справа № 165/3669/13-ц
провадження №2/165/30/14
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської
області в складі:

головуючого
Ференс-Піжук О.Р.,

при секретарі
Харук Ю.І.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Нововолинську справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини,-

встановив:

18 листопада 2013 року позивач
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини за
заповітом, що пропущений з поважних
причин. Свої вимоги обґрунтовує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, після
смерті якої відкрилася спадщина на
належне покійній майно, зокрема на 10/25
частини житлового будинку з надвірними
будівлями і спорудами, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1. Зазначає, що
пропустила шестимісячний строк
прийняття спадщини за заповітом з
поважних причин. Мотивує тим, 20 грудня
2006 року між нею та ОСОБА_5 був укладений
договір довічного утримання, який
заочним рішенням Нововолинського
міського суду Волинської області від 25
вересня 2012 року, що набрало законної
сили, за позовом ОСОБА_5 розірвано.
Через п'ять місяців після розірвання
договору довічного утримання ОСОБА_5
померла. Позивач була на похоронах, на
поминальному обіді, спілкувалася при
цьому з єдиним спадкоємцем за законом
рідним братом спадкодавця ОСОБА_3,
однак про заповіт, складений ОСОБА_5 17
серпня 2005 року на ім'я ОСОБА_1 нікому
відомо не було. Про складання заповіту
на користь позивача покійна не
повідомляла ні ОСОБА_1, ні своїх
рідних. Тільки отримавши за місцем
постійного проживання 04 листопада 2013
року письмове повідомлення від
завідувача Нововолинської державної
нотаріальної контори про складений 17
серпня 2005 року ОСОБА_5 заповіт на ім'я
ОСОБА_1, їй стало відомо про
необхідність звернення до суду з
позовом про надання додаткового строку
для прийняття спадщини. Вважає, що
пропустила встановлений законом строк
з поважних, виключно об'єктивних
причин, тому просить суд визначити їй
додатковий строк для прийняття
спадщини за заповітом, яка відкрилася 24
лютого 2013 року на майно спадкодавиці
ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2
позовні вимоги підтримали просять їх
задовольнити з підстав наведених у
позові. Позивач пояснила, покійна
ОСОБА_5 була близькою подругою її
матері, яка померла у 1992 році. Після
смерті матері позивача, ОСОБА_5, як
одинока жінка, постійно навідувалася
до ОСОБА_1, а остання в свою чергу
всіляко її підтримувала та не
припиняла давніх товариських взаємин.
20 грудня 2006 року за ініціативою ОСОБА_5
між нею та позивачем був укладений
договір довічного утримання. Сторони
договору вдвох ходили до нотаріуса,
підписували вказаний правочин і були
обізнані у наслідках, що наступають
після укладення такого договору.
Позивач стверджує, що уклавши договір,
належним чином виконувала його
обов'язки, створюючи відповідні умови
проживання ОСОБА_5 Позивач слідкувала
за станом здоров'я ОСОБА_5, возила її до
обласної лікарні, де останній робили
операцію. Про звернення 18 червня 2012
року в суд з позовом про розірвання
договору довічного утримання ОСОБА_5 їй
не повідомляла. Ще в серпні 2012 року
ОСОБА_5 була присутня на весіллі дочки
ОСОБА_1, і ніяких непорозумінь між ними
не виникало. Про розірвання договору
довічного утримання ОСОБА_1 дізналася,
отримавши копію заочного рішення
Нововолинського міського суду від 25
вересня 2012 року. Вважаючи, що право
розірвати договір належить ОСОБА_5,
позивач, виходячи з особистих
переконань, не подавала заяву про
скасування заочного рішення суду і
таким чином будь які стосунки між нею
та ОСОБА_5 припинились. Через п'ять
місяців ОСОБА_5, яка до цього хворіла,
померла. Про смерть ОСОБА_5, ОСОБА_1
дізналася по телефону від соціального
працівника ОСОБА_6 Позивач особисто
мила, одягала покійну, разом з
відповідачем вночі була в будинку
ОСОБА_5 З ініціативи відповідача
ОСОБА_3, вони разом переглядали
документи, шукаючи чи не залишила
покійна заповіт. Знайшли лише
правовстановлюючі документи на
будинок та гроші в сумі 550 грн., які
відповідач, як і отриману державну
допомогу, використав на поховання
сестри. ОСОБА_1 була присутня на
похоронах ОСОБА_5 та поминальному
обіді. Стверджує, що ні відповідач, ні
хто інший про заповіт не знав і не
повідомляв. Вона ж особисто ніяким
чином не могла знати про його
існування, оскільки, якби їй, особі яка
не проживала зі спадкодавцем і не
входила до кола спадкоємців за законом,
така інформація була відома, вона б
безумовно обов'язково звернулася із
заявою про прийняття спадщини за
заповітом після смерті ОСОБА_5 у
встановлений законом шестимісячний
строк. Про саме такий строк прийняття
спадщини їй достовірно відомо,
оскільки приймала спадщину після
смерті своїх батьків. Представник
позивача адвокат ОСОБА_2 наголосила, що
заповіт ОСОБА_5 посвідчувала секретар
селищної ради ОСОБА_8 за відсутності
особи на користь якої робила своє
розпорядження на випадок смерті, а тому
з огляду на таємницю заповіту, про його
існування за наведених вище обставин
позивач чи хто інший не могли і не
повинні були знати. Вважає покликання
відповідача ОСОБА_3 у своїх
запереченнях на лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних №
24-753-0/4-13 від 16 травня 2013 року, який
носить рекомендаційний характер і не є
джерелом права, безпідставними,
оскільки рішення у справі приймається
судом після повного і об'єктивного
розгляду справи, з врахуванням
встановлених судом фактичних обставин,
які суд визнає поважними. В зв'язку з
наведеним, просить позов задоволити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
та його представник адвокат ОСОБА_4
позов не визнали з підстав, наведених у
письмових запереченнях.. Зазначили, що
незнання про існування заповіту не
може вважатись поважною причиною
пропуску строку для прийняття
спадщини. Крім того, вважають, що
позивачу було відомо про наявність
заповіту, покликаючись при цьому на
показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_9
Відповідач в суді вказав, що хотів би,
щоб його сестра ОСОБА_5 залишила в силі
заповіт на племінника, який проживає в
Прибалтиці. Не заперечив ту обставину,
що позивач після смерті мила, одягала
ОСОБА_5, і він разом з ОСОБА_1 шукали в
будинку покійної заповіт ОСОБА_5, однак
знайшли тільки правовстановлюючі
документи на жилий будинок та гроші в
сумі 550 грн., які витратив на її
поховання. Пояснив, що він проживає в
селі Кречів Іваничівського району
Волинської області, у будинку, який,
після відмови від спадщини в його
користь двох сестер, в тому числі
ОСОБА_5, прийняв у спадщину після смерті
їх батьків. Йому відомо, що раніше був
заповіт ОСОБА_5 на племінника, потім
сестра склала заповіт на ОСОБА_1, однак
він вважав, що розірвання судом
договору довічного утримання, скасовує
останній заповіт. Пояснив, що він з
племінником, який приїзджав з Риги
влітку 2013 року, разом ходили в селищну
Раду, де бачили заповіт ОСОБА_5 на ім'я
ОСОБА_1 Ні він сам особисто, ні
племінник про це ОСОБА_1, яка не є їх
родичкою і не проживала разом з
спадкодавицею, не повідомляв.

Об'єктивність показань позивача щодо
поважності причин пропуску строку
визначеного законом для прийняття
спадщини підтвердила допитана в
судовому засіданні свідок ОСОБА_8 Вона
показала, що протягом сорока п'яти
років працювала в Жовтневій селищній
раді. Зазначила, що саме вона
посвідчувала заповіт ОСОБА_5 складений
останньою на ім'я ОСОБА_1 Зберігала
таємницю заповіту. Підтвердила, що
ОСОБА_5 сама приходила в цей день у
селищну раду, вона була грамотною
особою, розуміла значення своїх дій,
орієнтувалася в суспільному житті. В
подальшому ОСОБА_5 не зверталася в
селищну раду із заявою про скасування
заповіту, зробленого на ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
показала, що позивач доглядала за
ОСОБА_5, яку ОСОБА_1 вважала членом своєї
сім'ї. Вони разом проводили всі
релігійні та сімейні свята. Вважає, що
до суду з позовом про розірвання
договору довічного утримання ОСОБА_5 не
могла звернутися з власної ініціативи.
Ствердила, що ОСОБА_1 не знала про
існування заповіту на її ім'я, оскільки
після розірвання ОСОБА_5 договору
довічного утримання в судовому
порядку, позивач сильно переживала та
розчарувалась у справжніх людських
взаєминах. Показала, що у 2006 році
ОСОБА_1, з якою вони разом працювали в
магазині, повідомляла про укладення з
ОСОБА_5 договору довічного утримання.
Наголосила, що цей день позивач вважала
святом, відповідно відмічала, як кожна
нормальна людина. Ствердила, що ОСОБА_1
не могла знати про заповіт, тим більше
за наявності рішення суду про
розірвання договору довічного
утримання.

