Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/475/14
Головуючий у 1-й інстанції: Ткаченко
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 03 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення коштів в порядку
регресу,-

ВСТАНОВИЛА :

04.09.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів
в порядку регресу.

На підтвердження своїх вимог пояснив,
що 11.08.2006 року між ним та відповідачкою
було укладено шлюб. Рішенням
Жовтневого суду районного суду
м.Дніпропетровська від 17.05.2010 року шлюб
було розірвано.

Під час шлюбу позивачем було укладено
договір позики з ОСОБА_5, згідно якого
він взяв в борг 25000 доларів США із
строком повернення до жовтня 2009 року.
Гроші були взяті в борг в інтересах
сім'ї, для купівлі квартири та ремонту в
ній. Зобов'язання були ним виконані в
повному обсязі і гроші повернуті.
Просив суд стягнути з відповідачки
частку виплачену ним за договором
позики в розмірі 99912 грн. 50 коп., а також
стягнути судові витрати.

У судове засідання позивач не з'явився,
надав заяву про розгляд справи за його
відсутності, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, за участю
представника.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, дав відповідні
пояснення стосовно предмету розгляду,
та просить позов задовольнити у
повному обсязі.

Відповідачка та її представник у
судовому засіданні позов не визнали, та
пояснили, що кошти на придбання
квартири давали батьки відповідачки,
за матеріальним станом брат позивача
не мав можливості надати такі кошти,
про борг відповідачка дізналася тільки
в 2009 році. Крім того, вважали, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, просили його застосувати, в
задоволенні позову відмовити.

Рішенням Енергодарського міського
суду Запорізької області від 03 грудня
2013 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів в
порядку регресу відмовлено у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 309, ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право його змінити.

За роз'ясненнями п.19 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку» №12 від
24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду
першої інстанції стосуються фактичної
сторони справи чи правового
обґрунтування рішення, то їх усунення
необхідно вважати також зміною
рішення.

Згідно з п.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовивши у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з
наступного.

Згідно вимог ч. 3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Як встановлено судом і таке вбачається
з матеріалів справи, 11.08.2006 року між
позивачем та відповідачкою було
укладено шлюб. Рішенням Жовтневого
суду Дніпропетровської області від
17.05.2010 року шлюб було розірвано.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 03.06.2010 року
та рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29.07.2010
року ОСОБА_4 було відмовлено в
задоволенні позову про визнання
договору позики недійсним.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

З цього суд зробив вірний висновок, що
судовими рішеннями було встановлено
наявність боргу та витрачення коштів в
інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с.2-4) позов заявлено з підстав,
передбачених Сімейним кодексом
України в частині поділу майна
подружжя та Цивільним кодексом
України в частині стягнення коштів в
порядку регресу.

Визначаючи природу позовних вимог та
правовідношень сторін, суд правильно
вважав, що мають місце сімейні
правовідношені між сторонами по справі
і що до спірних правовідношень повинні
бути застосовані правила, що
регулюються Сімейним Кодексом України.

Представник відповідачки та
відповідачка просили суд застосувати
строк позовної давності та з цих
підстав відмовити в задоволенні
позову.

При цьому послалися на роз'яснення
Верховного Суду України, викладені в
п.24 Постанови Пленуму №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя»,згідно яких до складу майна,
що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховується також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст.72 Сімейного
Кодексу України, до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна давність
у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду
України, викладених у ч.3 п.15
вищезазначеної постанови Пленуму №11
від 21.12.2007 року, згідно яких початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч.2 ст.72 СК)».

Всупереч зазначеному, суд,
обґрунтовуючи відмову у задоволенні
позову у зв'язку зі спливом позовної
давності помилково виходив з моменту
розірвання шлюбу, тобто з 17.05.2010 року,
коли рішення суду про розірвання шлюбу
набрало законної сили.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає
необхідним виключити з мотивувальної
частини рішення суду посилання на те,
що при обчисленні позовної давності
суд виходить з моменту розірвання
шлюбу, тобто з 17.05.2010 року, коли рішення
суду про розірвання шлюбу набрало
чинності.

При вирішенні питання про початок
перебігу позовної давності, тобто, коли
саме ОСОБА_3 дізнався або міг дізнатися
про порушення свого права та з якого
часу у нього виникло право вимоги до
дружини про стягнення половини суми
боргу за договором позики, колегія
суддів виходить з наступного.

Як вбачається з рішень Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
03.06.2010 року (а.с.8-9) та рішення
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29.07.2010 року (а.с.10),
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання договору позики
недійсним, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що отриманні
в борг кошти за договором позики,
укладеним 25.09.2006 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 були витрачені на потреби сім'ї,
а саме оплату чергового внеску за
квартиру та ремонт квартири. Зазначені
рішення судів набрали законної сили
29.07.2010 року.

Тим самим, підтверджено, що ОСОБА_3
з цього часу (з 29.07.2010 року) дізнався про
те, що отримані ним за договором позики
грошові кошти були виплачені на
потреби сім]ї, і у нього виникло право
вимоги до колишньої дружини про
стягнення половини суми боргу.

Зважаючи на те, що перебіг позовної
давності у спірних правовідносинах
почався 29.07.2010 року, ОСОБА_4 04.11.2013 року
подала письмову заяву про застосування
позовної давності до винесення рішення
судом першої інстанції (а.с.75-77), ОСОБА_3
не ставив питання про поновлення
строку позовної давності та не надав
доказів поважності причин його
пропуску, звернувся до суду з позовом
04.09.2013 року, колегія суддів приходить
висновку, що судом першої інстанції
вірно відмовлено у задоволенні позову
у звэязку з пропуском строку позовної
давності, що є самостійною підставою
для відмови у задоволенні позову.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів не приймає до уваги посилання
апелянта на те, що про порушення свого
права власності та про початок
перебігу строку позовної давності він
дізнався 23 грудня 2010 року, тобто після
проголошення ухвали апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 грудня
2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
нього про поділ спільно нажитого майна.
(а.с.11-13).

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.307,309,314,316,317 ЦПК
України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського
суду Запорізької області від 03 грудня
2013 року у цій справі змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення суду посилання на те, що при
обчисленні позовної давності суд
виходить з моменту розірвання шлюбу,
тобто з 17.05.2010 року, коли рішення суду
про розірвання шлюбу набрало чинності.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: