Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,Журавель
В.І., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», яке діє
через представника Шуліку Аліну
Володимирівну, на рішення
Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 13 червня 2014
року та ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 07 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що відповідно до укладеного
сторонами договору від 10 травня 2006 року
ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 10
тис. грн зі сплатою 24 % річних за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов вказаного
кредитного договору, у нього
утворилась заборгованість у розмірі
78 914,78 грн, яку позивач просить
стягнути у судовому порядку.

Рішенням Рокитнівського районного
суду Рівненської області від
13 червня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Рівненської
області від 07 серпня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить вказані
судові рішення скасувати і ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що 10 травня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було
укладено кредитно-заставний договір,
згідно з яким банк надав відповідачу
споживчий кредит у розмірі 10 тис. грн зі
сплатою 24 % річних за користування
кредитом на суму залишку
заборгованості за кредитом.

У результаті порушення відповідачем
зобов'язань щодо виконання умов
договору, утворилась загальна
заборгованість у розмірі 78 914,78 грн, про
стягнення якої позивач звернувся до
суду 23 квітня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що у даній справі спір виник щодо
стягнення заборгованості за споживчим
кредитом, при цьому у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. Позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується судом
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено,
що позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності.

При ухваленні оскаржуваних судових
рішень, суди керувалися положеннями п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно з якими
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності сторони у спорі. При цьому
суди послалися на роз'яснення
викладені у п. 31 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 рок № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в у цьому
пункті роз'яснюється застосування
судами ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Разом з тим відповідно до правової
позиції, викладеної у постанові
Верховного Суду України від 20
листопада 2013 року в справі № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України,
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК
України суди на вказані вимоги закону
уваги не звернули та прийшли до
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що
відповідно до ст. 338 ЦПК України є
підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 13
червня 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Рівненської області від 07
серпня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. ГвоздикСудді:
Є.П. Євграфова В.І. Журавель Ю.Г.
Іваненко Т.О. Писана