Свідок сторони відповідача ОСОБА_6 в
судовому засіданні показала, що вона,
як соціальний працівник, з 1994 року
обслуговувала ОСОБА_5 Вказала, що їй
було відомо про існування заповіту
ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1 зі слів жительки
селища Жовтневе ОСОБА_9 Ні позивач
ОСОБА_1, ні заповідач ОСОБА_5 особисто
про це їй не казали. Не пригадує в якому
році їй стало відомо про заповіт ОСОБА_5
на ОСОБА_1 Підтвердила той факт, що
позивач була присутня на похоронах
ОСОБА_5 та на поминальному обіді, однак
тема заповіту там не обговорювалась.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
показала, що вона близько не
товаришувала з ОСОБА_5, однак чула,
перебуваючи одного дня, як покупець в
магазині селища Жовтневого, що позивач
говорила на своєму робочому місці про
написання ОСОБА_5 заповіту на її ім'я.
Зазначила, що на свою адресу такої
інформації від позивача не чула і
взагалі не знає, що її прізвище ОСОБА_1.
Про відмінність заповіту і договору
довічного утримання вона не знає. Про
укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1
договору довічного утримання, свідку
ОСОБА_9 нічого не відомо. Бачила ОСОБА_5
років два назад на зупинці в селищі і
остання повідомила їй, що розриває
договір, однак про заповіт їй особисто
нічого не говорила.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
показання свідків, дослідивши письмові
докази, приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення в зв'язку з
наступним.

Згідно свідоцтва про смерть
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6 ).

17.08.2005 року (а.с.7) ОСОБА_5 заповіла
все своє майно, в тому числі належну їй
на праві особистої власності квартиру
АДРЕСА_2 ОСОБА_1.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно (а.с.
11) 10/25 частини житлового будинку
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності ОСОБА_5.

Заочним рішенням Нововолинського
міського суду Волинської області від 25
вересня 2012 року (а.с.18,19) розірвано
договір довічного утримання укладений
між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 20 грудня 2006 року,
посвідчений державним нотаріусом
Жовтневої державної нотаріальної
контори Волинської області. Визнано за
ОСОБА_5 право власності на 10/25 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями і спорудами, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1.

Повідомленням Нововолинської
державної нотаріальної контори
Волинської області від 31.10.2013 року (а.с.8
), яке надійшло позивачу 04 листопада 2013
року, ОСОБА_1 було повідомлено про те,
що від імені ОСОБА_5 17 серпня 2005 року був
складений заповіт на її ім'я та
запропоновано позивачу повідомити
нотаріальну контору чи має вона намір
звертатися до суду з позовом про
надання додаткового строку для
прийняття спадщини за заповітом.

Підготувавши 15 листопада 2013 року
відповідний позов, ОСОБА_1 звернулась
для вирішення питання про надання
додаткового строку пропущеного з
поважних причин, до Нововолинського
міського суду, про що письмово
повідомила Нововолинську державну
нотаріальну контору (а.с.57).

Відповідно до повідомлення
Нововолинської державної нотаріальної
контори від 19.12.2013року (а.с.37) в
провадженні Жовтневої державної
нотаріальної контори знаходиться
спадкова справа №6 за 2013 рік на
спадкове майно померлої 24 лютого 2013
року ОСОБА_5 Спадщину згідно поданої 01
липня 2013 року прийняв рідний брат
спадкодавиці ОСОБА_3, що є відповідачем
у даному спорі.

В суді він доводить, що ОСОБА_1 знала
про існування заповіту покликаючись на
показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_9,
однак їх свідчення, що наведені вище,
суд не може взяти до уваги на
підтвердження даної обставини, як
беззаперечний і належний доказ,
оскільки жодна з них, як і сам ОСОБА_3,
якому влітку 2013 року стало відомо про
існування заповіту на ОСОБА_1, ніяким
чином не повідомляв останню про це та
позивач особисто нікому про це до
закінчення строку подання заяви про
прийняття спадщини не говорила. Свідок
ОСОБА_9,зі слів якої свідку ОСОБА_6 стало
відомо про існування заповіту ОСОБА_5
на ім'я ОСОБА_1, в суді показала, що
позивач святкувала цю подію з
товаришками по роботі в селищному
магазині, вказавши, що така подія мала
місце в літню пору року, однак якого це
було року, вона не пригадує, як і не
знає прізвище позивача.

Сама позивач та свідок ОСОБА_10, яка
працювала разом з ОСОБА_1 у селищному
магазині, також підтвердила ту
обставину, що остання святкувала по
місцю роботи день, коли ОСОБА_5 записала
на неї житловий будинок. Позивач
наголосила, що в цей день мала на руках
договір довічного утримання і як кожна
людина, святкувала, не приховуючи від
оточуючих свою радість. Стосовно
заповіту, то такого, в тому числі
конкретно влітку, в день його складання
в таємниці, такого бути не могло.

Як встановлено судом, строк подачі
такої заяви спадкоємцями закінчився
25 серпня 2013 року. Єдиний
спадкоємець другої черги - рідний брат
спадкодавиці ОСОБА_3 - 01 липня 2013 року
звернувся із відповідною заявою до
нотаріальної контори. При цьому він не
повідомляв, що у Жовтневій селищній
раді є не скасований заповіт ОСОБА_5 на
ім'я ОСОБА_1 При перевірці нотаріусом
даних Спадкового реєстру, стало
відомо, що існує не скасований заповіт
покійної ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1, що
посвідчений секретарем Жовтневої
селищної ради ОСОБА_8 17 серпня 2005
року. Про вказану обставину нотаріус 31
жовтня 2013 року письмово повідомив
ОСОБА_1, про що свідчить лист та конверт
поштового відправлення від 04
листопада 2013 року.

Враховуючи наведені вище обставини
ОСОБА_1 18 листопада 2013 року звернулася з
даним позовом в суд, і встановлені вище
в ході судового розгляду справи
виключно об'єктивні обставини, суд
вважає поважними, а тому надає позивачу
додатковий строк для прийняття
спадщини за заповітом.

Покликання відповідача у своїх
запереченнях на відсутність у позивача
поважних причин пропуску, в тому числі,
визначену листом ВССУ як неповажну
причину, незнання про існування
заповіту, суд, за встановлених в
сукупності дослідженими доказами
фактичних обставин та беручи до уваги
наведений їх системний аналіз, вбачає
підстави для задоволення позову та
надає позивачу додатковий строк у два
місяці для прийняття спадщини за
заповітом, який пропущений ОСОБА_1 з
поважних причин.

У відповідності до ст. 1272 ЦК України суд
може визначити спадкоємцеві, який
пропустив строк для прийняття спадщини
з поважної причини, додатковий строк
для подання заяви про прийняття
спадщини.

Приймаючи до уваги, що позивач у
визначений законом строк не подала
заяву про прийняття спадщини, є
спадкоємцем за заповітом, тому суд
визначає ОСОБА_1 додатковий строк для
прийняття спадщини, що відкрилась 24
лютого 2013 року після смерті ОСОБА_5.

Керуючись ст.ст.3, 60, 213, 214, 215 ЦПК України,
на підставі ст.1272 ЦК України, суд,-

вирішив:

Позов задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий
строк для прийняття спадщини за
заповітом, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2
на майно спадкодавця ОСОБА_5, терміном 2
(два) місяці.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Волинської області
через Нововолинський міський суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя
О.Р.Ференс-Піжук