Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсними
рішення, державного акта на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
апеляційного суду Київської області
від 09 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24 грудня 2008 року № 1896/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по
АДРЕСА_1» затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:042:0096, і на
підставі цього рішення на ім'я ОСОБА_3
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922184, з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. У подальшому на
підставі договору купівлі-продажу від
24 червня 2009 року № 2623 вказану
земельну ділянку придбала
ОСОБА_4, про що на державному акті на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922184, виданому на ім'я ОСОБА_3,
зроблено відмітку про перехід права
власності на спірну земельну ділянку
до ОСОБА_4 Проте, на думку прокурора,
вищевказане рішення прийнято, а
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
земельна ділянка знаходиться за межами
смт Коцюбинське, земельну ділянку
передано за рахунок земель, що
знаходяться у постійному користуванні
Святошинського лісопаркового
господарства.

З огляду на викладене позивач просив
визнати недійсними рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року
№ 1896/25-5 та державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922184, виданий на ім'я ОСОБА_3, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4, визнати право власності
держави на земельну ділянку площею 0,15
га, кадастровий номер :01:042:0096.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 03
жовтня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1896/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт серії
ЯЖ № 922184 на право власності на землю,
виданий на ім'я ОСОБА_3, з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_4 та
скасовано його державну реєстрацію.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 09 липня 2014 року заочне
рішення суду першої інстанції у
частині визнання недійсним державного
акта серії ЯЖ № 922184 на право власності
на землю, виданого на ім'я ОСОБА_3, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4 та скасування його державної
реєстрації скасовано, в задоволенні
зазначених позовних вимог відмовлено.

У іншій частині заочне рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області, не
погоджуючись із рішеннями судів першої
й апеляційної інстанцій, просить
ухвалити нове рішення у частині
вирішення позовних вимог про визнання
права власності на земельну ділянку,
яким зазначені позовні вимоги
задовольнити, крім того, просить
виключити з мотивувальної частини
рішення суду першої інстанції
положення про те, що укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу земельної ділянки не є
нікчемним, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам закону не
відповідає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України,
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про
основи містобудування» (у редакції, яка
була чинною на час прийняття селищною
радою рішення), визначення територій і
вибір земель для містобудівних потреб
здійснюється на підставі затвердженої
містобудівної документації та планів
земельно-господарського устрою.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування
і забудову територій» (у редакції, яка
була чинною на час прийняття селищною
радою рішення) сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, зокрема, вирішують
питання вибору, вилучення (викупу),
надання у власність чи в користування
земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України (у редакції, яка
була чинною на час прийняття селищною
радою рішення) до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) у межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1896/25-5 затверджено проект землеустрою
та передано у власність ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,15 га, з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування будинку по АДРЕСА_1
Київської області. На підставі цього
рішення ОСОБА_3 видано державний акт
серії ЯЖ № 922184 на право власності на
земельну ділянку, кадастровий номер
:01:042:0096.

Згідно з договором купівлі-продажу від
24 червня 2009 року № 2623
земельну ділянку площею 0,15 га по по
АДРЕСА_1 придбала ОСОБА_4, про що на
державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922184,
виданому на ім'я ОСОБА_3, зроблено
відмітку від 24 червня 2009 року про
перехід права власності на спірну
земельну ділянку до ОСОБА_4

Відповідно до листа відділу
Держкомзему у м. Ірпінь Київської
області від 18 січня 2013 року № 01-02/44-1
державна статистична звітність (форми
6-зем) у смт Коцюбинське у період з 01
січня до 31 грудня 2008 року не велася;
землі запасу в цей період не
обліковувалися; відомості щодо
встановлення та зміни меж Коцюбинської
селищної ради у відділі Держкомзему
відсутні.

Зазначені обставини також
підтверджуються актом службового
розслідування Державного комітету
України із земельних ресурсів від
27 квітня 2011 року стосовно
діяльності колишнього начальника
відділу Держкомзему у м. Ірпінь
Київської області ОСОБА_5

Щодо погодження матеріалів проекту із
землеустрою про відведення земельної
ділянки у власність відповідача, то
Державним управлінням охорони
навколишнього середовища у Київській
області надано позитивний висновок від
15 грудня 2008 року № 9544/202, за умови
здійснення переведення земельної
ділянки в категорію земель житлової і
громадської забудови та внесення
відповідного коригування до
генерального плану смт
Коцюбинське Київської області, та
розробки містобудівного
обґрунтування, проте вказані умови
висновку виконані не були.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
грудня 2011 року, залишеною в силі
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 09 жовтня 2012 року, у справі
за позовом Київської міської ради до
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
м. Києві, Київського обласного
управління лісового і мисливського
господарства, Ірпінської міської ради
Київської області, Коцюбинської
селищної ради Київської області, за
участю прокуратури м. Києва, треті
особи: Державне агентство земельних
ресурсів України, КП «Святошинське
лісопаркове господарство», КП КОР
«Обласний лісгосп», Київська обласна
державна адміністрація, Державне
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області, Державне агентство лісових
ресурсів України, про визнання
бездіяльності протиправною, рішень
нечинними і їх скасування, зобов'язання
вчинити певні дії, встановлено
наступне: пунктом 3 рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області № 689/22-5 «Про перспективний план
розвитку с. Коцюбинське» не
визначались межі селища Коцюбинське, а
Коцюбинська селищна рада фактично
виконувала вимоги ст. 173 ЗК України щодо
реалізації процедури встановлення
межі селища, а тому відповідач діяв в
межах повноважень, визначених законом;
судами неодноразово встановлювалось,
що на момент ухвалення спірних рішень
генерального плану смт Коцюбинське не
було, як і чітко визначених меж, а
статус сформовано на підставі Указу
Президії Верховної Ради Міністрів від
11 лютого 1941 року; рішення про межі
м. Києва Київською міською
радою приймались в односторонньому
порядку без узгодження меж з Київською
областю, що є порушенням нині чинного
законодавства у цій галузі; станом на
вересень 2008 року облік земель
Коцюбинської селищної ради у відділі
земельних ресурсів не вівся,
інформація про склад земель була
відсутня, як землі лісогосподарського
призначення вище зазначені землі не
обліковувались; відсутні документи та
відповідні схеми, якими були б чітко
визначені межі між містом та селищем
Коцюбинське; в розмежуванні районів
міста межі між Святошинським районом
міста Києва та смт Коцюбинське не
існує; землі Ірпінського регіону, на
які розповсюджувалась дія рішення №
689/22-5, у будь-які роки не належали до
земель лісогосподарського
призначення.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від
23 листопада 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року, у справі за позовом прокурора
м. Ірпеня Київської області в інтересах
держави в особі Київської обласної
ради, Київської обласної державної
адміністрації до Коцюбинської
селищної ради Київської області, треті
особи: відділ Держкомзему у м. Ірпені
Київської області, Виконавчий комітет
Ірпінської міської ради Київської
області, про визнання незаконними та
скасування рішення Коцюбинської
селищної ради від 28 жовтня 2008 року №
711/23-5, п. 3 рішення Коцюбинської
селищної ради від 25 вересня 2008 року
№ 689/22-5 встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
№ 689/22-5 «Про перспективний
план розвитку сел. Коцюбинське» та
рішення № 711/22-5 «Про передачу деревної
рослинності, віднесеної до категорії
земельних насаджень межах сел.
Коцюбинське» не встановлювалися межі
сел. Коцюбинське, а фактично
Коцюбинська селищна рада виконувала
вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації
процедури встановлення меж селища.

29 квітня 2010 року Коцюбинською селищною
радою прийнято рішення № 75 «Про
погодження проекту формування і
встановлення меж Коцюбинської
селищної ради та межі с. Коцюбинське
Київської області та впорядкування
питань землекористування», відповідно
до п. 1 якого селищному голові доручено
укласти договір на розробку проекту
землеустрою щодо встановлення межі
селища Коцюбинське, який після
погодження Коцюбинською селищною
радою направити на затвердження до
Київської обласної ради, а після
затвердження проекту Київською
обласною радою - отримати державний акт
про межі селища Коцюбинське. Пунктом 2
рішення передбачено, що до моменту
затвердження проекту встановлення
межі при вирішенні питань
адміністративно-територіального
устрою та землеустрою необхідно
керуватися межами селища Коцюбинське
площею 4065 га, які встановлені
Указом Президії Верховної Ради
Української РСР від 11 лютого 1941 року, з
урахуванням рішення Коцюбинської
селищної ради від 06 листопада 2009 року №
170.

15 вересня 2010 року рішенням
Коцюбинської селищної ради № 153
затверджено генеральний план селища
Коцюбинське Київської області,
відповідно до якого загальна площа
селища становить 4065 га.

