Справа № 377/1345/13 Головуючий у І
інстанції Теремецька Н.Ф.Провадження №
22-ц/780/52/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 45
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Славутицького міського суду Київської
області від 02 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання права власності на
частку у праві спільної сумісної
власності на квартиру,-

ВСТАНОВИЛА:

05 листопада 2013 року до суду з
позовом до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1, в
якому просив визнати за ким право
власності на 1/2 частку квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за
ОСОБА_2 визнати право власності на 1/6
частку вказаної квартири, за ОСОБА_3
визнати право власності на І/3 частку
цієї квартири.

Позовні вимоги
обґрунтовувались тим, що згідно
свідоцтва про право власності на житло
від 16 грудня 1996 року, виданого ВП
«Чорнобильська АЕС» , сторонам та
третій особі на праві спільної
сумісної власності належить квартира
за адресою: АДРЕСА_1. Враховуючи, що
ОСОБА_1, позивач несе витрати по
утриманню вищезазначеної квартири та
витрати по оплаті комунальних послуг, а
також за свої власні кошти замінив
вікно у кімнаті площею 11,5 кв.м., замінив
дверні блоки, зробив ремонт у
вбиральні, то вважає, що згідно ч.3 ст. 372
ЦК України є підстави для зменшення
частки у спільній сумісній власності
на зазначену квартиру відповідачки
ОСОБА_2 з 1/3 до 1/6 частки квартири з
одночасним збільшенням його частки як
співвласника квартири з 1/3 до 1/2 частки
квартири, а у власності ОСОБА_3 залишити
1/3 частку квартири.

Рішенням Славутицького міського
суду Київської області від 02 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, апелянт подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, ухваленого з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
приймали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи, в
порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 позивач, та
ОСОБА_2, відповідачка, перебували у
шлюбі, зареєстрованому 01
лютого 1992 року відділом запису актів
громадянського стану Славутицького
міськвиконкому Київської області
актовий запис №21, який було розірвано
згідно рішення Славутицького міського
суду Київської області 22 серпня 2013
року у справі № 377/955/13-ц, що набрало
законної сили 02 вересня 2013 року.

За час перебування у шлюбі у сторін
народився син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа у справі.

Згідно свідоцтва про право
власності на житло від 16 грудня 1996 року,
виданого ВП «Чорнобильська АЕС», копія
якого долучена до справи, квартира,
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
належить на праві спільної сумісної
власності громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3. Квартира приватизована згідно
із Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду»,
зареєстровано у бюро технічної
інвентаризації агентства з розвитку
бізнесу м.Славутича Київської області
від 25.02 1997 року.

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
внесено запис про право власності №
2811584 від 07.10.2013 року, форма власності:
приватна, вид спільної власності:
спільна сумісна, власники : ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Як встановлено судом першої
інстанції, спірна квартира при
приватизації була передана сторонам та
третій особі у спільну сумісну
власність і належать позивачу;
відповідачці і третій особі - на праві
спільної сумісної власності, оскільки
їх частки у праві спільної сумісної
власності не були виділені.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України,
спільна власність двох або більше осіб
без зазначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Така форма власності не може
бути з визначеною часткою одного із
власників. Згідно ч.1 ст.372 ЦК України,
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними.

Як зазначено у ч.2 цієї статті у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

За правилами ч. 3 ст. 372 ЦК України, за
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Як вбачається з пояснень позивача,
домовленості між сторонами щодо
розміру часток кожного з них в праві
спільної сумісної власності не було.

Посилання позивача на оплату ним
витрат по утриманню спірної квартири,
сплату житлово-комунальних послуг,
заміна вікна у кімнаті, заміні двох
дверних блоків, ремонт у вбиральні,
заміна лампочки, ремонт крану, труби,
сантехніки за власний рахунок як на
обставини, що мають істотне значення, з
урахуванням яких може бути збільшена
або зменшена частка співвласника у
приватизованій квартирі, що є об'єктом
спільної сумісної власності, суд
першої інстанції вважав
необгрунтованими та такими, що не
впливають на визначення розміру часток
у праві, спільної сумісне і власності,
тому до увага судом не приймаються.

Згідно п.5 Постанови Пленуму
Верхового Суду України № 20 від 22.12.1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» частка учасника спільної
сумісної власності визначається при
поділі майка, виділі частки з спільного
майна, зверненні стягнення не майно
учасника спільної власності за його
боргами, відкритті після нього
спадщини.

Відповідно до принципу
диспозитивності, зазначеного у ст. 11
ЩІК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненнями
фізичних чи юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та осіб, які беруть
участь у справі.

Враховуючи, що право власності
позивача на 1/3 частину спільної для
позивача та відповідача і третьої
особи квартири юридично зафіксовано у
правовстановлюючому документі -
свідоцтві про право власності на житло
від 16.12.1996 року, то суд першої інстанції
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову в
частині визнання права власності за
позивачем на 1/2 частку спірної
квартири. З урахуванням наведенного, не
вбачається підстав і для визнання
права власності за відповідачкою на 1/6
частку квартири. Відсутні правові
підстави для визнання права власності
на 1/3 частку квартири за третьою
особою, крім того, як встановлено його
право власності на зазначену частку
квартиру ніким не оспорюється та не
порушується.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням, апелянт подав апеляційну
скаргу.

Намагаючись спростувати
висновки суду, апелянт зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим та таким, що порушує
норми матеріального та процесуального
права.

Так, апелянт вважає, що
підставою для скасування рішення суду
є невідповідність висновків суду
обставинам справи, а саме: судом першої
інстанції безпідставно було
відмовлено в задоволенні клопотання
про приєднання доказів до справи, які є
підставою для застосування ст. 372 ЦК
України, а тому висновки суду щодо
безпідставності задоволення позову є
такими, що не відповідають вимогам
діючого законодавства.

Натомість, колегія суддів, не
вважає зазначені обставини
апеляційної скарги поважними та таким,
що підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Так, переглядаючи матеріали
справи та вислухавши доводи сторін,
колегія суддів встановила, що надані
позивачем-апелянтом докази по справі є
не обґрунтованими та не доведеними та
такими, які не можуть бути підставою
для задоволення позовних вимог, так як
підтвердження того, що саме апелянт
здійснював витрати на утримання
спірного житла вони не мають.

Отже, як суд першої інстанції
відмовив в приєднанні та залученні
доказів по справі, так і суд
апеляційної інстанції відмовляє в їх
приєднанні за безпідставністю, а отже
вважати доводи апелянта про порушення
судом норм чинного законодавства є
недоведеним.

Таким чином, доказів або
обставин, які б могли призвести до
скасування рішення суду, колегія
суддів не встановила.

Рішення суду обґрунтоване та
ухвалене у відповідності з вимогами
чинного законодавства.

Апеляційна скарга не
доведена та не обгрунтована,
задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Славутицького міського
суду Київської області від 02 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції

Головуючий

Судді