Справа № 466/3385/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 січня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді
Єзерського Р. Б.

при секретарі
Пришляк З.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Банк Фінанси та кредит» в особі філії
«Західне регіональне управління» ПАТ
«Банк Фінанси та кредит», ОСОБА_3 про
визнання договору поруки припиненим, -

в
с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів ПАТ «Банк Фінанси та
кредит» та ОСОБА_3 про визнання
договору поруки припиненим.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що для
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором № 03/08-09 укладеного
між відповідачами 28 березня 2008року з
ним укладено договір поруки № 02/03/08-09
від 28 березня 2008 року, згідно якого
Поручитель поручився перед Банком за
належне виконання Позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором.

При цьому посилається на те, що його
зобов'язання за спірним договором
поруки припинилися у зв'язку з тим, що
відповідачами 19 травня 2008 року, було
укладено додатковий правочин №1 за
яким процентна ставка за користування
кредитними ресурсами збільшена
сторонами правочину без згоди
поручителів з 18% до 19,5%. 28 серпня 2008року
відповідачами було укладено
додатковий правочин № 2, за яким
процентна ставка за користування
Кредитними ресурсами збільшена 19,5% до
20,5 %. До договорів поруки не були
внесені зміни, поручителі про зміни
внесені відповідачами до кредитного
договору жодним чином не
повідомлялись. Позивач не давав згоди
на збільшення обсягу її
відповідальності, а тому вважає, що, в
силу приписів ч.1 ст. 559 ЦК України дає
підстави для припинення договору
поруки.

Зазначає другу підставу для припинення
поруки. Вважає, що порука припинилась,
оскільки відповідач протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явив вимоги до відповідача.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позивні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити їх
повністю.

Представник відповідача ПАТ «Банк
Фінанси та кредит» - Прокоп'юк В.Б. проти
позову заперечила посилаючись на пункт
2.2 договору поруки укладеного між
сторонами та сплив терміну позовної
давності. Просить суд застосувати
наслідки спливу позовної давності та
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 позов визнав про що звернувся до
суду з відповідною письмовою заявою.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог та на підставі наданих
доказів, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 слід задоволити
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ВАТ «Банк
Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 28 березня
2008року укладений кредитний договір №
03/08-09 та надано споживчий кредит в сумі
900000грн зі сплатою 18% річних строком до 15
березня 2023року.

Для своєчасного та повного виконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним
договором між ВАТ «Банк Фінанси та
кредит» та ОСОБА_1 28 березня 2008року
укладений договір поруки № 02/03/08-09.
Предметом та підставною договору
поруки є дійсна вимога банку до ОСОБА_3
встановлена кредитним договором ( п. 1.2.
) Поручитель зобов'язався перед
кредитором відповідати у повному
обсязі за своєчасне та повне виконання
боржником зобов'язань за кредитним
договором № 03/08-09 від 28 березня 2008року
зі сплатою 18% річних.

Пунктом 4.4. договору поруки
передбачено, що внесення змін і
доповнень у кредитний договір,
внаслідок яких збільшується обсяг
відповідальності поручителя, не
допускається без узгодження з
поручителем.

19 травня 2008року, між відповідачами
укладено додатковий правочин № 1
відповідно до якого підпункт 2.1 пункту 2
кредитного договору № 03/08-09 від
28.03.2008року змінений щодо відсоткової
ставки за кредитом, яка встановлена в
розмірі 19,5 % процентів річних.

28 серпня 2008року між відповідачами
укладено додатковий правочин № 2
відповідно до якого підпункт 2.1 пункту 2
кредитного договору № 03/08-09 від
28.03.2008року змінений щодо відсоткової
ставки за кредитом, яка встановлена в
розмірі 20,5 % процентів річних.

Судом встановлено, визнається та не
заперечується сторонами, той факт, що
зазначені вище додаткові правочини № 1
та № 2 укладались та підписувались лише
за участі ОСОБА_3 та представника ВАТ
«Банк Фінанси та кредит». Поручитель
ОСОБА_1 про дату, місце та час їх
укладення ні усно ні письмово не
повідомлявся, участі у їх підписанні не
брав, особисто присутнім під час їх
підписання не був. Підписи позивача на
цих договорах відсутні.

В зв'язку з укладенням додаткових
правочинів між відповідачами про
збільшення відсоткової ставки за
кредитом з 18% до 19,5% та з 19,5% до 20,5% був
змінений обсяг зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого істотно
збільшився обсяг його
відповідальності.

Посилання відповідача на положення
пункту 2.2. договору поруки за яким
поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що й
боржник, у т.ч. по основному боргу,
сплаті щомісячних процентів і
підвищених процентів, сплаті
комісійної винагороди, сплаті
неустойки по основному боргу та
процентам, а також по відшкодуванню
всіх збитків, судом відхиляється, так
як в даному пункті договору не
міститься посилання на можливість
зміни кредитором у майбутньому розміру
процентів за користування Кредитними
ресурсами (основним зобов'язанням) без
додаткового повідомлення поручителя
та наявність на те його згоди.

Відповідно до ч.1 ст.553 та ч.1 ст. 554 ЦК
України, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов`язку та відповідає перед
кредитором за порушення зобов`язань
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

За змістом указаних норм матеріального
права, поручитель, хоча й пов'язаний із
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах з кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що сторони кредитного
договору змінили умови договору зі
збільшенням об`єму відповідальності
без згоди поручителя за відсутності в
договорі поруки умови про те що, такі
зміни можливі без повідомлення
поручителя.

Твердження представника банку про
достатність попередньої згоди
поручителя на зміну умов основного
договору є безпідставним, оскільки
положення зазначеного договору не
містить інформації про те, що така
зміна та доповнення до основного
договору повинні здійснюватися без
повідомлення поручителя і не свідчать
про відмову поручителя від узгодження
можливих змін.

Зазначення в договорі поруки про
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати не звільняє сторони основного
зобов'язання від узгодження цих змін із
поручителем, оскільки договором не
передбачено, що такі зміни проводяться
без їх узгодження і докази такого
узгодження відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК
України порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, а також у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України, при
виборі правової норми, яку необхідно
застосувати до спірних правовідносин,
суд зобов`язаний ураховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1
ст. 355 цього Кодексу.

Як передбачено в ч.1 ст. 360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов`язковим для всіх суб`єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України в
постановах від 25.05.2010року у справах №6-69
цс 11, №6-18 св 11, №20-цс 11, №88-цс 11, 18.06.2012
року, у справі №7-73 цс12 до припинення
поруки призводять такі зміни умов
основного зобов`язання без згоди
поручителя, які призвели до збільшення
обсягу відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів, відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення, тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов`язань перед банком.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
відповідно до частини 1 ст. 559 ЦК
припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому, обсяг
відповідальності Поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює Поручитель.
Проте, якщо в договорі поруки
передбачено, зокрема можливість зміни
розміру процентів за основним
зобов'язанням і строків їх виплати тощо
без додаткового повідомлення
поручителя та укладання окремої угоди,
то ця умова стала результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), а отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови не
узгоджені, а з обставин справи не
вбачається інформованості поручителя
і його згоди на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої статті 559 ЦК
порука припиняється у разі зміни
основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності, у цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Обсяг відповідальності Поручителя
визначений п.1.1 вищеназваного договору
поруки, відповідно до якого Поручитель
зобов'язується перед Кредитором
відповідати у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання Боржником
своїх зобов'язань за Кредитним
договором № 03/08-09 від 28 березня 2008 року,
укладеним між Кредитором та Боржником,
відповідно до якого Боржникові надано
кредит у розмірі 900000 грн. зі сплатою 18,0 %
річних.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини, що передбачено статтею 11
Цивільного Кодексу України. За змістом
ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних та юридичних осіб у спосіб
визначений ЦК України.

Статтею 8 ЦПК України передбачено, що
суд вирішує справи відповідно до
Конституції України, законів України
та міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
встановлені Конституцією та законами
України.

Статтею 1 ЦПК України зазначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

За змістом ст. 10, 60 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, у межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31
ЦПК України, позивач самостійно
визначає предмет й підстави позову та
на власний розсуд розпоряджається
своїми правами щодо предмета позову.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов і вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь які фактичні дані на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги та заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 59 ЦПК України визначено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування .

Частиною 1 ст.60 ЦПК визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини справи, на які вони
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом відхиляються посилання
відповідача про пропущення позивачем
строків позовної давності та
застосування наслідків спливу
позовної давності, оскільки такі
твердження не відповідають положенням
частини 5 статті 261 Цивільного Кодексу
України відповідно до якого, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання, перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Пунктом 6.2 договору поруки
визначено, що договір діє до повного
виконання сторонами прийнятих на себе
зобов'язань. При цьому сама по собі
умова договору про дію поруки до
повного виконання позичальником
зобов'язання перед кредитодавцем або
до повного виконання поручителем
взятих на себе зобов'язань не може
розглядатися як установлення строку
дії поруки, оскільки це не відповідає
вимогам статті 252 ЦК України, згідно з
якою строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати.

Договір поруки від 28.03.2008року укладений
для своєчасного та повного виконання
кредитного договору, строк виконання у
якому визначений до 15 березня 2013року.
Таким чином строки позовної давності
позивачем не пропущені.

Судом встановлено, що позов про
визнання договору поруки припиненим
поданий позивачем з дотриманням строку
позовної давності, а тому заява
відповідача про застосування
наслідків спливу позовної давності до
задоволення не підлягає.

Відповідно до частини четвертої статті
559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд
враховувує, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

08 лютого 2010року банк скерував позивачу
лист - претензію про порушення ОСОБА_3
вимог кредитного договору та з вимогою
про виплату ( погашення ) суми
заборгованості за ОСОБА_3 станом на
08.02.2010року протягом трьох днів, яку суд
розцінює як пред'явлення вимоги до
поручителя - позивача.

Згідно відмітки цьому листі претензії
вона отримана позивачем 09.02.2010року. Суд
вважає, що з 13 лютого 2010року по 13 серпня
2010року банк зобов'язаний був
звернутись з позовом до поручителя про
виконання за боржника вимог кредитного
договору. Доказів звернення з такими
вимогами та / або виконання листа -
претензії сторонами суду не надано.

Суд вважає, що кредитор протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явив вимоги до поручителя, що є
підставою для припинення договору
поруки.

Згідно ст.88 ЦПК України Стороні на
користь якої ухвалено рішення,
стягуються сплачені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 15, 58-61, 88, 208, 212-214
ЦПК України та ст.ст. 11, 15, 16, 202, 207, 208, 257,
ч. 1, 5 ст. 261, 509, 530, 553, 554, ч. 1, 4 ст. 559, 622-632 ЦК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір поруки № 02/03/08-09 від 28
березня 2008 року, укладений Публічним
акціонерним товаритсвом «Банк Фінанси
та кредит» та ОСОБА_1 припиненим з
моменту його укладання.

Стягнути з солідарно з Публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та кредит» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 114 (сто
чотирнадцять) грн.70 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Львівської області через
Шевченківський районний суд м. Львова.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії судового рішення.

Суддя: Р. Б. Єзерський