Номер провадження: 22-ц/785/6719/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Ващенко Л.Г.,

Колеснікова Г.Я.,

при секретарі -
Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання квартири особистою приватною
власністю, визнання договору довічного
утримання укладеним, визнання права
власності на нерухоме майно,
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за
участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
встановлення нікчемності договору
довічного утримання за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 5 травня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 24 червня 2011
року до суду з вищеназваним позовом до
чоловіка ОСОБА_7 ОСОБА_8, вказав, що з 1998
року проживав у житлі ОСОБА_7 в будинку
АДРЕСА_2, а потім з 2006 року в квартирі
АДРЕСА_1, в ході проживання між ним та
ОСОБА_7 склалися фактично родинні
стосунки. У 2009 році ОСОБА_7 захворіла,
через відмову родичів почав
здійснювати за хворою догляд та
утримувати останню. Позивач зазначив,
що 11 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_7
було укладено договір довічного
утримання, за яким йому ОСОБА_7
передавалась у власність квартира
АДРЕСА_1, за що він зобов'язався довічно
її утримувати. Договір довічного
утримання нотаріально не посвідчено,
оформлено у простій письмовій формі. У
березні 2011 року ОСОБА_7 виявила бажання
скласти заповіт на його ім'я, було
зібрано необхідні документи, запрошено
нотаріуса до медичного закладу, однак
заповіт нотаріально не посвідчено в
силу смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7
Посилаючись на вказані обставини,
домовленість щодо усіх істотних умов
договору довічного утримання,
виконання обов'язків щодо утримання,
ОСОБА_3 просив визнати договір від 11
лютого 2011 року довічного утримання між
ОСОБА_7 та ним укладеним, визнати за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1
а.с.3-5).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 10 листопада 2011 року,
постановленою без виходу до нарадчої
кімнати, до участі в справі залучено
ОСОБА_4, на користь якої 10 липня 2007 року
нотаріально посвідчено заповіт ОСОБА_7
(т.1 а.с.83-84).

5 грудня 2011 року ОСОБА_4 як третя особа,
звернувшись до суду із самостійними
вимогами на предмет спору, просила
визнати укладений 11 лютого 2011 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договір довічного
утримання недійсним в силу відсутності
нотаріального посвідчення правочину
(т.1 а.с.87-88).

Позивач ОСОБА_3 самостійні вимоги
третьої особи ОСОБА_4 не визнав.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року відповідач ОСОБА_8
помер. З заявою про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_8 звернулися діти
померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.188-190).

В ході розгляду справи ОСОБА_3,
остаточно уточнивши вимоги та
звернувши такі до ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_5, просив визнати квартиру
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю
ОСОБА_7; визнати договір від 11 лютого 2011
року довічного утримання між ОСОБА_7 та
ним укладеним, визнати за ним на
підставі договору довічного утримання
право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1
а.с.159-162, т.2 а.с.2-7).

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5
вимоги ОСОБА_3 не визнали (т.2 а.с.23-24).

Відповідач ОСОБА_4, звернувшись 9 квітня
2014 року до суду із зустрічним позовом,
просила встановити нікчемність
договору довічного утримання від 11
лютого 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (т.2
а.с.25-26).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 9 квітня 2014 року позов ОСОБА_4
як третьої особи залишено без розгляду
(т.2 а.с.35).

Позивач ОСОБА_3 вимоги зустрічного
позову ОСОБА_4 не визнав.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 5 травня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_7;
визнано укладеним 11 лютого 2011 року
договір довічного утримання між ОСОБА_7
та ОСОБА_3; визнано право власності
ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено (т.2 а.с.65-67).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
первісного позову та про задоволення
зустрічного позову.

Неправильність рішення суду апелянт
мотивувала порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду,
заслухавши пояснення, дослідивши
докази, колегія суддів дійшла висновку
про задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що квартира
АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_7,
оскільки така придбана після продажу
належного ОСОБА_7 на праві особистої
приватної власності будинку і чоловік
ОСОБА_8 це визнав. Вказавши, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 11 лютого 2011 року уклали у
простій письмовій формі договір
довічного утримання та підписали
такий, проте нотаріально не посвідчили
через хворобу та смерть ОСОБА_7, суд
дійшов висновку про дійсність договору
в силу частини 2 статті 220 ЦК України та
зазначив в резолютивній частині про
визнання договору укладеним, визнання
права власності ОСОБА_3 на квартиру та
про відмову ОСОБА_4 в задоволенні вимог
про встановлення нікчемності договору
довічного утримання.

Висновки суду не відповідають
обставинам справи, вказують на
неправильне застосування норм
матеріального права, що згідно п.п.3,4 ч.1
ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення по суті вимог.

Колегія суддів вважає встановленими
такі факти та відповідні ним
правовідносини.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1993
року (актовий запис про шлюб № 259 від 12
березня 1993 року в Книзі записів актів
про шлюб у Київському відділі
державної реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління
юстиції), відмітка про розірвання шлюбу

відсутня (т.1 а.с.45, т.2 а.с.46).

ОСОБА_7, була зареєстрована з 13
листопада 2006 року по день смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 року в квартирі АДРЕСА_1 (т.1
а.с.72, 73).

ОСОБА_8, був зареєстрований з 15 грудня
1971 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3
року в квартирі АДРЕСА_7 (т.1 а.с.10, 31, 192).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з
5 лютого 2007 року по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.6-8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, виданого 5 жовтня 1993 року
державним нотаріусом Третьої одеської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованого в реєстрі за № 5-2059,
ОСОБА_7 набула у власність в порядку
спадкування після смерті матері ОСОБА_9
1/2 частку житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
розташованого по АДРЕСА_2. За даними
бюро технічної інвентаризації вказана
частина будинку значилась
зареєстрованою за ОСОБА_7 з 2 жовтня 1997
року по 8 листопада 2006 року (т.2 а.с.50-51).

Згідно договору купівлі-продажу,
укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7,
посвідченого 30 вересня 2006 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
за реєстровим № 7357, ОСОБА_7 купила
двокімнатну квартиру № 111 загальною
площею 49,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1.
Державна реєстрація права власності
бюро технічної інвентаризації в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно проведена 2 листопада 2006
року (т.1 а.с.29, 78-79, 81).

ОСОБА_7 за життя склала заповіт, яким
все своє майно на випадок смерті
заповіла родичці ОСОБА_4. Заповіт
посвідчено 10 липня 2007 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_12,
зареєстровано в реєстрі за № 2965 (т.1
а.с.67-68).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла
у віці 68 років (т.1 а.с.66). Спадкову справу
№ 30/2011 до майна померлої ОСОБА_7
заведено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_13, зареєстровано в
Спадковому реєстрі 13 вересня 2011
року. З заявою про прийняття спадщини
звернулася спадкоємець за заповітом
ОСОБА_4 (т.1 а.с.60, 64-82).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 помер у
віці 75 років (т.1 а.с.190). Спадкову справу
№13/2013 до майна померлого ОСОБА_8
заведено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_14 З заявами про прийняття
спадщини звернулись спадкоємці за
законом діти померлого ОСОБА_5, ОСОБА_6,
яким 23 липня 2013 року видано свідоцтва
про право на спадщину за законом (т.1
а.с.183-241).

ОСОБА_3 24 червня 2011 року
пред'явлено позов до ОСОБА_8 як чоловіка
ОСОБА_7 про визнання укладеним 11 лютого
2011 року між ОСОБА_7 та ним договору
довічного утримання, визнання за ним
права власності на квартиру АДРЕСА_1. В
обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 як
доказ надано суду договір довічного
утримання від 11 лютого 2011 року між
ОСОБА_7 та ним ОСОБА_3, складений у
простій письмовій формі та підписаний,
за яким ОСОБА_7 передавала у власність,
а він ОСОБА_3 приймав квартиру АДРЕСА_1
та взамін зобов'язувався забезпечити
ОСОБА_7 довічне утримання (т.1 а.с.28).

За договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність, зокрема, нерухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно (ст.744 ЦК України).
Договір довічного утримання є
одностороннім, оскільки за цим
договором лише одна особа набувач
наділена обов'язками, а відчужувач лише
правами.

Договір довічного утримання
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.
Договір довічного утримання, за яким
передається набувачеві у власність
нерухоме

майно, підлягає державній реєстрації
(ст.745 ЦК України).

Набувач стає власником майна,
переданого йому за договором довічного
утримання, відповідно до статті 334 ЦК
України (ст.748 ЦК України). Нотаріальне
посвідчення договору довічного
утримання та його державна реєстрація
в разі передачі нерухомості передбачає
момент виникнення права власності на
майно у набувача з моменту державної
реєстрації (ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України).

