У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання майна спільною
сумісною власністю та поділ спільного
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_5,
який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
вказаним позовом до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки, визнання
спільною сумісною власністю та поділ
спільного майна, та просила суд
встановити факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у
період з 2000 року до моменту укладення
між ними шлюбу, тобто до 15 липня 2005 року,
визнати спільною сумісною власністю її
та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яку
розділити між ними порівну, та виділити
їй зі спільного сумісного майна Ѕ
частину, з визнанням за нею права
власності на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 11 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 червня 2014 року, позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено. Встановлено
факт проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у
період з 2000 року до моменту укладення
між ними шлюбу, тобто до 15 липня 2005 року.
Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1,
зареєстровану на ім'я ОСОБА_4 у
Державному реєстрі прав власності на
нерухоме майно (реєстраційний номер
475973), на підставі договору
купівлі-продажу ВАК №244620 від 19 червня
2003 року, посвідчено приватним
нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 , у реєстрі
за № 2842. Розділено спільну сумісну
власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1, зареєстровану на ім'я ОСОБА_4 у
Державному реєстрі прав власності на
нерухоме майно (реєстраційний номер
475973), на підставі договору
купівлі-продажу ВАК № 244620
від 19 червня 2003 року, зареєстрованого
та посвідчено приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у реєстрі за № 2842.
Виділено зі спільного сумісного майна
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1, зареєстровану на ім'я ОСОБА_4 у
Державному реєстрі прав власності на
нерухоме майно (реєстраційний номер
475973), на підставі договору
купівлі-продажу ВАК № 244620 від
19 червня 2003 року, зареєстрованого та
посвідчено приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у реєстрі за № 2842.
Визнано за ОСОБА_3 Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1, що складається з чотирьох
кімнат. Загальною площею 74,5 кв.м, у тому
числі житловою площею 43,3 кв.м, та
розташована на четвертому поверсі
чотирьохповерхового житлового
будинку, зареєстровану на ім'я ОСОБА_4 у
Державному реєстрі прав власності на
нерухоме майно (реєстраційний номер
475973), на підставі договору
купівлі-продажу ВАК № 244620 від 19 червня
2003 року, зареєстрованого та
посвідчено приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у реєстрі за № 2842.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у
відшкодування сплаченого нею при
зверненні до суду судового збору 344 грн.
12 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що є доведеним факт, що
сторони у період з 2000 року вели
спільний бюджет та спрямовували свої
трудові зусилля на одержання доходів
для набуття спільного майна та ведення
побуту, тому квартира АДРЕСА_1 придбана
за рахунок спільної праці та трудової
участі, а тому є спільною сумісною
власністю сторін.

З такими висновками судів повністю
погодитись не можна, оскільки ці
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення у повній мірі не відповідають.

З позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що
вона просила суд встановити факт
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу з 2000 року
до часу укладення між ними шлюбу та
поділити спірну квартиру (а. с.
2-3).

Суди, розглядаючи справу, правильно
виходили з того, що спірні правові
відносини виникли між сторонами у
справі до набрання чинності новим СК
України, тому підлягають застосуванню
норми КпШС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Тобто КпШС України не містив положень
щодо проживання чоловіка та жінки
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
визнанням майна, набутого ними за час
спільного проживання їх спільною
сумісною власністю.

Лише з 01 січня 2004 року, з набранням
чинності нового СК України, нормою ст.
74 СК України було передбачено, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 Сімейного
Кодексу України.

Суди не звернули належної уваги на
зміст вказаних норм матеріального
права та помилково, посилаючись на п. 1
ст. 17 Закону України «Про власність»,
яка визначає режим спільної сумісної
власності, встановили факт спільного
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу у період з 2000 року по 15
липня 2005 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» від 12 червня 1998 року № 16 (у
редакції, що була чинною на момент
спірних правовідносин), спори про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1
ст. 17 Закону «Про власність»,
відповідних норм ЦК УРСР та з
урахуванням п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1999
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС
України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про власність», майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

За змістом п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22 грудня 1995 року № 29,
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону «Про власність», ст. 22 КпШС
України), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, якщо укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17,
ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
внаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.
212-214 ЦПК України судами не враховані
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановлені
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 11 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03 червня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко