АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/360/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 646/6624/13-ц
Категорія - договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів:Крилової Т.Г.,
Трішкової І.Ю.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Червонозаводського районного
суду м Харкова від 07 листопада 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення процентів за договором
позики та 3% річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовними вимогами про
стягнення процентів за договором
позики та 3% річних. В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що 14.01.2009 року
він уклав із відповідачем договір
позики, відповідно до якого передав у
позику 30 000,00 доларів США до 01.01.2011 року.
Однак останній повернув борг частково,
заборгованість відповідача становить
28 700,00 доларів США. Тому просить
стягнути з відповідача відсотки за
користування позикою за період з 17.07.2010
року до 17.07.2013 року у розмірі 52 564,05 грн.
та на підставі ст. 625 ЦК України 3%
річних, що становить 8 993,70 грн.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позову з підстав того, що
договір позики від 14.01.2009 року є
безпроцентним, позивач не має
індивідуальної ліцензії НБУ для
використання іноземної валюти на
території України, позивач до дня
звернення до суду не направляв жодної
вимоги щодо сплати процентів та 3%
річних, було пропущено строк позовної
давності для пред'явлення неустойки та
крім цього, позивач допустив
арифметичні помилки під час розрахунку
суми процентів та 3% річних.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м Харкова від 07 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 проценти за користування
грошовими коштами за договором позики
від 14.01.2009 року за період з 17.07.2010 року до
17.07.2013 року у розмірі 52 564,05 грн. Стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за
період з 28.03.2012 року до 17.07.2013 року у
розмірі 8 991,45 грн. В іншій частині
позовних вимог відмовлено. Судовий
збір сплачений позивачем у розмірі 615,71
грн. стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4, іншу частину сплаченого
судового у розмірі 0,06 грн. Суд вирішив
зарахувати в дохід держави.

Не погодившись з вказаним рішенням
відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити в повному обсязі. В
обгрунтування апеляційної скарги
посилається на неповне з»ясування
обставин справи, які мають суттєве
значення для вирішення справи, суттєве
порушення місцевим судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що ОСОБА_4 не має права на
отримання 3% річних та процентів, так як
він немає індивідуальної ліцензії на
надання доларів США у позику. Крім того,
позивач не має права на отримання
процентів, так як договір є
безпроцентним. ОСОБА_4 до звернення до
суду не направив жодної вимоги щодо
сплати процентів та 3% річних, також
позивач пропустив строк позовної
давності для пред»явлення неустойки.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 14.01.2009 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4
гроші у сумі 30 000,00 доларів США, які
зобов'язувався повернути до 01.01.2010 року,
повернення боргу мало б
підтверджуватись розпискою
Позикодавця, при цьому відповідач по
справі отримав гроші від позивача до
підписання договору.(а.с.5). Ті ж
обставини, встановлені рішенням
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 02.02.2012 року, що набрало
чинності, за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення сум,
відшкодування моральної шкоди, (а.с. 7-8).

У судовому засіданні позивач пояснив,
що відповідачем було частково
повернутий борг у розмірі 1 300,00 доларів
США, тому заборгованість складає 28 700,00
доларів США, про що приватним
нотаріусом вчинено виконавчий напис та
відповідно державним виконавцем було
відкрите виконавче провадження. Дані
обставини, також підтверджуються
постановою державного виконавця
Здоровко О.І. про відкриття виконавчого
провадження № 31932172 за виконавчим
написом № 272 виданого 03.02.2011 року
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
боргу в сумі еквівалентній 28 700 доларів
США та 1 700,00 грн. (а.с. 14).

Відповідач та його представник
зазначене в апеляційному суді не
спростовували та відповідачем не
надано доказів про сплату ним суми
позики у більшому розмірі.

У відповідності до ч.І ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

З огляду на зазначене позивач має право
на отримання процентів від суми
неповернутої позики. Оскільки у
договорі позики від 14.01.2009 року не
визначений розмір процентів, розмір
процентів, що підлягає стягненню з
відповідача визначається судом на
рівні облікової ставки Національного
банку України, що діяла у період
прострочення.

Апеляційним судом перевірено
розрахунок процентів наданих
позивачем (а.с. 15) і встановлено, що суд
першої інстанції обґрунтовано визнав,
що позивачем правильно обрано періоди
за яким проводиться розрахунок,
облікова ставка НБУ, що діяла у період
прострочення сплати позики та
правильно розраховано кількість днів.

Між тим під час підрахунку позивачем
було допущено арифметичну помилку, так
як сума процентів, що підлягає сплаті
становить 52 671,47 грн. виходячи з формули
розрахунку: « 229 399,10 грн., що є
заборгованість, що виражена у гривні ( 28
700 доларів * 7,993/1 грн. - курс НБУ)
помножено на облікову ставку НБУ
поділено на 100 поділено на 365 днів та
помножено на кількість днів у періоді
дії відповідної облікової ставки НБУ і
користування позикою. Враховуючи, що
позивач заявив вимоги про стягнення з
відповідача процентів у розмірі 52 564,05
грн., а суд розглядає позов в межах
заявлених позовних вимог, то позовні
вимоги у цій частині підлягають
задоволенню у розмірі заявлених
позивачем, що становить 52 564,05 грн.

Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України,
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи те, що чинне законодавство
не пов»язує припинення зобов»язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження
щодо його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов»язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків , висновок суду
першої інстанції про наявність
правових підстав для застосування до
спірних правовідносин положень статті
625 ЦК України є обґрунтованим.

Отже, позивач має право на стягнення 3%
річних від суми боргу, оскільки судом
встановлено, що відповідач прострочив
виконання основного зобов'язання - не
повернув позику у строк передбачений
договором. При цьому слід зазначити, що
при проведенні розрахунку 3% річних (а с.
15) позивачем допущено помилку, оскільки
229 3999,10 грн. помножено на З поділено на 100
та поділено 365 становить 18,85 грн. за 1
день прострочення, отже за 477 днів
прострочення підлягає стягненню сума у
розмірі 8 991,45 грн., а не у розмірі 8 993,70
грн.,

Крім того, слід зазначити, що позивач
просить стягнути з ОСОБА_3 проценти за
користування коштами та 3% річних. Такі
відсотки мають стягуватися разом, так
як мають різну право природу і не є
однорідними.

Проценти за користування, передбачені
ст. 1048 ЦК України, мають бути стягнуті з
дня укладання Договору - з 14.01.2009 р. по
день пред'явлення позову, але
враховуючи позовну давність - з 17.07.2010 р.
(рівно за 3 роки до пред'явлення позову).
Такі відсотки складають суму 52 564,05 грн.,
з урахуванням перерахунків суду першої
інстанції.

Передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних,
мають бути стягнуті в якості «штрафних
санкцій» з дня закінчення строку
повернення коштів - з 02.01.2011 р. Але,
враховуючи рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 02.02.2011 р.,
яким вже стягувались такі відсотки - з
28.03.2012 р., з дня відкриття виконавчого
провадження за виконанням такого
рішення. З % за весь час прострочення
складають 8 991,45 грн., з урахуванням
перерахунків районного суду.

Судова колегія визнає безпідставними
посилання апелянта, що ОСОБА_4 не має
права на отримання 3% річних та
процентів за користування грошовими
коштами, так як у нього відсутня
індивідуальна ліцензія на надання
доларів США у позику; позивач не має
права на отримання процентів, так як
договір є безпроцентним; ОСОБА_4 до
звернення до суду не направив жодної
вимоги щодо сплати процентів та 3%
річних та пропустив строк позовної
давності для пред»явлення неустойки.

Судова колегія знаходить, що пункт «г»
ч. 4 ст. 5 постанови Кабінету Міністрів
України «Про валютне регулювання» та
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ України «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають з
кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012
року, на які посилається відповідач не
можуть бути застосовані до даних
правовідносин.

Згідно до п. «г» ч. 4 ст. 5 вказаної
Постанови КМУ індивідуальна ліцензія
потрібна для використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу або як застави.

Законодавством чітко не визначено
поняття «засіб платежу». Але валюта як
засіб платежу може бути використана
лише у разі платежу за товари, виконані
роботи та надані послуги.

Повернення позичених коштів та
відсотків за користування ними не є
платежем, тому застосування
вищевказаної норми є безпідставним.

Крім того, вказана Постанова ВСУ,
регулює лише відносини щодо кредитних
правовідносин. Матеріали справи
свідчать та не заперечується
сторонами, що спірний договір був
укладений між фізичними особами, у
зв»язку з чим виникли правовідносини
позики, а не кредиту, тому вищевказане
рішення суду не може бути застосовано.

За таких обставин, є правильним
висновок суду першої інстанції, що
отримання індивідуальної ліценції НБУ,
відповідно до п. 4 Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю», для надання
доларів США у позику між фізичними
особами не передбачено.

Згідно до п. 1 Договору ОСОБА_3 позичив у
ОСОБА_4 гроші у сумі З0000
(тридцять тисяч) доларів США, які
зобов'язався повернути до 01.01.2011 р.
Зазначене свідчить, що сторони
самостійно визначили, що передані в
позику були саме гроші у розмірі 30 000
дол. США, а не речі визначені родовими
ознаками.

Ненаправлення вимог щодо сплати
відсотків за користування позикою не є
перешкодою для звернення до суду з
даними позовними вимогами. Діючим
законодавством взагалі не передбачено
пред»явлення боржникові будь-яких
вимог щодо повернення коштів та
відсотків за ними до звернення до суду.

Встановлена ст. 625 ЦК України
відповідальність за порушення
боржником грошових зобов'язань не є
неустойкою. Тому скорочені строки
позовної давності до 3% річних т а вимог
про стягнення відсотків за
користування грошима не
застосовуються.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України розмір
сплаченого судового збору позивачем
підлягає стягненню з відповідача
пропорційно до задоволених позовних
вимог.

За таких обставин судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
правильно застосував норми
матеріального права, обґрунтовано
задовольнив частково позовні вимоги
ОСОБА_4

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, надані сторонами докази.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або
скасування судового рішення судова
колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м Харкова від 07 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -
Судді-