У разі недодержання вимоги закону про
нотаріальне посвідчення
одностороннього правочину такий
правочин є нікчемним (ч.1 ст.219 ЦК
України).

Наданий ОСОБА_3 договір довічного
утримання від 11 лютого 2011 року між
ОСОБА_7 складено у письмовій формі. За
цим договором ОСОБА_7 передає у
власність ОСОБА_3 нерухоме майно, як то
квартиру АДРЕСА_1.

Передача у власність нерухомого
майна відповідно до вимог статті 745 ЦК
України обумовлює нотаріальне
посвідчення договору довічного
утримання та його державну реєстрацію.
В даному випадку договір від 11 лютого
2011 року довічного утримання між ОСОБА_7
та ОСОБА_3 нотаріально не посвідчено,
відповідно, державна реєстрація
договору не проведена, за таких
обставин, в силу положень частини 1
статті 219 ЦК України через недодержання
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий
односторонній правочин є нікчемним.

В наданому ОСОБА_3 договорі
довічного утримання від 11 лютого 2011
року, зокрема, в пункті 1 зазначено, що
право власності на квартиру переходить
до набувача після підписання договору.
Така домовленість не ґрунтується на
законі, оскільки в силу положень частин
3,4 статті 334, статті 748 ЦК України
набувач стає власником нерухомого
майна за договором довічного утримання
з моменту державної реєстрації
договору, чого в даному випадку не має.

Підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК
України). Нікчемний правочин не є
підставою виникнення цивільних прав,
зокрема, права власності на нерухоме
майно. Правові підстави для визнання на
підставі нікчемного правочину за
ОСОБА_3 права власності на квартиру
АДРЕСА_1 відсутні. Відсутність правових
підстав для визнання права власності
ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно,
виключає встановлення судом за його
вимогами у цій справі обставин
належності ОСОБА_7 квартири на праві
особистої приватної власності.

Частина 2 статті 16 ЦК України
встановлює перелік цивільно-правових
(матеріальних) способів захисту прав та
інтересів. Їх суть полягає у тому, що за
їх допомогою відновлюється майновий
стан особи, усуваються перешкоди на
шляху здійснення права або
невизначеність правового стану та
фактів. ОСОБА_3 заявлено вимогу про
визнання договору довічного утримання
укладеним. Договір довічного
утримання, за яким передається у
власність нерухоме майно, підлягає і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації. Відповідно до положень
частини 3 статті 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації, є
укладеним з моменту державної
реєстрації. Таким чином, момент
укладення таких договорів законодавчо
встановлено, визнання договору
укладеним визначеним частиною 2 статті
16 ЦК України переліком
цивільно-правових способів захисту
прав та інтересів не передбачено.

Що ж до частини 2 статті 220 ЦК України, що
містить положення про визнання судом
договору дійсним у разі недодержання
вимог закону про нотаріальне
посвідчення та на яку посилається
ОСОБА_3, то дана норма матеріального
права, рівно як і частина 2 статті 219 ЦК
України не підлягає застосуванню до
правочинів (договорів), які підлягають
і нотаріальному посвідченню, і
державній реєстрації, оскільки момент
укладення таких правочинів відповідно
до статті 210 та частини 3 статті 640 ЦК
України пов'язується з державною
реєстрацією.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК
України). Нікчемний правочин є
недійсним з моменту його вчинення
незалежно від визнання його таким

судом. Вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину. У
цьому разі в резолютивній частині
судового рішення суд вказує про
нікчемність правочину або відмову в
цьому (п.5 постанови від 6 листопада 2009
року №9 Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»).

ОСОБА_4 заявлено зустрічну вимогу
про встановлення нікчемності договору
довічного утримання від 11 лютого 2011
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Зважаючи на
наявність спору за вимогою ОСОБА_3 щодо
визнання за ним права власності на
нерухоме майно, як таке, що передано
ОСОБА_7 йому у власність за договором
довічного утримання від 11 лютого 2011
року, вимога ОСОБА_4 про встановлення
нікчемності договору довічного
утримання підлягає задоволенню.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1
ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 5 травня 2014 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання квартири
особистою приватною власністю,
визнання договору довічного утримання
укладеним, визнання права власності на
нерухоме майно - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за
участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
встановлення нікчемності договору
довічного утримання - задовольнити.

Встановити нікчемність договору
довічного утримання від 11 лютого 2011
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков