Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати
в цивільних справах

апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар
О.В.

суддів - Готри Т.Ю.,
Кеміня М.П.

при секретарі -
Чейпеш С.І.

з участю - ОСОБА_1, представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Іршавського
районного суду від 08 жовтня 2014 року
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
третя особа: Малораковецька сільська
рада Іршавського району, про усунення
перешкод у користуванні спільним
заїздом, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа:
Малораковецька сільська рада
Іршавського району, в якому,
посилаючись на те, що він є власником
житлового будинку АДРЕСА_2, до якого
веде спільний з відповідачем заїзд, на
підставі ст.391 ЦК України, ст.ст. 103, 152 ЗК
України, просив:

-зобов'язати відповідача усунути
перешкоди в користуванні заїздом
спільного користування шляхом
демонтажу металевих воріт,
встановлених на заїзді між
домоволодіннями АДРЕСА_1 та не чинити
йому перешкод у користуванні заїздом;

-стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Іршавського районного суду
від 08 жовтня 2014 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в
користуванні заїздом спільного
користування шляхом демонтажу
металевих воріт, встановлених на
заїзді між будинковолодіннями АДРЕСА_1,
та не чинити перешкод у користуванні
заїздом.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Зазначає, що позивач не довів порушення
своїх прав на користування спільним
заїздом його діями.

Крім того, позивач має прямий вхід з
АДРЕСА_1 до свого господарства.

Розглянувши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи,
апеляційний суд визнав, що скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що за усним
зверненням ОСОБА_1 була створена
тимчасова комісія, яка, розглянувши
питання про встановлення в'їзних воріт
на дорозі загального користування,
вирішила дозволити ОСОБА_1 та ОСОБА_5
спільно встановити в'їзні ворота за
погодженням та домовленістю; спільно
проводити поточний ремонт дороги та
утримувати її в належному стані.

Протокол тимчасової комісії був
затверджений рішенням Малораковецької
сільської ради від 28 лютого 2013 року № 12
(а.с. 8).

30 травня 2014 року ДІМ Іршавського РВ
УМВС України в Закарпатській області
був складений висновок на підставі
зібраних матеріалів за фактом
звернення ОСОБА_7, 1989 року народження,
мешканця АДРЕСА_2 із заявою, в якій
зазначено, що його сусід ОСОБА_1 чинить
йому перешкоди у користуванні спільним
заїздом, а саме: зачинив перед ним на
навісний замок встановлені за спільною
домовленістю між ними ворота коли він
намагався завести сіно до свого
господарства. На його прохання
відчинити ворота ОСОБА_1 не
відреагував.

Опитана по даному факту ОСОБА_8
повідомила, що неприязні стосунки між
сусідами склалися у 2013 році, після
встановлення в'їзних воріт, гроші за
які ОСОБА_5 так і не повернув. ОСОБА_1
закрив ворота та не дав ОСОБА_7 завести
сіно, оскільки останній не дозволив
провести інтернет через свою земельну
ділянку (а.с. 10).

Рішенням Малораковецької сільської
ради від 31 жовтня 2013 року № 64, ОСОБА_1
було відмовлено у наданні дозволу у
виготовленні проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (дороги) у
приватну власність, яка веде до його
житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки ця
дорога належить до земель загального
користування (а.с. 35).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки після встановлення
воріт відповідач постійно чинить
позивачу перешкоди у вільному
користуванні спільним заїздом та
доступі до земельної ділянки, позивач
на підставі ст.391 ЦК України та ст.152 ЗК
України має право вимагати усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні своїм майном. Спільний
заїзд є дорогою загального
користування, тому відповідач повинен
усунути порушення прав інших осіб
шляхом демонтажу металевих воріт.

Проте з таким висновком погодитися не
можна з наступних підстав.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків (ч.2
ст.152 ЗК України).

Статтею 83 ЗК України передбачено, що
землі, які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:
усі землі в межах населених пунктів,
крім земельних ділянок приватної та
державної власності; земельні ділянки,
на яких розташовані будівлі, споруди,
інші об'єкти нерухомого майна
комунальної власності незалежно від
місця їх розташування.

Розпорядження землями
територіальних громад та вирішення
земельних спорів належить до
повноважень сільських, селищних,
міських рад (ст.12 ЗК України).

Як вбачається з матеріалів справи
Малораковецька сільська рада, яка є
власником дороги спільного
користування, вирішивши спір між
сторонами, дозволила їм встановити
ворота на дорозі, яка є спільним
заїздом до їхніх господарств та
належить до земель загального
користування с.М.Раковець. Заначене
рішення Малораковецької сільської
ради від 28 лютого 2013 року № 12 не
скасоване, позивачем у судовому
порядку не оспорювалось і є чинним.

За таких обставин висновок суду про
необхідність зобов'язати ОСОБА_1
усунути перешкоди в користуванні
заїздом спільного користування шляхом
демонтажу металевих воріт,
встановлених на заїзді між
будинковолодіннями АДРЕСА_1, та не
чинити перешкод у користуванні заїздом
є необґрунтованим.

ОСОБА_5 є власником лише житлового
будинку з надвірними спорудами, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2, на
підставі свідоцтва про право власності
від 26 березня 1997 року № 07 виданого
Малораковецькою сільською радою (а.с. 4).

Та обставина, що відповідач постійно
перешкоджав позивачу користуватися
спільним заїздом, останнім не доведена,
оскільки, як вбачається з висновку, з
заявою до Іршавського РВ УМВС України
про створення йому перешкод у
користуванні спільним заїздом
звертався не позивач, а ОСОБА_7 Докази
про те, що відповідач чинить перешкоди
у користуванні заїздом саме позивачу у
матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права є підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1
за подання апеляційної скарги було
сплачено 121,80 грн., які підлягають
стягненню з позивача.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від
08 жовтня 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про
зобов'язання відповідача усунути
перешкоди в користуванні заїздом
спільного користування шляхом
демонтажу металевих воріт,
встановлених на заїзді між
домоволодіннями АДРЕСА_1 та не чинити
йому перешкоди у користуванні заїздом -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (мешканця АДРЕСА_2) на
користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) судовий збір в
розмірі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В.
Готра Т.Ю.