Виходячи зі змісту вищевказаних
матеріалів, суд першої інстанції
встановив, що генерального плану
селища Коцюбинське на момент прийняття
Коцюбинською селищною радою
вищевказаних рішень не існувало, його
межі не були чітко визначеними, а його
статус був сформований на підставі
Указу Президії Верховної ради
Української РСР від 11 лютого 1941 року, в
результаті чого дійшов висновку, що
відсутні підстави вважати, що
Коцюбинська селищна рада при ухваленні
вищевказаних рішень вирішувала
питання належності до її території
будь-яких земель у конкретно
визначених межах. При цьому наявність у
пропозиціях перспективного розвитку,
наданих для погодження селищної ради,
схем розвитку селища, не звільняло
органи, які виготовляють та погоджують
генеральний план селища, діяти в межах
закону.

Задовольняючи частково указаний позов
і визнаючи недійсними оспорювані
рішення селищної ради та державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922184, суд правильно виходив з
того, що на момент прийняття
Коцюбинською селищною радою рішення
від 24 грудня 2008 року щодо передачі у
власність ОСОБА_3, а в подальшому -
ОСОБА_4 земельної ділянки площею
0,15 га у смт Коцюбинське Київської
області межі смт Коцюбинське у
передбаченому законом порядку не були
визначені та встановлені, був
відсутній генеральний план населеного
пункту. Отже, Коцюбинською селищною
радою не було з'ясовано, чи знаходиться
виділена земельна ділянка в межах
селища, а відтак розпоряджатися цією
ділянкою рада не мала права, що, у свою
чергу, відповідно до ст. 152 ЗК України є
підставою для визнання недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
№ 1896/25-5.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_3 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом, документації,
яка б встановлювала межі
смт Коцюбинське Київської області, суд
на підставі ст. ст. 116, 122,
ч. 1 ст. 155 ЗК України, п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України
(у редакції, яка була чинною на час
прийняття селищною радою рішення)
дійшов обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які розташовані за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до частини першої статті 125,
частини першої статті 126 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
нею державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд на підставі
зазначених норм дійшов обґрунтованого
висновку про визнання недійсним на
підставі недійсного рішення селищної
ради і державного акта, що виданий
ОСОБА_3, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4 та скасування його
державної реєстрації.

Крім того, правильним є також висновок
суду про відсутність підстав,
передбачених ст. 228 ЦК України, для
визнання нікчемним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
24 червня 2009 року, оскільки прокурор не
надав доказів на підтвердження того, що
цей правочин порушує публічний
порядок, так як договір укладений між
приватними особами і його предметом є
майно, що знаходиться у приватній
власності.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, повно,
всебічно та обґрунтовано встановив
обставини справи, надав належну оцінку
наявним у справі доказам, в результаті
чого ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

Вищезазначені висновки суду першої
інстанції по суті вирішеного спору
узгоджуються з правовою позицією
Верховного Суду України, викладеною у
постанові від 24 вересня 2014 року у
справі № 6-146цс14, яка в силу вимог ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України; суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Згідно з указаною постановою,
відповідно до ст. 125, ч. 2 ст. 126 ЗК України
(у редакції, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу)
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цих прав та у випадках набуття права
власності на земельну ділянку за
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки й
посвідчується не державним актом, а
відповідною цивільно-правовою угодою
щодо відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, який установлений
законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України від 01
липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (у редакції, яка
була чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт (ч.
2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу)).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаному судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Виходячи з вищевикладеного,
апеляційний суд безпідставно не
погодився з висновками суду першої
інстанції про визнання недійсним
вищевказаного державного акта на право
власності на землю, при цьому помилково
вважав, що вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
на право власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого зроблена
відмітка про перехід права власності
на виданому державному акті, а оскільки
договір купівлі-продажу від 24 червня 2009
року № 2623 не визнаний судом недійсним і
не є нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи норму ст. 204 ЦК України щодо
презумпції правомірності правочину, то
й відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю.

Таким чином, безпідставно скасувавши
законне й обґрунтоване рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
припустився помилки в застосуванні
матеріального та процесуального
закону, що призвело до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що касаційну скаргу
необхідно задовольнити частково,
рішення апеляційного суду скасувати із
залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 09 липня 2014 року скасувати,
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 03
жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак