ОСОБА_4 200000 грн. (двісті тисяч грн.) в
рахунок відшкодування заподіяної їй
моральної шкоди, а не 500000 грн., як
зазначено у рішенні суду.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -