Справа № 520/7100/14-ц
Провадження № 2/520/4873/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Прохорова П.А.

при секретарі - Козловій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», за
участю третьої особи ОСОБА_2 про захист
прав споживачів та визнання частково
недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року представник позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Київського
районного суду м. Одеси з вказаним
позовом та просив суд визнати
недійсним п. 10.5 Кредитного договору
№800003340 від 12.03.2008 року, що укладено між
ЗАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог позову
представник позивача вказував на
несправедливість п. 10.5 Кредитного
договору №800003340 від 12.03.2008 року,
оскільки таким пунктом пролонговано
позовну давність для звернення сторін
до суду за вирішенням спору між
сторонами з приводу виконання
кредитного договору на 50 років, та
згідно наведених у позовній заяві
розрахунків на час спливу такої
позовної давності позивачу має
виповнитись 106 років, що істотно більше
середньої тривалості життя в Україні. В
зв'язку з наведеним, на думку
представника позивача, банк має більше
прав у вказаному договорі, оскільки він
має можливість позиватися до ОСОБА_1 в
межах встановленого строку позовної
давності, натомість позивач, навіть
виконавши всі зобов'язання перед
відповідачем, буде змушений зберігати
відповідні докази на протязі всього
життя, на випадок потреби у захисті в
суді, та за такого, вказуючи на істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача,
представник позивача просив суд
задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
додатково пояснив, що позивач, на
відміну від банківської установи, не
має можливості фактично все життя
зберігати документи, пов'язані з
вказаним кредитним договором, через що
можлива ситуація коли через тривалий
час банк звернеться до суду з позовом
до позивача з приводу неналежного
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором, а ОСОБА_1 не зможе
довести у суді належне виконання ним
своїх зобов'язань, через втрату
документів.

Представник відповідача у судовому
засіданні вказував на те, що поручитель
за кредитним зобов'язанням не є
безпосереднім споживачем послуг банку
у розумінні Закону України «Про захист
прав споживачів», та на те, що ризики по
втраті будь-яких документів у
кредитній справі в рівних частинах
несуть обидві сторони. Разом з тим у
своїх запереченнях представник
відповідача звертав увагу на те, що
можливість продовження строку
позовної давності випливає з засад
свободи договору та передбачено діючим
законодавством, без обмеження
максимального строку подовження та без
додаткових умов щодо врахування віку
фізичної особи.

Третя особа у судове засідання не
з'явилась, про час та місце вирішення
справи повідомлена належним чином.

Вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріалами справи судом
встановлені наступні обставини та
кореспондуючі ним правовідносини.

12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ
«Альфа-Банк» було укладено кредитний
договір №800003340, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 на умовах зворотності (у
строк до 12 березня 2023 року) та платності
(зі сплатою 13,8% річних) отримала кредит
в розмірі 79640,00 дол. США. Вказаний
договір підписано його сторонами у
день укладення. Відомостей про
подальше внесення змін або доповнень
до такого договору суду не надано.
Поряд із іншим, відповідно до положень
п. 10.5, сторони договору, керуючись ст. 259
ЦК України, домовились про збільшення
позовної давності щодо спорів, що
витікають з зобов'язань за кредитним
договором, та визначити строк позовної
давності у 50 років.

12 березня 2008 року, з метою забезпечення
належного виконання зобов'язань
позичальника за вказаним кредитним
договором, між ОСОБА_2, ОСОБА_1 з одного
боку (іпотекодавці) та ЗАТ «Альфа-Банк»
(іпотекодержатель) було укладено
договір іпотеки №800003340-И. Вказаний
договір іпотеки підписаний його
сторонами та посвідчений нотаріально -
Приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4, а
відомості про нього внесені у
відповідний реєстр за р.№522.

Відповідно до п.п. 1-2 договору іпотеки
сторони такого договору на момент його
укладення були обізнані щодо істотних
умов кредитного договору №800003340 від 12
березня 2008 року, та своїми підписами
засвідчили згоду з такими умовами.

При цьому відповідно до наданих
сторонами пояснень, на час укладення
вказаних кредитного та іпотечного
договорів жодною із сторін зауважень
щодо умов таких договорів не
заявлялось, договори було укладено
добровільно та з метою настання їх
реальних наслідків.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору, вимог кодексу, актів
законодавства, а при відсутності таких
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 ЦК України визначено, що
укладений між сторонами договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Представник позивача за текстом
позовної заяви та наданих ним у
судовому засіданні запереченнях щодо
умов кредитного договору №800003340 від 12
березня 2008 року посилається на
положення ч.2 ст. 555 ЦПК України, згідно
якої поручитель має право висунути
проти вимоги кредитора заперечення,
які міг би висунути сам боржник, за
умови, що ці заперечення непов'язані з
особою боржника, та вказує на
несправедливість, у розумінні п.1, п.2 ст.
18 Закону України «Про захист прав
споживачів», п. 10.5 Кредитного договору
щодо встановлення позовної давності у
50 років, що на його думку створює
істотний дисбаланс між правами та
обов'язками кредитора та позичальника
з поручителем.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 58, 60
ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін та в межах і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, при цьому сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретно
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень та зобов'язані довести
перед судом ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Так на думку представника позивача
істотний дисбаланс на шкоду споживача
(поручителя), що виникає з подовження
строків позовної давності, полягає у
тому, що банк (як продавець, виконавець,
виробник) має можливість зберігати
документи, пов'язані з наданням
кредиту, виконанням сторонами їх
зобов'язань, тощо, а споживач,
заперечення від імені якого висуває
позивач як поручитель, такої
можливості об'єктивно не має, в зв'язку
з чим банк, зловживаючи своїми
можливостями, може через тривалий
звернутися до суду з вимогами щодо
виконання позичальником та
поручителем їх зобов'язань з
повернення кредиту, а вказані особи не
зможуть довести фактів своєчасного
виконання таких зобов'язань через
втрату первинних документів у зв'язку
зі сплином часу.

Однак із такими висновками
представника позивача погодитись
неможливо виходячи з того, що ризики
втрати документів, пов'язаних з
правовідносинами між банком,
позичальником та поручителем, несуть у
рівній частині всі сторони таких
правовідносин, та крім того в силу
діючого законодавства банки
зобов'язано вести суворий облік
надходжень та видатків грошових
коштів, що робить можливим
витребування таких відомостей у
подальшому, у випадку виникнення
об'єктивної необхідності, зокрема у
випадку настання зазначених
представником позивача обставин.

Разом з тим стаття 259 ЦК України
передбачає, що позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій формі
(ч.1), та може являти собою як
самостійний документ, так і бути
включеним до тексу іншого договору у
вигляді окремого його положення.

Частина 1 статті 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачає, що
Продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача (ч.2 ст.18 Закону).

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, тому доводи представника
позивача про несправедливість умов
кредитного договору, зокрема в частині
зміни тривалості позовної давності є
надуманими, оскільки збільшення за
домовленістю сторін позовної давності
не є наслідком істотного порушення
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, а тому не свідчить про
несправедливість положення договору в
цій частині.

Разом з тим підставою недійсності
правочину (або окремих його положень) є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей, та доказів
існування таких підстав недійсності
правочину стороною позивача не надано.

Окрім того суд зауважує про те, що
положення ч. 2 ст. 555 ЦК України,
поручитель має право висунути
заперечення проти вимоги кредитора,
які міг би висунути сам боржник, однак
як вбачається з аналізу положень
вказаної статті, такі заперечення
можуть мати місце тоді, коли кредитор
висуває до поручителя вимоги з
виконання основного зобов'язання, а на
теперішній час такої вимоги кредитором
не заявлено, та за такого звернення
позивача до суду з відповідними
запереченнями є передчасним, та таким,
що обґрунтовано припущеннями щодо
обставин, які можливо настануть у
майбутньому, зокрема - неналежним
виконання зобов'язань позичальником,
втрата позивачем документів,
зловживання банком своїми правами як
кредитора.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З наведеного випливає, що надані
стороною позивача докази та пояснення
щодо фактичних та юридичних обставин
справи не дають підстав для
задоволення позовних вимог, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 58, 59, 60, 208, 213-215 ЦПК
України, ст.ст. 6, 203, 215, 259, 526, 527, 529, 555, 638
ЦК України, ст. 11, ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ
«Альфа-Банк», за участю третьої особи
ОСОБА_2 про захист прав споживачів та
визнання частково недійсним
кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області шляхом подання
до Київського районного суду міста
Одеси апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя
Прохоров П. А.