22-ц/775/1547/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач
06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
суддів: Осипчук
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
22 вересня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т
а н о в и л а:

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з даним позовом
посилаючись на те, що з 1990 року по
жовтень 2011 року вони з відповідачем
перебували у зареєстрованому шлюбі, за
час якого ними було придбано
домоволодіння АДРЕСА_1 та автомобіль
ВАЗ-2105 державний номер НОМЕР_2, які були
оформлені на ім'я відповідача. Вважаючи
це майно спільною сумісною власністю,
позивач просила визнати за нею право
власності на ? частину будинку АДРЕСА_1
та стягнути з відповідача на її користь
грошову компенсацію вартості ? частини
автомобіля ВАЗ-2105 державний номер
НОМЕР_2.

В подальшому позивач ОСОБА_2 уточнила
позовні вимоги і просила стягнути на її
користь з відповідача грошову
компенсацію ринкової вартості ?
частини будинку АДРЕСА_1 до його
переобладнання.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся із
зустрічним позовом про поділ спільного
сумісного майна шляхом визнання за ним
права власності на 5/4000 частки або 10,12
кв.м. нежитлового приміщення АДРЕСА_2,
посилаючись на те, що за час шлюбу за
договором купівлі-продажу від 05
вересня 2001 року, на ім'я позивача та 3-ї
особи ОСОБА_4 в рівних частках було
придбано 5/1000 частини нежитлового
приміщення АДРЕСА_2.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
22 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ?
частини вартості автомобіля в розмірі
3707,98 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
5/4000 частки нежилого приміщення,
розташованого по АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить рішення суду змінити, ухвалити
нове рішення яким задовольнити її
вимоги в частині стягнення грошової
компенсації ринкової вартості ?
частини домоволодіння АДРЕСА_1 та
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3
про визнання за ним права власності на
5/4000 частини нежитлового приміщення
АДРЕСА_2.

В обґрунтування доводів скарги апелянт
посилалася на те, що фактично
позбавлена відповідачем права вимоги в
судовому порядку визнання права
власності на ? частину домоволодіння та
поділу його в натурі, оскільки будинку
в тому вигляді, в якому вони його
придбали у 1998 році, не існує. Після
припинення шлюбних відносин ОСОБА_3
було здійснено самовільне
переобладнання, що підтверджується
даними технічного паспорту, згідно
якого нежитлова прибудова літ.А1-1 і
гараж літ.Ж-1 є самовільно побудовані і
право власності не може бути
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав.

Висновки суду в частині нежитлового
приміщення АДРЕСА_2 не відповідають
фактичним обставинам справи. Вона не
вносила вклад до статутного фонду ТОВ
«Даяна» за рахунок спільного майна з
відповідачем, тому останній не має
право на поділ її частини нежитлового
приміщення АДРЕСА_2. При виході з ТОВ
«Даяна», вона та ОСОБА_4 на двох мали 25 %
статутного фонду і в рахунок виплати
належних часток товариство продало їм
нежитлове приміщення АДРЕСА_2 за 2300
грн., що і склало 25% від загальної
вартості майна ТОВ «Даяна».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи
апеляційної скарги, заперечення
відповідача ОСОБА_3, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині стягнення
грошової компенсації вартості ?
частини ВАЗ-2105, державний номер НОМЕР_2,
сторонами не оскаржується.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя
шляхом визнання за ним права власності
на 5/4000 частини нежитлового приміщення
АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем ОСОБА_2 не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що нежитлове
приміщення було придбане нею за
рахунок належної їй частки при виході
із ТОВ «Даяна».

В задоволені позову ОСОБА_2 про
стягнення грошової компенсації
вартості ? частини житлового будинку
суд відмовив з тих підстав, що такі
вимоги на захист права співвласником
заявлені передчасно.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися.

Згідно ст. 22 КпШС УРСР майно нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується
рівними правами на майно і в тому разі,
якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, відповідно до положень
ч.1 ст. 24 КпШС УРСР, є власністю кожного
з них.

Згідно ст.28 КпШС УРСР в разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди
про спосіб поділу спільного майна,
відповідно до ст. 28 КпШС УРСР, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного в спільному майні; про
присудження майна в натурі одному з
подружжя, з покладенням на нього
обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу.

Аналогічні положення щодо майнових
відносин подружжя містяться і в нормах
Сімейного кодексу України.

Так, згідно ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано ст.63
СК України, згідно з якою дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним
майном подружжя може відбуватися
шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, закріплено у ст. 69 СК
України. Поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, здійснюється шляхом
виділення його в натурі, а у разі
неподільності присуджується одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (ч.ч. 1,2 ст. 71 СК),
або реалізується через виплату
грошової чи матеріальної компенсації
вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК
України).

Як встановлено судом і підтверджується
матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі з 11
серпня 1990 року, який було розірвано на
підставі рішення Іллічівського
районного суду м. Маріуполя від 21
жовтня 2011 року.

За нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 15 серпня 1998 року на
ім'я відповідача ОСОБА_3 було придбано
житловий будинок АДРЕСА_1.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що сторони є
рівними співвласниками на спільне
сумісне майно, яке було придбано ними
за час шлюбу, зокрема, на житловий
будинок АДРЕСА_1. Розміри їх часток є
рівними, по ? частці кожному.

Відповідно до частини 3 ст. 10, частини 1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази з приводу того, що будинок є
неподільним, спільне володіння і
користування ним є неможливим, а
відповідач не виявив бажання набувати
право власності на весь будинок.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду, що
захист права позивача ОСОБА_2 як
співвласника домоволодіння шляхом
припинення в судовому порядку її права
власності в спільному майні з
одночасним стягненням з іншого
співвласника грошової компенсації є
передчасним.

Включення до складу домоволодіння
об'єктів самочинного будівництва не
позбавляє сторін можливості, після
вирішення питання у відповідних
органах щодо законності проведення
будівельних робіт та відповідності їх
встановленим нормам та правилам,
поділу будинку в натурі.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто.

З матеріалів справи вбачається, що під
час укладення договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення АДРЕСА_2 05
вересня 2001 року ТОВ «Даяна» в особі
директора Ліщун Л.І. надала нотаріально
посвідчену заяву (а.с. 34 зв.), якою
підтвердила факт надходження до каси
ТОВ «Даяна» від ОСОБА_2 та ОСОБА_4
грошових коштів в сумі 2300 грн., як
розрахунок за продані 5/1000 частини
нежитлового приміщення та відсутності
матеріальних претензій до останніх за
укладеним договором.

Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя від 20 грудня 2005 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
поділ сумісного майна та усунення
перешкод власнику у користуванні
майном, на яке позивач ОСОБА_2
посилається як на підтвердження своїх
заперечень, також встановлено, що
спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_2
було придбано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних
частках за договором купівлі-продажу.

Позивачем ОСОБА_2 не було доведено
належними та допустимими доказами, як
це передбачено ст. 60 ЦПК України, факту
придбання нежитлового приміщення за
рахунок належної їй частки при виході
із ТОВ «Даяна».

Тому суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що нежитлове
приміщення було придбано за рахунок
спільних сумісних коштів подружжя, у
зв'язку з чим задовольнив позов ОСОБА_3
про визнання за ним права власності на
частину цього приміщення.

При встановленні зазначених фактів і
ухваленні рішення судом не було
порушено норм процесуального права та
правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

З огляду на наведене колегія суддів
вважає, що рішення суду відповідає
фактичним обставинам справи та вимогам
закону, підстав для його скасування не
вбачає, тому рішення суду підлягає
залишенню без зміни, у зв'язку з чим
апеляційна скарга позивача є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
22 вересня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: