Провадження №2/485/748/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року Снігурівський
районний суд Миколаївської області у
складі: головуючого судді - Устіченка
К.І.,

при секретарі - Коренець Н.А.,

за участі позивачки - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Снігурівка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2014 року позивачка звернулася
до суду з вказаним позовом. В заяві
вказала, що вона є власником 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частка
належала її чоловіку ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4. Більше двох років тому з
дозволу покійного чоловіка без її
згоди були також прописані у квартирі
відповідачі у справі, але жодного дня в
ній не проживали. На її пропозицію
добровільно виписатися з квартири,
відповідачі ухиляються. Перебувають за
межами України на заробітках, а тому
відповідно ст.71 ЖК України просила суд
визнати їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивачка свої
вимоги підтримала повністю, суду
пояснила, що відповідачі є рідньою її
покійного чоловіка - ОСОБА_3 його
донька, а ОСОБА_4 його зять. Більше як
два роки тому вони продали належний їм
на праві власності житловий будинок по
АДРЕСА_2, з дозволу батька приписалися у
квартирі, а самі виїхали до Москви на
заробітки, де перебувають до
теперішнього часу. Враховуючи, що
відповідачі у квартирі не проживали
жодного дня і не проживають на
теперішній час, просила суд визнати їх
такими, що втратили право користування
вказаною квартирою.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися. У своїй заяві заперечували
проти позову і просили перенести
слухання справи на більш пізніший
термін, але жодних доказів поважності
причин, з яких слід перенести розгляд
справи, суду не надали.

Судом ухвалено слухати справу у
відсутність відповідачів у порядку
заочного розгляду на підставі ст.224-226
ЦПК України.

Дослідив докази, суд прийшов до
наступного.

За змістом ст.7 Закону України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» (далі Закон)
зняття з реєстрації місця проживання
може бути здійснено на підставі
рішення суду про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

Зазначений Закон є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
а тому положення ст.7 цього Закону
підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм житловим
приміщенням, власник житлового
приміщення має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши одночасно одну
із таких вимог: про позбавлення права
власності на житлове приміщення; про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; про визнання
особи безвісно відсутньою; про
оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміщенням відповідно до
норм ст.405 ЦК України.

Право членів сім'ї власника житла
на користування цим житлом регулюється
правилами ст. 405 ЦК України, відповідно
до якої члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Вирішуючи спір між сторонами суд
виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК
України, згідно з якими належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженню наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає у
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що позивачка та
її чоловік ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4, є власниками по 1/2 частці
квартири АДРЕСА_1 (а.с.5-7).

Як члени сім'ї власника житла в даній
квартирі 15 травня 2012 року
зареєстровані відповідачі, що
підтверджується копіями домової книги
та паспортів відповідачів (а.с.8-9, 14-15), а
також поясненнями сторін та свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8

Із акта депутата Снігурівської міської
ради від 10 вересня 2014 року (а.с.11)
вбачається, що у вказаній квартирі
проживали лише її власники.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили, що
відповідачі дійсно прописалися у
квартирі як члени сім'ї, з дозволу
батька, але в ній не проживали жодного
дня і не проживають до теперішнього
часу, перебувають на заробітках в
м.Москва Російської Федерації.

Не заперечують факту непроживання в
даній квартирі і відповідачі, з
посиланням на тимчасове проживання в
АДРЕСА_3 (а.с.22-23).

Відповідачі у своїй заяві просили
суд відкласти розгляд справи на більш
пізніший термін у період з 10 по 25 грудня
2014 року, посилаючись на лікування
відповідача ОСОБА_4, але жодних доказів
цього суду не надали, а тому суд не бере
їх до уваги.

Таким чином, позивачка надала суду
достовірні докази та факти того, що
відповідачі більше року не проживають
в її квартирі, а відповідачі,
заперечуючи проти вимог позивачки, не
надали жодних доказів поважності
причин непроживання у квартирі.

За такого, суд дійшов висновку, що
вимоги позивачки ґрунтуються на
законі, знайшли своє підтвердження у
ході розгляду справи, а тому підлягають
до задоволення.

Відповідно до положень ст.ст.79,88 ЦПК
України суд стягує з відповідачів на
користь позивачки судові витрати у
справі, а саме суму судового збору у
розмірі 243грн.60коп.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 30, 57, 60, 208 - 210, 213 -
215, 218, 224 - 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити
повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право
на користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 121
грн.80коп. з кожного.

Копію рішення направити відповідачам
для відома не пізніше 5 - ти днів з дня
його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідачів, поданою протягом
10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачкою
протягом 10 - ти днів з моменту його
проголошення до апеляційного суду
Миколаївської області через
Снігурівський районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржено
відповідачами в апеляційному порядку
на загальних підставах.

СУДДЯ