24 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Горелкіної Н.А., Журавель В.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Національний Банк України, державний нотаріус Володимирецької Державної нотаріальної контори Рівненської області Оксенюк Алла Антонівна, про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки та виключення запису про заборону відчуження,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від
8 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від
22 серпня 2014 року,
в с т а н о в и л а:
У травні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: Національний Банк України, державний нотаріус Володимирецької Державної нотаріальної контори Рівненської області Оксенюк А.А., про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки та виключення запису про заборону відчуження.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 17 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» (далі - ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та
ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 0708/32. В забезпечення кредитного договору між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 17 серпня 2007 року, був укладений договір іпотеки № 0708/32/1/2, за яким
ОСОБА_5 виступив майновим поручителем ОСОБА_4 за зобов'язаннями останньої перед ЗАТ «ПриватБанк» та передав в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_4 в іпотеку ЗАТ «Приватбанк» наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 91,3 кв. м; прибудову площею 30,7 кв. м; вхідні східці площею 6,4 кв. м; хлів-прибудова площею 216,9 кв. м; гараж площею 38,3 кв. м; колодязь; огорожі; ворота; намощення що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначали, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що суперечать чинному законодавству України. Тому позивачі просили визнати недійсними угоди, договору іпотеки та виключити запис про заборону відчуження.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від

8 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: Національний Банк України, державний нотаріус Володимирецької Державної нотаріальної контори Рівненської області Оксенюк А.А., про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки та виключення запису про заборону відчуження відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня

2014 року рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 8 липня 2014 року скасовано в частині відмови за пропуском позовної давності ОСОБА_4, ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: Національний банк України, державний нотаріус Володимирецької районної державної нотаріальної контори Оксенюк А.А., про визнання недійсним договору іпотеки і виключення з державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про державну реєстрацію іпотеки і заборони відчуження нерухомого майна, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4, ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 -

ОСОБА_8 просить скасувати рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 8 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачами не доведено позовні вимоги щодо недійсності кредитного договору. Позовні вимоги в частині оспорення договору іпотеки та виключення запису про реєстрацію іпотеки і заборони відчуження нерухомого майна з державного реєстру іпотеки та єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, вирішуючи справу в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами пропущено строк позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки та виключення з державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про державну реєстрацію іпотеки і заборони відчуження нерухомого майна за пропуском строку позовної давності, та ухвалюючи в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог за необгрунтованістю, суд апеляційної інстанції виходив із того, що правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого субʼєктивного права, а в разі відсутності такого права або якщо воно ніким не порушене, позовні вимоги не підлягають задоволенню не з причин пропуску строку позовної давності, а по суті заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Україн підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З розʼяснень викладени в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до абз. 2 п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня

2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року

№ 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Таким чином, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції, повно і правильно зʼясувавши обставини справи та застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачі не надали будь-яких обʼєктивних та переконливих доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від

8 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від

22 серпня 2014 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від

8 липня 2014 року в незміненій його частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року, в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Національний Банк України, державний нотаріус Володимирецької Державної нотаріальної контори Рівненської області Оксенюк Алла Антонівна, про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки та виключення запису про заборону відчуження залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Н.А. Горелкіна В.І. Журавель