Справа № 380/226/14 Головуючий у І
інстанції Архангельський
А.М,Провадження № 22-ц/780/5086/14 Доповідач
у 2 інстанції БілоконьКатегорія 42
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тетіївського районного
суду Київської області від 18 липня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні
будинком та вселення,-

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що
після реєстрації шлюбу з відповідачем
в 1977 році вона проживала в
будинкуАДРЕСА_1, який належав на праві
приватної власності матері
відповідача.

У 2011 році шлюб між позивачем та
відповідачем розірвано, однак позивач
продовжувала проживати у спірному
будинку.

Весною 2014 року мати відповідача
померла і відповідач на підставі
договору дарування став власником
будинку.

В грудні 2013 року вона поїхала в гості до
дочки в м. Києві, а коли повернулася у
лютому 2014 року то побачила, що
відповідач замінив замки в дверях та не
впустив будинок, зазначаючи, що вона
вже не член сім'ї, а тому не має права на
проживання в будинку.

Через ці обставини, а також в силу
відсутності іншого власного житла вона
змушена проживати разом у знайомих.

Позивач просила суд усунути перешкоди
в користуванні вказаним житлом та
вселити її у вказаний будинок.

Рішенням Тетіївського районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено.

Вселено ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2
ключі від вхідних дверей в будинок
АДРЕСА_1 та не чинити перешкоди у
користуванні ним.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог через
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення судом
норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що позивач не є членом
сім'ї власника будинку, проживанням
позивача у спірному будинку
порушується право власності
відповідача на житло, в якому зараз
проживають члени його сім»ї.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
після одруження з відповідачем ОСОБА_1
з 1977 року проживала у будинку АДРЕСА_1,
якій належав матері відповідача -
ОСОБА_3(а.с.3,5,10,26).

24 березня 2011 року шлюб між позивачем та
відповідачем розірвано, але до грудня
2013 року позивач продовжувала проживати
у вказаному будинку, доки не виїхала на
тимчасове проживання до своєї доньки у
м. Київ (а.с.26,27).

5 грудня 2013 року на підставі договору
дарування власником спірного будинку
став відповідач ОСОБА_1.( а.с.52-55).

Станом на 8 липня 2014 року у спірному
будинку проживають: власник -
відповідач ОСОБА_1, його малолітній син
- ОСОБА_4, його співмешканка - ОСОБА_5 та
її дочка ОСОБА_6 ( а.с.51,68).

Будь-якого договору оренди на
проживання у спірному будинку із
позивачем, відповідач ОСОБА_1 не
укладав (а.с.67).

Сторони визнали, з кінця лютого 2014 року
відповідач чинить позивачу перешкоди у
користуванні вказаним будинком,
перешкоджаючи у доступі до нього
шляхом заміни замків.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов наступних висновків: позивач
була вселена в будинок на законних
підставах, як член сім'ї власника
будинку, станом на 01.12.2013 року мала
право на користування займаним
приміщенням, позивач не втратила право
на проживання в будинку, оскільки була
відсутня менше 6 місяців по місцю
проживання,відповідач незаконно
позбавив позивача права користування
спірним будинком.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції виходячи з наступного.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
май на будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) (на відміну
від договору найму (оренди) житла - ст.
ст. 810, 814 ЦК України) .

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 з 1977 року мала право
користування спірним будинок як
невістка власника будинку - ОСОБА_3, із
розірванням шлюбу з відповідачем у 2001
році цього права не втратила, оскільки
незмінним залишався власник будинку.

Однак зі зміною власника будинку у 2013
році, зокрема, власником будинку став
відповідач ОСОБА_8, з яким у позивача
станом на 2013 рік не було сімейних
стосунків, позивач втратила права
користування спірним житлом, оскільки
не є членом сім'ї нинішнього власника.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 не набула
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61,
64 ЖК України), висновок суду про
порушення її житлових прав та про
наявність підстав для їх захисту є
помилковим.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК
України право на житло (користування
ним, усунення перешкод у користуванні
ним) підлягає захисту лише у випадку
порушення прав особи, однак позивач
ОСОБА_2 не має права користування
спірним житлом, тому і немає підстав
для задоволення її позовних вимог про
вселення та усунення перешкод у
користуванні житлом.

Доводи апеляційної скарги про
обмеження права власності відповідача
на житло шляхом вселення у його будинок
позивача, на думку колегії суддів,
заслуговують на увагу, оскільки у
спірному будинку житловою площею 41,6
кв.м. проживають 4 особи - власник та
члени його сім»ї ( а.с.51,68), а вселення у
цей будинок позивача, який не є членом
сім2ї власника призведе до незаконного
втручання у право власника житла.

Відповідно до положень ст. 309 ЦК
України, підставою для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
або процесуального права.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги відповідно
до наданих пояснень сторін та
письмових доказів, що містяться в
матеріалах справи, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду
ухвалено з порушення норм
матеріального права, тому його слід
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача
на користь відповідача підлягають
стягненню документально підтверджені
судові витрати в розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія судів , -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року
скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні будинком та вселення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений судовий збір в розмірі 121 грн.
80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
його проголошення.

Головуючий

Судді :