Номер провадження № 22-ц/785/1307/14
Головуючий у першій інстанції Буран
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В., при секретарі -
Криворучці Ю.П., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 04 листопада 2013року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа -
Головне управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про усунення перешкод в
користуванні власністю, зняття з
реєстрації та виселення, -

встановила:

03 липня 2012року ОСОБА_3 звернувся з
позовом, який остаточно уточнив, просив
суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1,
зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати
йому у здійсненні права власності на
вказану квартиру, виселити ОСОБА_2 з
вказаної квартири (а.с.27, 52, 59).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказав,
що йому на підставі договору дарування
від 04 березня 1992року належить на праві
власності квартира АДРЕСА_1. В квартирі
з 09 грудня 1998року зареєстрована його
колишня дружина ОСОБА_2 та повнолітня
донька ОСОБА_4 Шлюб між ним і ОСОБА_2
розірваний за рішення суду від 18
березня 2013року.

Позивач стверджував, що безпідставне
проживання відповідачки ОСОБА_2 в
квартирі, порушує його права, так як він
не має можливості належним чином
користуватися своєю власністю,
відповідачка не бажає добровільно
звільнити квартиру.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала
та вказала, що вона була вселена у
спірну квартиру як член сім'ї позивача
за його згодою ще в 1991році, та
зареєстрована в квартирі з 09 грудня
1998р., постійно проживає у квартирі до
теперішнього часу, та вважає, що
відсутні правові підставі для її
виселення з квартири.

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 04 листопада 2013року
позов ОСОБА_3 задоволено (а.с.143-144).

Суд зобов'язав ОСОБА_2 не перешкоджати
ОСОБА_3 у здійсненні права власності
квартирою АДРЕСА_1.

Суд визнав ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1
і виселив її з вказаної квартири.

Суд встановив порядок виконання
рішення суду, відповідно до якого
рішення суду у разі набрання ним
законної сили є підставою для зняття
ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у
квартирі АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд
в порушені вимог матеріального і
процесуального права безпідставно
задовольнив позов, не врахував усі
обставини по справі та не надав їм
належну оцінку (а.с.147-154).

Представник позивача ОСОБА_3 просив у
задоволені апеляційної скарги
відмовити, хоча не надав суду
апеляційної інстанції доводів
правової позиції, з яких підстав слід
визнати ОСОБА_2 втратившою право
користування спірною квартирою.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2,
адвоката в її інтересах, представника
позивача ОСОБА_3, вивчивши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
реєстрація відповідача ОСОБА_2 в
квартирі АДРЕСА_1, перешкоджає власнику
при укладенні цивільно-правових
договорів, незаконно обмежує його
право як власника в повному обсязі,
утворює перешкоди при здійсненні права
користування, володіння, розпорядження
житловим приміщенням. Також суд першої
інстанції вважав, що відповідач ОСОБА_2
втратила право на спірне житлове
приміщення.

Судова колегія, не погоджується з
вказаним висновком суду, який
зроблений в порушенні вимог
матеріального права та з неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі в
період з 3 січня 1992року до березня
2013року.

Позивачу ОСОБА_3 на праві особистої
власності належить квартира АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від
04березня 1998року. В квартирі
зареєстровані: позивач ОСОБА_3 - з 21
жовтня 1998року, відповідач ОСОБА_2 і
донька сторін ОСОБА_4 - з 09 грудня
1998року, які до цього часу мешкають у
вказаній квартирі (а.с.7).

Позивач ОСОБА_3 не заперечував, що
відповідач ОСОБА_2 мешкає в спірній
квартири та надав акт, складений у
присутності свідків, засвідчений
відповідальною особою ЖКС
«Черьомушки» від 28 травня 2013року, з
якого вбачається, що ОСОБА_2 проживає у
спірній квартирі, там же знаходяться її
особисті речі, добровільно звільнити
квартиру відповідач відмовляється
(а.с.54).

Відповідно до статті 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003року зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою,
свідоцтва про смерть.

Тобто на підставі вказаної норми,
зняття з реєстрації місця проживання
може бути здійснено на підставі
рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на
житлове приміщення;

2) позбавлення права користування
житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11 грудня 2003р. є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, та положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на
житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно
відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи
померлою.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК
України).

В інформаційному листі Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ звернуто увагу на те, що
«Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги
про зняття особи з реєстрації за місцем
проживання можливе лише при вирішенні
спору про житлові права.

При цьому суду необхідно врахувати, що
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», питання
про зняття з реєстрації особи за місцем
проживання взаємопов'язане і залежать
від вирішення питання про житлові
права особи, які регулюються нормами
житлового і цивільного законодавства
(ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу
України; ст. 405 ЦК України). Таким чином,
вирішення питання про зняття з
реєстраційного обліку без вирішення у
встановленому законом порядку з
дотриманням положень ст. 11 ЦПК України
питання про наявність чи відсутність у
особи житлових прав не є належним
способом захисту».

На підставі наведеного слід зазначити,
що відповідач ОСОБА_2 і донька сторін
зареєстровані в спірній квартирі як
члени сім'ї позивача ОСОБА_3, і позивач
не навів правових підстав, з яких слід
визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
на користування спірним жилим
приміщенням. Суд першої інстанції
також не вмотивував в рішенні суду, з
яких підстав слід визнати ОСОБА_2
втратившою право користування спірною
квартирою.

Позивач не звертався до суду з позовом
про позбавлення ОСОБА_2 права
користування житловим приміщенням, а
саме: квартирою АДРЕСА_1, і таке рішення
суду відсутнє. Тому відсутні підстави
для зняття ОСОБА_2 з реєстрації за
вказаною адресою.

Конституція України у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),
членів сім'ї власника жилого
приміщення протягом року (ст. 405 ЦК
України). Не проживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин, дають підстави для
визнання цих осіб в судовому порядку
такими, що втратили права
користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК
України).

Але такі обставини в суді першої і
апеляційної інстанції також не були
встановлені, та позивач ОСОБА_3 не
заперечував, що відповідач ОСОБА_2 і їх
донька постійно до цього часу
проживають в належній йому квартирі.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

За змістом ст. 150 Житлового кодексу УРСР
власник будинку (частини будинку),
квартири, користується ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і має право
розпоряджатися житлом на свій розсуд.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України
встановлено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу,
зокрема один з подружжя власника, їх
діти і батьки. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Позивач ОСОБА_3 не позбавлений
можливості звернутися до суду з
позовом до ОСОБА_2 про позбавлення
права користування спірною житловою
площею та зняття її з реєстрації, з
інших підстав, передбачених діючим
законодавством.

Суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, що у зв'язку з
тим, що квартира належить позивачу на
праві особистої власності, то факт
розірвання між сторонами шлюбу надає
йому право вимагати усунення перешкод
у користуванні власністю, шляхом
виселення відповідача ОСОБА_2 з
вказаного житлового приміщення. При
цьому суд першої інстанції послався в
рішенні суду на покази свідків
відносно того, що позивач ОСОБА_2 і
донька сторін не чинять позивачу
ніяких перешкод у користуванні житлом.

Посилання суду на сплату комунальних
послуг за усіх зареєстрованих осіб в
квартирі, як на підставу задоволення
позову, також є безпідставним, оскільки
несплата комунальних послуг - ні є
підставою, передбаченою діючим
законодавством, для визнання особи
втратившою право користування
житловим приміщенням або виселення
особи та крім того, позивач не
позбавлений можливості звернутися з
позовом до відповідача про стягнення
відповідних витрат на комунальні
послуги за житло.

Згідно вимог ст.ст.11, 33 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням особи, виключно в межах
заявлених вимог та не вправі на власний
розсуд виходи за рамки цих вимог чи
змінювати осіб, до яких такі вимоги
заявлено.

Слід зазначити, що суд першої інстанції
ухвалив рішення суду про зняття ОСОБА_2
з реєстраційного обліку у квартирі
АДРЕСА_1, вийшов за рамки позовних вимог
ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_3 уточнив свої
позовні вимоги просив суд остаточно
лише визнати ОСОБА_2 втратившою право
користування квартирою АДРЕСА_1,
зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати
йому у здійсненні права власності на
вказану квартиру шляхом її виселення з
вказаної квартири, що підтверджується
його позовними заявами на а.с.52 і 59.

З урахуванням вищевикладеного, судова
колегія, вважає, що на підставі вимог ч.4
ст.309 ЦПК України, яка передбачає, що
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, необхідно
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 04листопада 2013року
скасувати, ухвалити нове про відмову у
задоволені позову ОСОБА_3 в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 04 листопада 2013року -
скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про усунення перешкод
в користуванні власністю, зняття з
реєстрації та виселення - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
І.П.Сидоренко

Судді:
Є.С. Сєвєрова

Т.В.
Цюра