Справа № 216/7584/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.10.2014 Центрально-Міський районний суд
м.Кривого Рогу Дніпропетровської
області в складі :

головуючого судді : Бутенко М.В.,

при секретарі Артеменко
А.Ю.,

за участю:

представника позивача Книгицької
Л.А.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовом ПАТ
"Державний ощадний банк України" в
особі філії Дніпропетровського
обласного управління АТ "Ощадбанк" до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованності,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ПАТ «Державний ощадний
банк України» в особі філії
Дніпропетровського обласного
управління АТ «Ощадбанк» звернулось до
суду з указаним позовом, зазначаючи, що
9 вересня 2004 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір № 2060,
за умовами якого останній отримав
кредит на споживчі потреби в розмірі 45
000 грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 23%
річних строком до 9 вересня
2009 року. Відповідно до п. 1.4 цього
кредитного договору позичальник
зобов'язався проводити погашення
кредиту щомісячно з 1 жовтня 2004 року по
9 вересня 2009 року в сумі 750 грн шляхом
внесення готівки до каси банку або
шляхом безготівкових перерахувань. 16
травня 2005 року ОСОБА_3 надав до банку
заяву, в якій просив дозволу на
перенесення строку погашення платежів
за договором за лютий-листопад 2005 року
без зміни кінцевого строку погашення
кредиту у зв'язку з тимчасовими
фінансовими труднощами. Таке звернення
було задоволено та 16 травня 2005 року між
банком і відповідачем було укладено
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору, згідно з якою п. 1.4 кредитного
договору викладено в наступній
редакції: «Позичальник зобов'язується
проводити погашення кредиту щомісячно
з 9 вересня 2004 року по 9 лютого 2005 року в
сумі 750 грн, а з 9 листопада 2005 року по 9
вересня 2009 року в сумі 896 грн 74 коп.
шляхом внесення готівки до каси банку
або шляхом безготівкових
перерахувань». У забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 9 вересня 2004 року між банком і
ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за
умовами якого останній зобов'язався
відповідати солідарно в повному обсязі
за своєчасне та повне виконання умов
кредитного договору. 23 червня 2009 року
між банком та ОСОБА_3 було укладено
додаткову угоду № 2 і додаток № 2
(графік погашення кредиту). За умовами
цієї додаткової угоди п 1.2 кредитного
договору викладено в наступній
редакції: «Кредит надається на 60
(шістдесят) місяців зі строком
остаточного повернення кредиту не
пізніше 23 грудня 2010 року на споживчі
потреби». 9 вересня 2009 року ОСОБА_3
надав до банку заяву, в якій просив
дозволу відстрочити погашення кредиту
у зв'язку із скрутним фінансовим станом
на один рік. Відповідач своїх
зобов'язань за кредитним договором не
виконав, унаслідок чого у нього
утворилась заборгованість станом на 7
червня 2013 року в розмірі 86 720 грн
64 коп.

Посилаючись на викладене, банк просив
стягнути солідарно з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
у сумі 86 720 грн. 64 коп. і судовий збір у
сумі 867 грн 21 коп.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_5 позов підтримала та
просила його задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 позов не
визнав та просив відмовити в його
задоволенні, посилаючись на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності для звернення з позовом про
стягнення заборгованості за спірним
кредитним договором. У договорі не
визначено строк позовної давності,
тому до вимог про стягнення боргу
законом встановлена загальна позовна
давність, яка відповідно до ст. 257 ЦК
України становить 3 роки, а щодо вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені) -
спеціальна позовна давність згідно із
п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України - тривалістю в 1
рік. Крім того, представник відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 зазначив, що додаткової
угоди № 2 від 23 червня 2009 року до
вказаного кредитного договору не
існує, а замість неї позивачем додано
до позовної заяви додаткову угоду № 2
від 28 жовтня 2008 року до кредитного
договору від 23 грудня 2005 року, яка за
змістом не стосується предмету спору.
Договір поруки, укладений між
позивачем і ОСОБА_4, на думку
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_6, вважається припиненим, тому
підстав для стягнення боргу з
поручителя також немає. Відповідно до
положень чинного законодавства порука
припинилась після спливу
шестимісячного строку з дня настання
строку виконання зобов'язань за
кредитним договором, тобто 9 березня
2010 року, за умови, що в межах
вказаного строку не було пред'явлено
позову до поручителя, а відповідно до п.
5.6 договору поруки - ще раніше, а саме 9
грудня 2009 року. Відповідачі вважають
безпідставним посилання позивача на
те, що згідно із п. 3.2 договору поруки
солідарні боржники залишаються
зобов'язаними перед кредитором до тих
пір, доки всі зобов'язання за кредитним
договором не будуть виконані повністю,
оскільки таке положення договору
суперечить нормам цивільного
законодавства та п. 5.6 кредитного
договору. Отже, при укладенні договору
поруки сторонами погоджені умови її
припинення, зокрема, у випадку
непред'явлення кредитором вимог до
поручителя протягом трьох місяців від
дня настання строку виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився, про дату, час і місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином, що підтверджується
матеріалами справи, про причини неявки
суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника
позивача ОСОБА_5 та представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, дослідивши
матеріали справи, давши відповідну
правову оцінку зібраним у матеріалах
справи доказам, суд приходить до
висновку про те, що в задоволенні
позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 3 вересня 2004 року
ОСОБА_3 звернувся до ВАТ «Державний
ощадний банк України» із заявою про
надання кредиту в сумі 45 000 грн на строк
60 місяців зі сплатою 23 відсотків річних
для споживчих цілей.

9 вересня 2004 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 2060, за
умовами якого банк зобов'язався надати
позичальнику кредит в сумі 45 000 грн, а
позичальник зобов'язався прийняти,
належним чином використати й повернути
кредит, а також сплатити відсотки за
користування кредитом в розмірі 23
відсотки річних в порядку, на умовах і в
строки, визначені цим договором.
Відповідно до п. 1.4 кредитного договору
позичальник зобов'язався проводити
погашення кредиту щомісячно з 1 жовтня
2004 року до 9 вересня 2009 року в сумі 750 грн
шляхом внесення готівки до каси банку
або шляхом безготівкових перерахувань.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 9 вересня 2004
року між банком, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було
укладено договір поруки, за умовами
якого ОСОБА_4 зобов'язався відповідати
солідарно в повному обсязі за
своєчасне та повне виконання ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором.

16 травня 2005 року ОСОБА_3 звернувся до
банку з заявою, в якій просив перенести
строк погашення платежів за кредитним
договором за лютий-листопад без зміни
кінцевого строку погашення кредиту у
зв'язку з тимчасовими фінансовими
труднощами.

16 травня 2005 року між банком та ОСОБА_3
було укладено додаткову угоду № 1 до
кредитного договору № 2060 від 9 вересня
2004 року, згідно з якою п. 1.4 кредитного
договору викладено в наступній
редакції: «Позичальник зобов'язується
проводити погашення кредиту щомісячно
з 9 вересня 2004 року по 9 лютого 2005 року в
сумі 750 грн, а з 9 листопада 2005 року по 9
вересня 2009 року в сумі 896 грн 74 коп.
шляхом внесення готівки до каси банку
або шляхом безготівкових
перерахувань».

23 червня 2009 року між банком та ОСОБА_3
було укладено додаткову угоду № 2 до
кредитного договору № 2176 від 23 грудня
2005 року і узгоджено графік погашення
кредиту (додаток №2). За умовами цієї
додаткової угоди п 1.6 указаного
кредитного договору викладено в
наступній редакції: «Позичальник
зобов'язується проводити погашення
кредиту згідно графіку, складеному в
додатку №2, який є невід'ємною частиною
додаткової угоди № 2, шляхом внесення
готівки до каси банку або шляхом
безготівкових перерахувань».

9 вересня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
банку з заявою, в якій просив у зв'язку
із скрутним фінансовим станом
відстрочити погашення кредиту згідно
кредитного договору № 2060 від 9 вересня
2004 року на один рік.

Згідно із положеннями ст. ст. 525-527, 530 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

Однак у порушення зазначених вимог
закону ОСОБА_3 своїх зобов'язань за цим
кредитним договором не виконав,
унаслідок чого у нього утворилась
заборгованість станом на 7 червня 2013
року в розмірі 86 720 грн 64 коп.

4 вересня 2013 року банком було
направлено відповідачам вимогу про
усунення порушень зобов'язань за
кредитним договором № 2060 від 9 вересня
2004 року, а саме: негайно повернути суму
кредиту, сплатити проценти за його
користування та інші платежі в розмірі
147 599 грн 44 коп.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

У постанові пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 7 «Про
внесення змін і доповнень до постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» роз'яснено, що при
застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Статтею 257 ЦК України визначено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Кредитний договір № 2060 від 9 вересня 2004
року передбачає строк його дії 60
місяців, тобто з 9 вересня 2004 року до 9
вересня 2009 року. Отже, строк вимоги для
банку розпочався з 9 вересня 2009 року і в
розумінні вимог ст. 257 ЦК України
закінчився 9 вересня 2012 року.

Що стосується додаткової угоди № 2 до
кредитного договору № 2060 від 9 вересня
2004 року, укладеної 23 червня 2009 року між
банком та ОСОБА_3, за умовами якої
останній зобов'язався повернути кредит
не пізніше 23 грудня 2010 року, то
позивачем такої додаткової угоди до
суду не надано та не доведено
відповідно до ст. 60 ЦПК України
обставин її укладення.

Із цим позовом до суду банк звернувся 11
липня 2013 року, про що свідчить штамп
вхідної кореспонденції, тобто з
пропуском строку, передбаченого ст. 257
ЦК України.

Представником відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 заявлено суду про застосування
позовної давності і суд визнає ці
доводи обґрунтованими, оскільки згідно
із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Разом з тим частиною 4 ст. 559 ЦК України
визначено, що порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Верховний Суд України в своїй
постанові від 17 вересня 2014 року у
справі № 6-53 цс14 зробив правовий
висновок, який відповідно до ч. 1 ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим, зокрема й
для всіх судів України, про те, що строк
дії поруки (будь-який із зазначених у
частині четвертій статті 559 ЦК України)
не є строком захисту порушеного права,
а є строком існування суб'єктивного
права кредитора й суб'єктивного
обов'язку поручителя, після закінчення
якого вони припиняються. Це означає, що
зі збігом цього строку (який є
преклюзивним) жодних дій щодо
реалізації свого права за договором
поруки, зокрема й застосування судових
заходів захисту свого права (шляхом
пред'явлення позову), кредитор вчиняти
не може. З огляду на преклюзивний
характер строку поруки й обумовлене
цим припинення права кредитора на
реалізацію даного виду забезпечення
виконання зобов'язань застосоване в
другому реченні частини четвертої
статті 559 ЦК України словосполучення
«пред'явлення вимоги» до поручителя
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання як умови чинності поруки
слід розуміти як пред'явлення
кредитором у встановленому законом
порядку протягом зазначеного строку
саме позовної, а не будь-якої іншої
вимоги до поручителя. При цьому
зазначене положення не виключає
можливості пред'явлення кредитором до
поручителя іншої письмової вимоги про
погашення заборгованості за боржника,
однак і в такому разі кредитор може
звернутися з такою вимогою до суду
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання. Отже, виходячи з положень
другого речення частини четвертої
статті 559 ЦК України, слід дійти
висновку про те, що вимогу до
поручителя про виконання ним
солідарного з боржником зобов'язання
за договором повинно бути пред'явлено у
судовому порядку в межах строку дії
поруки, тобто упродовж шести місяців із
моменту настання строку погашення
чергового платежу за основним
зобов'язанням (якщо умовами договору
передбачено погашення кредиту
періодичними платежами), або із дня,
встановленого кредитором для
дострокового погашення кредиту в
порядку реалізації ним свого права,
передбаченого частиною другою статті
1050 ЦК України, або із дня настання
строку виконання основного
зобов'язання (у разі, якщо кредит
повинен бути погашений одноразовим
платежем). Таким чином, закінчення
строку, установленого договором
поруки, так само як сплив шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання або одного року
від дня укладення договору поруки, якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, зобов'язання за договором поруки,
укладеним 9 вересня 2004 року між
банком, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 припинились,
оскільки кредитор протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явив вимоги до поручителя.

Ураховуючи викладене, суд приходить до
висновку про те, що в задоволенні
позовних вимог слід відмовити у зв'язку
зі спливом позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 256, 257, 267, 599 ЦК України, ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ст. ст. України, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Дніпропетровського обласного
управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості -
відмовити у повному обсязі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Центрально-Міський районний суд міста
Кривого Рогу Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подачі
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не було скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя
М.В.Бутенко