АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у1-й інстанції - Камбулов
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Вербової
І.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Мікітчак
А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 03 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_3
звернулася з позовом до свого сина
ОСОБА_4, в якому просила стягнути з
відповідача грошові кошти в сумі 250.000
грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
послалась на те, що зазначені кошти
були передані нею своєму сину
відповідачу ОСОБА_4 в позику для
придбання квартири, в підтвердження
чого відповідачем надано розписку про
отримання грошових коштів. Відповідно
до змісту зазначеної розписки, у
випадку не придбання квартири ОСОБА_4
зобов'язувався повернути позивачці
250.000 грн. за першою її вимогою, але не
пізніше 01.01.2011 року. Оскільки
відповідач продав квартиру після її
придбання, що на думку позивачки
суперечить зобов'язанням, взятим на
себе її сином згідно розписки, остання
звернулася до суду з даним позовом
/а.с.3/.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 03 березня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено з
підстав недоведеності існування між
сторонами боргових зобов'язань позики
в розумінні ст. 1046 ЦК України.

ОСОБА_2, яка не брала участі у справі,
вважаючи, що суд вирішив питання про її
права та обов'язки, оскаржила судове
рішення до апеляційної інстанції, та
просила виключити з мотивувальної
частини рішення посилання суду на факт
передачі ОСОБА_3 250.000 грн. ОСОБА_4,
зокрема, факт передачі зазначених
коштів в дар.

Послалася на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначила, що суд першої
інстанції в порушення ст. 719 ЦК України
встановив факт дарування грошових
коштів позивачкою відповідачу, в той
час як договір дарування на суму 250.000
грн. мав укладатися в письмовій формі з
його нотаріальним посвідченням. Крім
того, зазначала, що даний позов був
поданий лише з метою встановлення
окремих фактів для подальшого їх
використання ОСОБА_4 при вирішенні
спору про поділ спільного майна
подружжя, що перебуває на розгляді в
Деснянському районному суді м. Києва.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія приходить до висновку
про те, що апеляційну скаргу належить
відхилити, а рішення залишити без змін
з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що між нею та
відповідачем ОСОБА_4 відсутні
правовідносини позики, а відносини, що
склались між сторонами мають ознаки
договору дарування, у зв»язку з чим суд
дійшов висновку про безпідставність
вимог позивачки про повернення
грошових коштів, переданих в дар
відповідачу.

Варто зазначити, що сторони у
справі визнають факт передачі грошових
коштів та ведуть спір лише стосовно
характеру правовідносин, що склалися, в
той час як факт передачі грошових
коштів від матері до сина оспорює
скаржник ОСОБА_2, яка не була залучена
до розгляду справи судом першої
інстанції, вважаючи що при ухваленні
оскаржуваного рішення було вирішено
питання щодо її прав та обов'язків.

До предмету позовних вимог не входила
вимога про визнання недійсним договору
позики чи дарування, у зв»язку з чим
суд першої інстанції вирішував лише
питання обґрунтованості позовних
вимог в частині стягнення переданих
коштів у сумі 250.000 грн., факт передачі
яких позивачкою та відповідачем не
заперечувався.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню

У зв»язку з чим, суд не бере до уваги
доводи скаржниці в тій частині, що,
оскільки договір дарування є недійсним
чи нікчемним, в силу вимог ч. 1 ст. 717, ч.5
ст.719 ЦК України, тому на її думку
спірні кошти не передавались
позивачкою відповідачу.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів не можуть
бути задоволенні з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України,
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Проте, сама по собі розписка, на
яку посилається позивачка не є
договором позики, оскільки не містить
всіх його істотних умов, та не
підтверджує наявність між сторонами
правовідносин, що регулюються Главою 71
ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК
України, доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з апеляційної скарги,
скаржниця ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі з 27
листопада 1999 року по 25 вересня 2008 року і
на цей час у провадженні суду перебуває
справа про поділ між ними спільного
майна подружжя /а.с. 49-50/.

У зв»язку з цим, скаржниця вважає, що
зазначений судом у мотивувальній
частині рішення факт передачі спірних
коштів у сумі 250.000 грн. може вплинути на
її права при поділі спільного
сумісного майна між нею та ОСОБА_4.

Як з»ясовано судом вище, один лише
факт нікчемності правочину не може
свідчити про відсутність факту
передачі коштів за цим нікчемним
правочином, а тому, відхиляючи
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що скаржниця не навела суду
належних доказів того, що позивачка
ОСОБА_3 не передавала ОСОБА_4 грошових
коштів у сумі 250.000 грн. на придбання
квартири.

Крім того, посилання в апеляційній
скарзі на те, що указане рішення може
мати преюдиційне значення для
вирішення спору при поділі спільного
майна подружжя між скаржницею та
ОСОБА_4, є помилковим.

Так, про передачу ОСОБА_3 своєму сину
ОСОБА_4 коштів у сумі 250.000 грн. у рішенні
Оболонського районного суду м.Києва
від 3.03.2014 року йдеться у мотивувальній
частині цього рішення, а преюдиційне
значення можуть мати лише ті факти,
щодо наявності або відсутності яких
виник спір і які зазначені у
резолютивній частині рішення.

В даному ж випадку, у резолютивній
частині рішення відсутні посилання на
передачу цих коштів.

Крім того, дане рішення не буде
мати преюдиційного значення для спору
щодо поділу спільного майна подружжя
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскільки в силу ч.3
ст.61 ЦПК України преюдиційне значення
може мати лише судове рішення, в якому
брали участь ті самі особи, або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги ОСОБА_2, оскільки рішенням
Оболонського районного суду м.Києва
від 3.03.2014 року не порушуються будь-яким
чином права скаржниці.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 03 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: