Номер провадження: 22-ц/785/6700/14
Головуючий у першій інстанції Грубіян
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Фабіжевській Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Комунального
підприємства «Ізмаїлфарм» на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 27 травня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Комунального підприємства
«Ізмаїлфарм» про визнання наказу
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,

встановила:

Позивачка ОСОБА_2 з 1974 року працювала в
аптеці №180 на посадах спочатку ручника,
потім асистента, а з 1979 року на посаді
фармацевта. В зв'язку з реорганізацією
аптеки №180 була переведена в ПО
«Фармація», АФ «Фармація», ВАТ
«Фармація», з 15.05.2002 року працювала в
аптеці № 1 КП «Ізмаїлфарм». Наказом № 111
від 26 листопада 2013 року була звільнена
за ст.40 п.1 КЗпП України за скороченням
штату працівників.

ОСОБА_2, звернулася з позовом до суду та
просить визнати наказ № 111 від 26
листопада 2013року незаконним поновити
її на посаді фармацевта, стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Підтримуючи позов представник
позивача пояснила, що майже 40 років
ОСОБА_2 працювала в одній і той же
аптеці, не мала жодного стягнення,
тільки заохочення. У вересні 2013 їй
стало відомо, що завідуюча аптекою
викупила приміщення, в якому
розташована аптека №1 і працівники
мають бути звільненими або
переведеними до інших аптек цього ж
підприємства, про це робітників
сповістили наказом №87 від 26.09.1013р., її
як досвідченого працівника обіцяли
перевести в іншу аптеку №2, цього ж
комунального підприємства
«Ізмаїлфарм», але замість неї прийняли
та залишили на роботі двох молодих
спеціалістів. На засідання профкому її
не запрошували, не обговорювались
переваги залишення її на роботі.

Представник відповідача позов не
визнав, вважає позов не обґрунтованим,
та таким, що не підлягає задоволенню,
пояснивши, що при звільнені позивачки
ОСОБА_2, підприємством були дотримані
всі норми закону: попереджена за 2
місяці до звільнення, профком надав
згоду на звільнення, вакантні посади не
пропонувались так як таких не було, в
день звільнення проведено повний
розрахунок з позивачкою та видана
трудова книжка.

Рішенням суду вищезазначений позов
було задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням КП
«Ізмаїлфарм» в особі свого
представника звернулося з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати це
рішення, та постановити нове, яким в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, посилаючись при цьому на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та застосував
необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Згідно п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий
договір укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно п.19 Постанови Пленуму
Верховного суду України №9 Про
практику розгляду судами трудових
спорів від 06.11.1992 року, розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано
власником або уповноваженим ним
органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника,
які є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник
або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі,
організації, чи не користувався
вивільнюваний працівник переважним
правом на залишення на роботі та чи
попереджався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Згідно ст.42 КЗпП України, при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивності праці.
При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в
залишенні на роботі надається,
зокрема: сімейним - при наявності
двох і більше утриманців, особам, в
сім'ї яких немає інших працівників з
самостійним заробітком,
працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації, працівникам, які
навчаються у вищих і середніх
спеціальних учбових закладах без
відриву від виробництва.

ОСОБА_2 перебувала у трудових
відносинах із відповідачем з 1974
року працювала в аптеці №180 на посадах
спочатку ручника, потім асистента, а з
1979 року на посаді фармацевта. В зв'язку
з реорганізацією аптеки №180 була
переведена в ПО «Фармація», АФ
«Фармація», ВАТ «Фармація», з 15.05.2002
року працювала в аптеці №1 КП
«Ізмаїлфарм». Наказом № 111 від 26
листопада 2013 року була звільнена за
ст.40 п.1 КЗпП України за скороченням
штату працівників, що вбачається
з відповідних записів у
трудовій книжці.

З матеріалів справи вбачається, що в
зв'язку з продажем Фондом комунального
майна нежитлового приміщення
розташованого за адресою м. Ізмаїл, пр.
Леніна, 40 де розташована аптека №1 КП
«Ізмаїлфарм» наказом № 87 від 26.09.2013р.
штат працівників аптеки №1 скорчено на
11,75 одиниць, з них 7 одиниць фармацевтів,
в тому числі позивачка ОСОБА_2 Водночас
на підприємстві залишились працювати
фармацевти з нижчою кваліфікацією ніж
позивачка, які були прийняті на
підприємство безпосередньо перед
скороченням численності працівників
(а.с. 44), переважне право залишення на
роботі, або переміщення на інше робоче
місце в тому ж підприємстві відповідно
до ст.42 КЗпП України, на профкомі не
обговорювалось і не пропонувалось
позивачці.

Виходячи зі змісту ч.3 ст.43 КЗпП
України - виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає в 15-денний строк
подання роботодавця про розірвання
трудового договору з працівником.
Подання роботодавця повинно
розглядатися у присутності працівника,
щодо якого воно подане. Розгляд подання
за його відсутності допускається
тільки за письмовою заявою працівника.
Від імені працівника в засіданні
виборного органу може виступати інша
особа, у тому числі адвокат. У разі
неявки працівника або його
представника на засідання виборного
органу розгляд заяви відкладається до
наступного засідання в межах
зазначеного вище 15-денного строку. При
повторному нез'явленні працівника без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Подання на надання згоди на звільнення
по скороченні штату працівників було
подано директором 27.10.2013року. Засідання
профкому відбулося 29.10.2013року, сторони
не оспорюють, що позивачка ОСОБА_2 не
була присутньою на засідання профкому,
заяви про розгляд подання в її
відсутність не надавала. У виписці із
протоколу №5 від 29.10.2013 року вказано
«запрошені», але яким чином
запрошувалась чи повідомлялась
позивачка на засідання профкому
доказів про належне сповіщення про
засідання профкому до суду не надано
(а.с. 26, 27).

Аналізуючи зібрані докази, суд першої
інстанції правильно поновив ОСОБА_2 на
роботі на посаді фармацевта в
Комунальному підприємстві
«Ізмаїлфарм».

Середній заробіток за час вимушеного
прогулу був також правильно
розрахований судом першої інстанції,
про що свідчить зроблений в рішенні
розрахунок.

Суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов до вірного висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Ізмаїлфарм» - відхилити,
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 27 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький