Справа № 369/267/14 Головуючий у І
інстанції Волочко А. Я. Провадження №
22-ц/780/6925/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 47 11.12.2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 грудня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинсього районного
суду Київської області від 27 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа без самостійних
вимог Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк» про розподіл спільного
майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із вказаним вище
позовом, який мотивувала тим, що із 12
жовтня 1989 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають повнолітню доньку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні стосунки
між нею і відповідачем припинено у
березні 2010 року.

Вказувала, що в період зареєстрованого
шлюбу вони придбали наступне майно:
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування житлового будинку
площею 0,1490 га по АДРЕСА_2; автомобіль
«Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1, автомобіль «BMW»
р.н. НОМЕР_2. Крім того, на земельній
ділянці площею 0,1490 га по АДРЕСА_2 вони
розпочали будівництво житлового
будинку, вартість будівельних
матеріалів, конструктивних елементів
та робіт, які були використані, в
процесі будівництва складає 1600000 грн.

Вважала, що набуте майно слід
розділити, визнавши за нею право
власності на 1/2 частину квартири, 1/2
частину земельної ділянки та 1/2 частину
будматеріалів, та виділивши їй
автомобіль «Nissan Qashqai», а відповідачу
автомобіль «BMW». Зазначала, що
автомобіль «Nissan Qashqai» 2008 року випуску
було придбано на її ім'я в кредит під
заставу, ціна договору склала 183921 грн.
Станом на березень 2010 року (час
припинення шлюбних відносин) залишок
по вказаному кредиту складав 111631,10 грн.
Тобто, ними спільно було сплачено за
автомобіль 72289,90 грн. Починаючи з
березня 2010 року вона самостійно
сплатила за автомобіль Nissan Qashqai 35326,40
грн. і станом на 8 листопада 2011 року
залишок за кредитом склав 76304,70 грн., а
відтак на її думку автомобіль став
належати їй на праві приватної
власності. Зазначала, що спільна
сумісна власність подружжя у
автомобілі «Nissan Qashqai» складає 72 289,90
грн., тобто по 36144,95 грн. на кожного з
подружжя. Спільна сумісна власність
подружжя у автомобілі «BMW» становить
120000 грн, тобто по 60000 грн. у кожного з
подружжя. Отже при визнанні за нею
права власності на автомобіль «Nissan
Qashqai», а за відповідачем - на автомобіль
«BMW», частка відповідача буде більшою
на 23855,05 грн., якуслід стягнути з
відповідача.

Посилаючись на статті 60, 70 СК України,
просила визнати земельну ділянку
площею 0,1490 га по АДРЕСА_2 спільним
майном її та відповідача, визнавши за
нею право власності на 1/2 частину даної
земельної ділянки, визнати за нею право
власності на автомобіль «Nissan Qashqai» р.н.
НОМЕР_1, за ОСОБА_2 визнати право
власності на автомобіль «BMW» р.н.
НОМЕР_2, стягнувши з ОСОБА_2 на її
користь грошові кошти в розмірі 23855,05
грн. як компенсацію в різниці вартості
автомобілів; визнати за нею право
власності на 1/2 частину будівельних
матеріалів, будівельних робіт та
конструктивних елементів, які були
використані в процесі будівництва
будинку на земельній ділянці по
АДРЕСА_2, визнати за нею право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
стягнути з відповідача на її користь
судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 27
жовтня 2014 року позов про розподіл майна
подружжя задоволено частково. Визнано
за позивачкою ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, 1/2
частину автомобіля «Nissan Qashqai» р.н.
НОМЕР_1 та 1/2 частину автомобіля «BMW» р.н.
НОМЕР_2. В решті позову відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

Позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким її вимоги
задоволити у повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального
права. Скаргу мотивує тим, що земельна
ділянка по АДРЕСА_2 придбана в шлюбі за
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу, а тому суд прийшов до
хибного висновку про неможливість
визнання за нею права власності на
половину цієї земельної ділянки у
зв'язку із відсутністю реєстрації
права власності на ділянку за ОСОБА_2
Вважає, що суд безпідставно визнав
автомобіль «Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1
об'єктом права спільної власності, бо
автомобіль придбаний за кредитні
кошти, оформлені на її ім'я, які вона
продовжує сплачувати до банку, а тому
вона набула права власнсоті на весь
автомобіль. Крім того, суд безпідставно
відмовив у визнання за нею права
власності на 1/2 частину будівельних
матеріалів, будівельних робіт та
конструктивних елементів, які були
використані в процесі будівництва
будинку на земельній ділянці по
АДРЕСА_2.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
сторони із 12 жовтня 1989 року перебували
у зареєстрованому шлюбі, який
розірвано рішенням Дніпровського
районного суду м.Києва від 20 січня 2012
року.

Також судом першої інстанції
встановлено, що в період
зареєстрованого шлюбу сторони
придбали наступне майно: квартиру
АДРЕСА_1 за договором купівлі продажу
від 25 вересня 1999 року, земельну ділянку
для будівництва і обслуговування
житлового будинку площею 0,1490 га по
АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу
від 28 листопада 1997 року, автомобіль
«Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1 у 2008 році та «BMW»
р.н. НОМЕР_2 у 2007 році.

Крім того, судом встановлено, що в
період шлюбу сторони на земельній
ділянці площею 0,1490 га по АДРЕСА_2
розпочали будівництво житлового
будинку.

Відповідно до положень ст.22 КпШС
України майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Згідно ст.28 КпШС України в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Аналогічні положення закрплені у
ст.ст.60,70 СК України.

Вирішуючи спір в частині розподілу
квартири АДРЕСА_1 та автомобілів «Nissan
Qashqai» і «BMW», суд обгрунтовував свої
висновки тим, що дане мано придбане за
цивільно-правовими угодами під час
перебування сторін у зареєстрованому
шлюбі, є спільним сумісним майном
подружжя і позивачка має право на його
половину.

При цьому суд підставно визнав за
кожною із сторін право власності на 1/2
частину автомобілів, виходячи із
неможливості виділення кожній із
сторін конкретних автомобілів та
стягнення компенсації у зв'язку із
відсутністю оцінки дійсної ринкової
вартості спірних автомобілів та
незгодою відповідача із зазначеною
позивачкою вартістю автомобілів і
небажанням сторін призначати
відповідну судову експертизу. Крім
того, враховано заперечення
відповідача ОСОБА_2 проти внесення
коштів на депозитний рахунок суду.

Також, суд обгрунтовано відмовив
позивачці у визнанні за нею права
власності на 1/2 частину будівельних
матеріалів, будівельних робіт і
конструктивних елементів,
використаних при будівництві будинку
на земельній ділянці по АДРЕСА_2,
поскільки позивачкою не надано доказів
того, які саме будівельні матеріали та
обладнання були використані під час
будівництва і відповідно підлягають
поділу, а також їх кількість та
вартість. Як і взагалі не надано
доказів, що будівництво проводиться не
самовільно.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні за нею
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки по АДРЕСА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що поскільки
після її придбання відповідач ОСОБА_2
не зареєстрував на своє ім'я право
власності на цю ділянку у
встановленому законом порядку і не
отримав державний акт, то це позбавляє
суд можливості провести її розподіл.

Проте, колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками,
оскільки суд у порушення вимог статей
213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі
не визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Суд першої інстанції пришов до хибного
висновку, що спірна діянка не є
спільним маном подружжя, залишивши
поза увагою, що ділянка придбана
сторонами в період шлюбу на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 28 листопада 1997
року.

Відповідно до положень ст.14 Закону
України «Про власність» та ст.6
Земельного Кодексу України 1990 року, які
були чинними на час придбання ОСОБА_2 на
своє ім'я у 1997 році спірної земельної
ділянки громадяни набували право
власності на земельні ділянки у разі
купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до приписів ст. 22 КпШС
України (був чинним на час придбання
ділянки) майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

За змістом даної норми до майна,
нажитого подружжям за час шлюбу,
відноситься в тому числі майно набуте
подружжям за цивільно-правовими
угодами. Отже, спірна ділянка
відноситься до спільного сумісного
майна подружжя і позивачка має право на
1/2 її частину.

Відповідно до діючого законодавства у
набувача майна за договором права
володіння та користування земельною
ділянкою виникають з часу укладання
нотаріального договору, а відсутність
державного акту на ділянку у набувача
за договором стосуться лише обмеження
його повноважень щодо розпорядженя
діянкою, тобто визначення її правової
долі.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції у вказаній частині не
грунтується на вимогах закону і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про розподіл ділянки і
визнання за сторонами права власності
на 1/2 частину ділянки за кожним.

Доводи апеляційної скарги, про те, що
при вирішенні спору суд безпідставно
відмовив у визнання за позивачкою
права власності на 1/2 частину
будівельних матеріалів, будівельних
робіт та конструктивних елементів, які
були використані в процесі будівництва
будинку на земельній ділянці по
АДРЕСА_2, не взявши при цьому висновок
про експертну грошову оцінку земельної
ділянки, необгрунтовані.

З позову вбачається, що позивачка
просить визнати за нею право власності
на 1/2 частину будівельних матеріалів,
будівельних робіт та конструктивних
елементів, які були використані в
процесі будівництва будинку.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України позивачка
зобов'язана надати суду докази про вид,
кількість, якість будівельних
матеріалів, конструктивних елементів,
вкладених в будівництво. Однак
позивачкою взагалі не надано доказів з
цього приводу. У висновку про експертну
грошову оцінку земельної ділянки, на
який посилається апелянт, також
відсутні відомості про будівельні
матеріали, будівельні роботи та
конструктивні елементи, що у свою чергу
свідчить про правильність судових
висновків в цій частині.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що
автомобіль «Nissan Qashqai» придбаний на її
ім'я в кредит, який вона сплачувала
самостійно із 2011 року і відповідно до
неї перейшло право власності на даний
автомобіль необгрунтовані, поскільки
шлюб між сторонами розірвано лише у 2012
році і позивачка не надала
переконливих доказів про виникнення у
неї права особистої влансоті на цей
транспортний засіб.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити
частково.

Рішення Києво-Святошинсього районного
суду Київської області від 27 жовтня 2014
року в частині відмови у розподілі
земельної ділянки скасувати і в цій
частині ухвалити нове.

Визнати земельну ділянку площею 0,1490 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
приміщень, що розташована по АДРЕСА_2
спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Розділити майно подружжя, визнавши за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,1490 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
приміщень, що розташована по АДРЕСА_2.
За ОСОБА_2 визнати право власності на 1/2
частину земельної ділянки площею 0,1490
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
приміщень, що розташована по АДРЕСА_2.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: