АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

судді Савчук М.В.,
Бреславського О.Г.

секретаря Скрипник С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Кельменецького
районного суду Чернівецької області
від 16 травня 2013 року,

встановила:

ОСОБА_1 у березні 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів.

Вказувала, що укладено ОСОБА_1 та ОСОБА_2
договір позики 16 липня 2012 року, за яким
надала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6400
доларів США на строк до 15 вересня 2012
року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2
зобов»язання, просила стягнути з
відповідача позику в сумі 51155 грн. 20 коп.

Під час розгляду справи ОСОБА_1
доповнила позовні вимоги, просила
стягнути з ОСОБА_2 пеню за період з 15
вересня 2012 року по 23 квітня 2013 року в
розмірі 0,5% від суми позики за кожен
день, що становить 56525 грн.

Рішенням Кельменецького районного
суду Чернівецької області від 16 травня
2013 року позов задоволено, постановлено
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові кошти в сумі 51155 грн. 20 коп. та
пеню в сумі 56525 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
рішення Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 16 травня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

№22ц-15 2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Телешман О.В.

Категорія: 19/27
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення
грошових коштів, керувався положеннями
ч.1 ст.1046 ЦК України та виходив з того, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинено договір
позики 16 липня 2012 року, а ОСОБА_2
зобов»язання повернути грошові кошти в
сумі 6400 доларів США у строк до 15 вересня
2012 року не виконано.

Мотивовані висновки суду першої
інстанції актом приймання-передачі
грошових коштів від 16 липня 2012 року,
відповідно якого позикодавець ОСОБА_1
передала, а позичальник ОСОБА_2 отримав
грошові кошти в сумі 6400 доларів США.

Водночас суд першої інстанції дійшов
висновку про зобов»язання ОСОБА_2
сплатити пеню на вимогу ОСОБА_1 за час
прострочення з 15 вересня 2012 року по 23
квітня 2013 року у розмірі, встановленому
договором, 0,5% від суми позики за кожен
день прострочення.

Такі висновки суду першої інстанції
стверджуються матеріалами справи.

На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
/позикодавець/ передає у власність
другій стороні /позичальникові/
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів /суму позики/ або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір
позики 16 липня 2012 року, за змістом якого
ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в
сумі 6400 доларів США, а останній
зобов»явся повернути грошові кошти у
строк до 15 вересня 2012 року (а.с.6).

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

З приєднаного до матеріалів справи
акта приймання-передачі грошових
коштів від 16 липня 2012 року вбачається,
що позикодавець ОСОБА_1 передала, а
позичальник ОСОБА_2 отримав грошові
кошти в сумі 6400 доларів США (а.с.7).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 під
час розгляду справи апеляційним судом
посилався на виконання грошового
зобов»язання та повернення йому
договору позики та акту приймання -
передачі до нього.

За змістом частини 2 та 3 ст.545 ЦК України
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов»язання, повинен
повернути його боржникові.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов»язку.

До матеріалів справи приєднано два
примірники договору позики між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 від 16 липня 2012 року та акта
приймання-передачі грошових коштів
від 16 липня 2012 року (а.с.101-102, 124-125).

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом.

На підставі ч.4 зазначеної норми суд
сприяє всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи: роз»яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов»язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте, ОСОБА_2 ухилився від проведення
комплексної почеркознавчої та
технічної експертизи документів, яка
була призначена ухвалою апеляційного
суду Чернівецької області від 5 вересня
2013 року, відмовившись від здійснення
попередньої оплати вартості
експертизи, без чого провести останню
неможливо.

За таких обставин колегія суддів
вважає можливим у відповідності до ч.1
ст.146 ЦПК України не визнати факт
прийняття ОСОБА_1 виконання
зобов»язання ОСОБА_2 та повернення
боржникові боргового документа, для
з»ясування якого була призначена
експертиза.

На змістом ч.3 ст.212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

У матеріалах справи відсутні будь-які
докази виконання ОСОБА_2 зобов»язання
повернення позики.

Не можна погодитися із доводами ОСОБА_2,
на які є посилання в апеляційній
скарзі, про невідповідність правочину
вимогам законодавства.

Такі твердження ОСОБА_2 фактично
зводяться до оспорювання договору між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позики від 16 липня 2012
року.

За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Натомість, ОСОБА_2 такі позові вимоги не
пред»являлися.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1
обґрунтовував вимоги про стягнення
пені визначенням договором сплати
неустойки за прострочення виконання
зобов»язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
розірвання договору, відшкодування
збитків, сплата неустойки.

Так, відповідно до ст.549 ЦК України,
штраф, пеня - це є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторі у разі порушення боржником
зобов'язання, тобто ця сума є
неустойкою.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами була встановлена договірна
неустойка.

На підставі п.3.1 договору за порушення
строків повернення позики позичальник
зобов»язаний сплатити пеню в розмірі
0,5% від несвоєчасно сплаченої суми за
кожний день прострочення.

Разом з тим доводи ОСОБА_2 про те, що суд
першої інстанції, вирішуючи питання
про цивільно-правову відповідальність
за порушення зобов»язання, одночасно
застосував подвійну відповідальність
одного виду за одне й те саме
правопорушення спростовуються змістом
судового рішення.

За правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
значення для справи.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
положення ч.3 ст.551 ЦК Украъни про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з ч. 2 ст.625 ЦК
України, які мають іншу правову
природу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3
ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Положення ст.616 ЦК України передбачають
право суду за певних умов зменшити
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника.

Однак, у матеріалах справи відсутні
відомості про порушення ОСОБА_2 питання
про зменшення розміру неустойки.

У такому разі рішення Кельменецького
районного суду Чернівецької області
від 16 травня 2013 року ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 16 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: