У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука
М.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, за
позовом третьої особи із самостійними
вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання права власності на майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
04 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 06 серпня 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7, про поділ
майна подружжя.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що з 19 серпня 2006 року вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 У
період шлюбу ними було збудовано
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке
складається з житлового будинку літ.
«К», загальною площею 192,4 кв м та з
житлового будинку літ «Л», загальною
житловою площею 194,6 кв м, яке було
зареєстроване за ОСОБА_7

З лютого 2011 року вона вимушена
проживати у матері, та не може
користуватися спірним домоволодінням,
а тому звернулась до суду з вказаним
позовом і просила визнати спірне
домоволодіння спільним майном
подружжя та визнати за нею право
власності на Ѕ частину вказаного
домоволодіння, яке складається з
житлового будинку літ «Л», загальною
житловою площею 194,6 кв м та на майно,
яке знаходиться у вказаному будинку. У
власності ОСОБА_7 залишити Ѕ частину
спірного домоволодіння, яке
складається з житлового будинку літ.
«К», загальною площею 192,4 кв м, та майно,
яке знаходиться у вказаному будинку.

У березні 2012 року третя особа ОСОБА_8
звернулась до суду з самостійними
позовними вимогами до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
про визнання права власності на майно,
посилаючись на те, що вона є рідною
сестрою ОСОБА_7 та неодноразово
надавала брату довіреності на право
представляти її інтереси, з правом
укладати угоди по придбанню та
відчуженню майна. У грудні 2005 року
ОСОБА_7 придбав старе домоволодіння,
яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_1. На протязі 2005-2008 років для
придбання вказаного домоволодіння, а
також для здійснення будівництва
нового житлового будинку, за
домовленістю зі своїм братом, вона
надсилала на його картковий рахунок
грошові кошти в іноземній валюті. В
травні 2011 року, вона запропонувала
ОСОБА_7 оформити збудоване
домоволодіння на її ім`я у
відповідності до їх домовленостей.
Однак, ОСОБА_7 відмовився та оформив
його на себе, тому вона вимушена
звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 04 червня 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 06 серпня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено. Позовні вимоги
третьої особи із самостійними вимогами
ОСОБА_8 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені судові рішення
першої та апеляційної інстанцій, в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог за її позовом, та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
в цій частині, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд
виходив із того, що позивачем не надано
належних доказів про джерело придбання
та будівництва домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, а також не
надано доказів про наявність на час
припинення ведення спільного
господарства іншого майна, а також
джерело і час їх придбання.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог третьої особи з самостійними
позовними вимогами ОСОБА_8 про визнання
права власності, суд першої інстанції,
з яким погодився й апеляційний суд
виходив із того, що ОСОБА_8 не довела
підстави набуття права власності на
спірне домоволодіння.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої та
апеляційної інстанцій, з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
19 серпня 2006 року.

19 грудня 2005 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_7 придбав у
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 житловий
будинок, жилою площею 69,7 кв м, з
господарськими спорудами, який
розташований по АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 584 кв м.

Замість старого домоволодіння було
збудоване нове, яке складається з
житлового будинку літ. «К», загальною
площею 192,4 кв м, жилою площею 118,3 кв м, а
також житлового будинку літ. «Л»,
загальною площею 194,6 кв м, жилою
площею 119,0 кв м та належить ОСОБА_7 на
підставі свідоцтва про право власності
на домоволодіння від 17 лютого 2011 року
та зареєстровано за ним в КП «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості».

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Згідно із ст. 79 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень викладених у
п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, визнання його недійсним
та поділ спільного майна подружжя»,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з`ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60,69, СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту)
незалежно від того, на ім`я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про
поділ майна подружжя, зазначених вимог
закону не врахував, оскільки
встановивши, що спірне домоволодіння
було збудовано в період шлюбу сторін та
належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва
про право власності від 17 лютого 2011
року, яке на даний час є чинним та ніким
не оспорене, не здійснив його поділ між
подружжям.

Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що ОСОБА_7 вказаний
позов визнав про що надіслав
відповідну заяву до суду.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» № 2 від 12 червня
2009 року роз'яснено, що у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову без
з`ясування і дослідження інших
обставин справи.

Отже, суд першої інстанції, в порушення
зазначених вимог закону, не вирішив
заяви відповідача ОСОБА_7 про визнання
позову, що є підставою для задоволення
позовних вимог, а у разі відмови у
прийнятті визнання відповідачем
позову, суд не зазначив, права, свободи
чи інтереси яких осіб будуть порушені
визнанням позову відповідачем, в тому
числі і права ОСОБА_8, яка звернулась до
суду з самостійними позовними
вимогами, про визнання права власності
на спірне домоволодіння.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_8 про
визнання права власності на спірне
домоволодіння є взаємопов'язаними з
позовними вимогами ОСОБА_6 про поділ
вказаного домоволодіння, то
оскаржуване рішення в частині відмови
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8
також підлягає скасуванню.

За таких обставин, визнати ухвалені
судові рішення законними і
обґрунтованими не можна, тому вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 04 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
06 серпня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук