Справа №538/1709/14-ц
Провадження по справі №2/538/548/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року Лохвицький
районний суд Полтавської області в
складі:

головуючого судді -
Савинського Г.Б.

при секретарі -
Бодик К.М.

за участю сторін:

представника позивача -
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Лохвиці цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_2 до ТОВ
"Лізингова компанія Еталон" про захист
прав споживача, та застосування
наслідків недійсного (нікчемного )
правочину, -

В С Т А
Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Лохвицького
районного суду з позовною заявою до ТОВ
"Лізингова компанія Еталон" про захист
прав споживача та застосування
наслідків недійсного (нікчемного )
правочину.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав, посилаючись
на доводи викладенні в позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, подав письмові
заперечення в яких просив суд
відмовити в задоволенні позову і
розглядати справу за його відсутності.

Суд, заслухавши представника
позивача, дослідивши документи справи,
вважає, що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено,
що 05.09.2014 р. ОСОБА_2 уклав з відповідачем
-ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»
договір № 000870.

Даний договір був укладений з
відповідачем з метою придбання
транспортного засобу -трактору МТЗ 82.1
на суму 175000,00 грн.

Згідно умов договору, а також п.п. З, 17, 19,
22 ст. 1 Закону України «Про захист прав
споживачів» відповідач виступає
виконавцем певних послуг, а ОСОБА_2 є їх
споживачем.

Так, предметом договору є надання
клієнту послуг, спрямованих на
придбання транспортного засобу,
зазначеного в додатку № 3 через
програму лізингу, організовану
компанією, на умовах діяльності
програми, відображеної в додатку № 1 та
2 до договору.

Перед укладенням договору представник
відповідача в усній формі роз'яснила,
що ОСОБА_2 повинен спочатку сплатити
передплату за трактор в сумі 20 000
гривень шляхом перерахування коштів на
розрахунковий рахунок відповідача,
після чого з ним буде укладено договір
лізингу і в другій половині дня
відповідач передасть в користування
предмет лізингу, але не було роз'яснено
призначення платежу, який виявився
комісійною винагородою лізингодавцю
за організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням договору.
Позивач вважав, що це часткова оплата
вартості трактора. В договорі це
передбачено, але у ОСОБА_2 не було
можливості детально ознайомитися з
умовами договору до його підписання,
так як представник відповідача не
надала достовірної інформації,
завірила в тому, що всі істотні умови
договору вона йому пояснила та
спонукала позивача підписати договір
швидше, мотивуючи тим, що потрібно
їхати до відділу Держтех нагляду для
оформлення документів на даний
трактор. Крім цього, позивачу до кінця
дня предмет лізингу так і не був
переданий, і до офісу ніхто не
повернувся.

08.09.2014 року ОСОБА_2 звернувся до
відповідача із заявою про відмову від
договору та вимогою повернути сплачені
кошти, але відповідач відмовився
повертати кошти, мотивуючи тим, що
договором не передбачено повернення
цих коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про фінансовий лізинг», фінансовий
лізинг - це вид цивільно-правових
відносин, що виникають із договору
фінансового лізингу. За договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначенні не менше одного року за
встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно до ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг», відносини, що
виникають за договором фінансового
лізингу, регулюються положеннями
Цивільного кодексу України про лізинг,
найм (оренду), купівлю-продаж, поставку
з урахуванням особливосте
встановлюються цим Законом.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним не
вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України.
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

У відповідності до п. 7 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч.
5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.
Забороняється як такі, що вводять в
оману, зокрема: з метою спонукання
споживачів до прийняття швидкого
рішення та позбавлення їх достатнього
періоду часу для прийняття свідомого
рішення. Правочини, здійсненні з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

На підставі ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», встановлено,
що продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності, наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.
Несправедливими є. зокрема, умови
договору про надання можливості
продавцю (виконавцю, виробнику) не
повертати кошти на оплату, здійснену
споживачем, у разі відмови споживача
укласти або виконати його без
встановлення права споживача на
одержання відповідної компенсації від
продавця (виконавця, виробника) у
зв'язку з розірванням або невиконанням
ним договору; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів», встановлено
недійсність правочинів, здійснених з
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема у ведені в оману
споживачів, шляхом пропонування з
метою реалізації однієї продукції до
реалізації іншої, позбавлення
споживачів достатнього періоду часу
для прийняття свідомого рішення.

Згідно ст. 21 Закону України «Про
захист прав споживачів», крім інших
випадків порушень прав споживачів, які
можуть бути встановлені та доведені
виходячи з відповідних положень
законодавства у сфері захисту прав
споживачів, вважається, що для цілей
застосування цього Закону та
пов'язаного з ним законодавства про
захист прав споживачів, права
споживача вважаються в будь-якому разі
порушеними, якщо: порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач будь-яким чином (крім
випадків, передбачених законом),
обмежується право споживача на
одержання необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про відповідну продукцію.

Також позивачу незаконними діями
відповідача було спричинено моральну
шкоду, яку він оцінює в 7 000 гривень та
вказує на те, що договір укладений між
ним та відповідачем порушує його права,
як споживача, які завдали йому душевні
страждання.

На підставі викладеного, оцінюючи
досліджені в судовому засіданні докази
по справі в їх сукупності, суд вважає
необхідним задовольнити позовні
вимоги в частині визнанння договору
фінансового лізингу від 05.09.2014 року
укладеного між сторонами, недійсним,
стягненння з відповідача сплачених
позивачем коштів за договором
фінансового лізингу в сумі 20 000,00
гривень, та 2 000,00 гривень заподіяної
моральної шкоди.

Крім цього позивачем при подачі
позову до суду, були понесені витрати
на юридичну допомогу в розмірі 2 000,00
грн., та сплачено судовий збір в розмірі
244,00 грн., які підлягають стягненню з
відповідача на користь ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 213, 214, 215, 218, 88
ЦПК України, ст. ст. 215, 216 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», Законом України «Про
фінансовий лізинг» та Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», суд -

РІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №000870
фінансового лізингу від 05.09.2014 року
укладеного між товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» та ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на користь ОСОБА_2 в рахунок
повернення сплачених коштів за
договором №000870 фінансового лізингу
від 05.09.2014 року в сумі 20 000,00 грн. та
моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на користь ОСОБА_2 витрати
понесені на юридичну допомогу в сумі 2
000,00 грн., та сплату судового збору в
сумі 244,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошен-ня. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголоше-ння судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
Г.Б. Савинський

.Згідно : голова суду
Г. Б.Савинський

ст. секретар
Л. Г.Несмирна