Справа №
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області в складі судді Шатілової Л.Г,
при секретарі Марчук К.І., з участю
представника позивача - адвоката
ОСОБА_1, представника відповідачів -
ОСОБА_2,розглянувши у відкритому
судовому засідання в м. Маріуполя
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа:
Орган опіки та піклування Жовтневої
райдержадміністрації Маріупольської
міської ради, про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженням майна
та визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим будинком
та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2014 року позивач
звернувся до суду з позовною заявою,
яку в подальшому уточнив, до
відповідачів, третя особа Орган опіки
та піклування Жовтневої
райдержадміністрації Маріупольської
міської ради, про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженням майна
та визнання такими, що втратили право
користування житловим будинком та
виселення. В обґрунтування своїх
позовних вимог зазначив, що він є
власником будинку № 41 по
вул.Безименній в м. Маріуполі на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті свого
батька. Відповідачі є його-сином,
невісткою та неповнолітньою онукою.
Невістка та онука зареєстровані у
будинку з його згоди, син у будинку не
зареєстрований, а зареєстрований за
адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, кв.№14, але усі
утрьох проживають у спірному будинку.
Між ними склалися неприязні стосунки,
син та його сім’я не пускають його у
будинок, перешкоджають користуватися
ним, він не має можливості
розпорядитися будинком – продати його,
відповідачі не віддають йому домову
книгу, квитанції про сплату
комунальних платежів. Він двічі
звертався у міліцію з приводу
перешкоди користування будинком.
Відповідачі поводяться як власники
будинку та вимагають, щоб будинок, який
він будує належав онуці. Сам він
проживає за іншою адресою-
м.Маріуполуь, вул.Головіна, б. 30, який
він добудовує. У зв’язку із
відсутністю коштів він не може
добувати дім, тому бажає повернутися до
спірного будинку, але відповідачі
перешкоджають йому повертатися у
спірний будинок. Відповідачі
самостійно без його згоди виконали
ремонтні роботи у будинку, замінили
вікна на пластикові. У добровільному
порядку відповідачі не припиняють свою
реєстрацію у будинку, позивач має намір
продати будинок із-за важкого
матеріального стану, але реєстрація та
проживання відповідачів перешкоджає
йому, як власнику буднику
розпорядитися своїм майном. Просить
визнати відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням у спірному будинку та
виселити без надання іншого житлового
приміщення.

Позивач та його представник
ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримали
позовні вимоги, наполягали на
задоволенні позову, надали пояснення
аналогічні, викладеним у позовній
заяві та зазначили, що позивач з
відповідачами не підтримують сімейних
стосунків, у зв’язку з чим сумісне
проживання у будинку неможливе та
позивач, як власник майна позбавлений
права користуватися та розпоряджатися
своїм майном на свій розсуд.

Відповідачі, які також діють і
інтересах неповнолітньої дитини та
представник відповідача ОСОБА_2
позивні вимоги не визнали,
відповідачка ОСОБА_4 надала суду заяву
про розгляд справи за її відсутність.
зазначили, що проживають у будинку на
законних підставах, відповідачка та
неповнолітня дитина зареєстровані у
будинку за згодою власника. У період
проживання зробили у будинку ремонт.
Згодні звільнити будинок лише у разі
повернення коштів за ремонтні роботи.
Іншого житла не мають. Громадський
порядок не порушують, право власності
позивача, який є батьком відповідача,
також не порушують. Просять у
задоволені позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи: орган опіки
та піклування Жовтневої районної
адміністрації Маріупольської міської
ради в судове засідання не з’явився,
надав суду заяву про розгляд справи у
його відсутність та з урахуванням прав
та законних інтересів дитини.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_7,ОСОБА_8,ОСОБА_9 надали пояснення,
що їм лише зі слів позивача відомо, що
відповідачі перешкоджають йому
користуватися будинком, не пускають
його у двір. Позивач розповідав їм про
це, коли вони його бачили біля калитки
у будинок.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Судом встановлено, що позивач є
власником будинку № 41 по вул.
Безименній в м. Маріуполі на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 07.11.2012 року після смерті
свого батька. ( а.с.6,7).

Відповідно до технічного паспорта на
житловий будинок № 41 по вул. Безименній
в м. Маріуполі власником будинку
зазначено позивача ОСОБА_3, загальна
площа будинку складає 84,7 кв.м., житлова
41 кв.м. ( а.с. 9-13).

Довідкою від 23.05.2014 року, виданою
Жовтневим РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС
України в Донецькій області
підтверджено реєстрацію позивача у
спірному будинку з 10.06.1986 року по
теперішній час ( а.с.14,18).

Згідно довідки КСМ «Сонячний» від
21.05.2014 року у будинку № 41 по вул.
Безименній в м. Маріуполі
зареєстровані позивач, як власник
будинку, відповідачка ОСОБА_4 як
невістка, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, як онука
та проживає відповідач ОСОБА_5 без
реєстрації ( а.с.16).

На підставі відповідей Жовтневого РВ
ММУ ГУ МВС України в Донецькій області
від 22.04.2014 та 19.05.2014 років позивач
звертався до органів міліції з питання,
що відповідачі не впускають його до
спірного будинку, за результатами
перевірки кримінальних правопорушень
не виявлено та рекомендовано
звернутися до суду у приватному
порядку ( а.с.48,49).

Згідно свідоцтва про народження
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, її батьками є
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ( а.с. 58).

Відповідно до свідоцтва про шлюб
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
17.12.2011 року (а.с.59).

За договором на користування
електричною енергією у спірному
будинку споживачем зазначено ОСОБА_4
(а.с.60).

Згідно свідоцтва про шлюб позивач
ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому
шлюбі з 04.06.2014 року з ОСОБА_7 (а.с.59) та
відповідно до свідоцтва про народження
дружина позивача є матір’ю
неповнолітньої ОСОБА_10 ,ІНФОРМАЦІЯ_4.
(а.с. 77).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Та
відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вимогами ст. 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

У своїх позовних вимогах позивач
посилається на норми ст. ст. 316, 317, 319, 321,
328 ЦК України, які передбачають поняття,
зміст, виникнення та непорушність
права власності, як підставу для
визнання відповідачів такими, що
втратили право користуватися житловим
приміщенням у спірному будинку та на
вимоги ст. 116 ЖК УРСР як на підставу для
виселення відповідачів зі спірного
будинку. Частиною 1 ст.116 ЖК УРСР
передбачено, що якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.
Крім того позивач посилається у своєму
позові на вимоги ст.. 405 ЦК України, яка
передбачає, що член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом лише за умови відсутності
члена сім'ї без поважних причин понад
один рік.

Вимогами ст. 156 ЖК УРСР
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку, які проживають разом з
ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку член його
сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім'ї власника будинку
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку. Спори між власником та
членами його сім'ї про розмір участі в
витратах вирішуються в судовому
порядку. До членів сім'ї власника
будинку належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу, а саме дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 168 ЖК
УРСР договір найму жилого приміщення,
укладений на невизначений строк, може
бути розірвано за вимогою наймодавця,
якщо жиле

приміщення, займане наймачем,
необхідне для проживання йому та
членам його сім'ї. У цьому випадку
власник будинку (квартири) повинен
попередити наймача про наступне
розірвання договору за три місяці.

Договір найму жилого
приміщення, укладений як на
визначений так і на невизначений
строк, може бути розірвано за
вимогою наймодавця, якщо наймач або
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі чи одному будинку, а також у
разі систематичного невнесення
наймачем квартирної плати і плати за
комунальні послуги. Та згідно ст. 169 ЖК
УРСР у разі припинення договору найму
жилого приміщення в будинку (квартирі),
що належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення – підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985р. "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" вказано, що
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які
вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони

в даному жилому приміщенні, чи було
це приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з
наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що
проживають з ним, певний порядок
користування жилим приміщенням. При
цьому, як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.15 постанови від 1
листопада 1996 р. N 9 ( v0009700-96 ) "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Однак відсутність
письмової згоди членів сім'ї наймача
на вселення сама по собі не свідчить
про те, що особи, які вселилися, не
набули права користування жилим
приміщенням, якщо за обставинами
справи безспірно встановлено, що вони
висловлювали таку згоду.

Проаналізувавши наведені
норми законодавства, судову практику,
обставини справи, надані суду докази,
суд приходить до висновку, що відсутні
підстави для визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням у спірному
будинку та виселенню їх з буднику.

Судом встановлено та це не
спростовано сторонами, що сім’я
відповідачів вселилася у будинок з
дозволу позивача. З письмової згоди
позивача у будинку були зареєстровані
відповідачка ОСОБА_4 та неповнолітня
дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, як невістка
та онука відповідно, тобто як члени
сім’ї власника будинку.

Жодного доказу, що
відповідачами систематично руйнується
чи псується жиле приміщення, або воно
використовується не за
призначенням, або систематично
порушуються правила співжиття, що
робить неможливим для інших проживання
з ними в одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, суду не
надано. Навпаки судом встановлено, що
відповідачами було виконано у будинку
ремонтні роботи, відповідачі слідкують
за придатним для проживання станом
будинку, сплачують комунальні послуги,
що не заперечує позивач. Погіршення
сімейних стосунків між сторонами по
справі не є підставою для визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
їх виселенням. Позивачем не надано
доказів порушення його права власності
щодо спірного будинку з боку
відповідачів способами, передбаченими
законодавством.

Суд критично оцінює
показання свідків, щодо перешкод з боку
відповідачів у користуванні будинком
позивачеві, оскільки усі свідки надали
пояснення, що такі обставини їм відомі
лише зі слів позивача, самі свідки не
були очевидцями будь-яких подій або
відносин між сторонами, які б
підтверджували ці обставини.

З відповідей органів МВС на
звернення позивача вбачається, що
будь-яких кримінальних правопорушень з
боку відповідачів не встановлено.

Таким чином суд приходить до
висновку, що відсутні підстави,
передбачені діючим законодавством, на
які посилається позивач, для
задоволення його позивних вимог.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 11, 60, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 158, 159 ЖК
України, ст.ст. 316, 317, 319, 391, 405 ЦК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом 10 днів з дня
проголошення до Апеляційного суду
Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя.

Суддя

Л.Г.Шатілова