Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц/778/650/14
1 інстанції Надворна О.С.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2014 року

місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого судді:Онищенко
Е.Асуддів:Ломейко В.О. Кухаря С.В.при
секретаріКамінській О.Є.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
08 листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення
відсотків за користування грошовими
коштами, стягнення 3 % річних, упущеної
вигоди, моральної шкоди та судових
витрат, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з вказаним позовом посилаючись на
те, що відповідач позичила у нього 20 000
грн. Вищенаведений факт підтверджено
написаними нею власноруч розписками
від 16.12.2008 року - на суму 5000 грн., від
20.12.2008 р. на суму - 5000 грн., та від 10.04.2009
року - на суму 10000 грн. За договором
гроші позичались під 5% в місяць.
Кінцевий термін повернення боргу - 10
листопада 2009 року. Оскільки своєчасно
ОСОБА_6 борг не повернула, він в травні
2011 року вже звертався до суду з позовом
про стягнення заборгованості.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16.02.2012 p., яке
було переглянуто рішенням
Апеляційного суду Запорізької області
від 09.04.2012 року, на його користь з
відповідача було стягнуто:

- суму основного боргу - 20 000 грн.,

- проценти за користування позикою - 29 598
грн.,

- 3% річних- 1232,38 грн.,

- інфляційні витрати - 3 112, 40 грн.

- судові витрати - 203,44 гривень.

При цьому позивач ОСОБА_5 зазначає, що
14.05.2012 року на підставі вказаних
судових рішень ним були отримані
виконавчі листи, які в подальшому
подані до виконавчої служби. За весь
час з моменту прийняття рішення
Апеляційним судом Запорізької області
від 09.04.2012 року відповідач сплатила
йому лише судові витрати, 3% річних та
інфляційні витрати. Таким чином, на час
звернення позивача до суду залишається
невиконаним рішення про стягнення з
відповідача суми боргу в розмірі 20 000
грн., а також процентів за користування
позикою - 29 598 грн., а всього - 49 598 грн.

Отже, посилаючись на безпідставне
користування відповідачем його
коштами на загальну суму 49 598 грн. за
період з 09.04.2012 р. (дата прийняття
рішення Апеляційним судом Запорізької
області) по 19.09.2013 p., ОСОБА_5 і висунув
свої позовні вимоги.

При цьому заявлену вимогу про
стягнення процентів в розмірі - 43 009 грн.
(сума нарахованих 5%) за користування
його коштами з 09.04.2012 року по 19.09.2013 року
ОСОБА_5 обґрунтовує положеннями ст. 1214
ЦК України, посилаючись на те, що у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (ст. 536 ЦК
України).

Вимогу щодо стягнення з ОСОБА_6
упущеної вигоди в розмірі 13642,41 грн.
ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що неповернуті
своєчасно відповідачем кошти він міг
би покласти на депозитний рахунок в
банку, і відповідно отримувати від
цього доход.

Висуваючи вимогу про стягнення 3%
річних, що складає 2151,75 грн. ОСОБА_5
посилається на ст. 625 ЦК України.

Щодо стягнення моральної шкоди в
розмірі 10 000 грн., то в обґрунтування
цієї вимоги позивач зазначив, що ним
перенесенні моральні страждання в
зв'язку з тривалим неповерненням
ОСОБА_6 належних йому грошей.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6:
відсотки за користування його
грошовими коштами - в сумі 43 009 грн.; 3 %
річних - 2 151,75 грн.; упущену вигоду - 13
642,41 грн.; моральну шкоду - 10 000 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 08 листопада 2013
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
суму 3% річних в розмірі - 2 151,75 коп. В
задоволенні решти заявлених позовних
вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду змінити
задовольнивши його позов у повному
обсязі.

В частині задоволення позову рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку не оскаржене, а тому у
відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24
жовтня 2008 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" апеляційним
судом не перевіряється.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач надав, а відповідач отримала та
написала розписки про отримання коштів
в загальному розмірі 20 000 грн.

За рішенням Апеляційного суду
Запорізької області від 09.04.2012 року, на
користь позивача з відповідача було
стягнуто:

- суму основного боргу - 20 000 грн.,

- проценти за користування позикою
- 29 598 грн.,

- 3% річних- 1232,38 грн.,

- інфляційні витрати - 3 112, 40 грн.

- судові витрати - 203,44 гривень.

Судове рішення в частині стягнення з
ОСОБА_6 суми основного боргу 20000 грн., та
процентів за користування позикою 29598
грн. не виконано.

Заявляючи вимогу про стягнення з
відповідача відсотків за користування
грошовими коштами в розмірі 43 009 грн.
(сума нарахованих 5%) за період
користування його коштами з 09.04.2012 р. р.
по 19.09.2013 р. ОСОБА_5 посилається на ст. 1214
ЦК України.

Проте, як вірно зазначив суд першої
інстанції, зазначена норма закону на
правовідносини сторін не
розповсюджується. А право позикодавця
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом,
регулюється положеннями ст. 1048 ЦК
України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Однак не дивлячись на це, позивач і в
апеляційній скарзі вимагає повернення
відсотків саме з підстав ст. 1214 ЦК
України, вважаючи що між сторонами на
даний час існують позадоговірні
правовідносини.

Разом з тим, статтею 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, установленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.
Захист же цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту,
передбаченого законом, належить особі,
яка звернулася за захистом свого права
(ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України
позивачеві належить й право визначення
предмета і підстав позову.

Вибираючи спосіб захисту свого права
позивач не врахував, що фактично між
сторонами виникли і продовжуються
договірні правовідносини, і стягнення
відсотків за договором позики можливе
лише з підстав ст. 1048 ЦК України, однак
такі вимоги не заявлялись.

Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позивачем вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що
позивачем заявлено вимогу про
стягнення відсотків з підстав ст. 1214 ЦК
України, підстави позову він не
змінював, суд першої інстанції вірно
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
відмовив в позові в цій частині.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, за якими вимоги мають
доводитися переконливими, належними та
припустимими доказами. Позивач, він же
апелянт висловив своє припущення щодо
упущеної вигоди в результаті не
отримання дивідендів у банку за
неукладеною угодою, на якому
(припущенні) не може ґрунтуватися
судове рішення, оскільки це заборонено
ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Тому суд вірно відмовив у позові і в цій
частині, а також в позові щодо
стягнення сум моральної шкоди
оскільки, як було вказано між сторонами
виникли договірні стосунки, самим
договором позики, не передбачено
відшкодування моральної шкоди, а
положення ст. 1167 ЦК України на які
посилався позивач на дані
правовідносини не поширюються.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не спростовують висновки суду першої
інстанції і не дають підстав для
висновку про порушення судом першої
інстанції норм матеріального або
процесуального права, які являються
обов'язковою підставою для скасування
судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції
відповідають матеріалам справи,
рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, та підстав для його скасування
колегією судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 08 листопада 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: