Справа № 2/331/1412/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м.
Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя
в складі :

головуючого - судді -
Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі -
Постарнак М.М,,

за участю представників

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Сосніна
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Запоріжжі справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Запорізької
обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк
Аваль" про визнання кредитного
договору № 014/17-41/643 від 17 листопада 2006
року недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Запорізької
обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк
Аваль" про визнання кредитного
договору № 014/17-41/643 від 17 листопада 2006
року, удаваним.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 17 листопада 2006 року між
Відкритим акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», в особі Запорізької
обласної дирекції «Райффайзен Банк
Аваль», та ОСОБА_3, укладено кредитний
договір № 014/17-41/643.

Відповідно до зазначеного кредитного
договору банк надав ОСОБА_3 кредит, а
остання прийняла його на наступних
умовах: розмір кредиту 125 000,00 доларів
США; цільове використання кредиту -
придбання нерухомого майна; дата
остаточного повернення кредиту - по
16.11.2016 р.; разова комісія на надання
кредиту складає 0,99 % від розміру
кредиту; процентна ставка - 13,00 % річних.

Забезпеченням виконання зобов'язання
по кредитному договору № 014/17-41/643 від
17.11.2006 р. є: Договір іпотеки від 17.11.2006 р.,
згідно якого іпотекодавець ОСОБА_3
надала в іпотеку нерухоме майно: нежиле
приміщення, ХІХ другого поверху літ. А5,
загальною площею 111,7 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
реєстраційний № 10882787, яке буде
належати іпотекодавцю на праві
власності у майбутньому, відповідно до
договору № 5756 купівлі-продажу об'єкта
нерухомого майна від 17.11.2006 р.,
посвідченого ОСОБА_5 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу. Заставна
вартість предмету іпотеки визначена
сторонами у сумі 906377,00 грн.

Вважає, що кредитний договір № 014/17-41/643
від 17.11.2006 р. із відповідними додатками,
укладеними до нього, а також договір
іпотеки не відповідають вимогам
чинного законодавства, оскільки
кредитний договір вчинений з метою
приховання іншого правочину, а саме:
надання позивачу кредиту в
національній валюті України, а тому є
удаваним виходячи з наступного.

Підставою для визнання недійсності
зазначеного кредитного договору є
укладення останньої в валюті,
відмінній від гривні України та
використання іноземної валюти за
спірним кредитним договором як засобу
платежу, що суперечить вимогам
законодавства.

Згідно із ст. 99 Конституції України,
грошовою одиницею України є гривня.

За приписами ст. 35 Закону України «Про
Національний банк України», гривня
(банкноти і монети) як національна
валюта є єдиним законним платіжним
засобом на території України, який
приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України за
всіма видами платежів, а також для
зарахування на рахунки, вклади,
акредитиви та для переказів.

З огляду на викладене вважає, що
надання та одержання грошових коштів в
рамках кредитного договору в іноземній
валюті, використання іноземної валюти
як засобу платежу можливо при
дотриманні відповідними суб'єктами
імперативних вимог законодавства щодо
одержання відповідної індивідуальної
ліцензії.

Зазначена індивідуальна ліцензія у
ОСОБА_3 та відповідача відсутня,
внаслідок чого використання долару США
як засобу платежу за кредитним
договором № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р.
суперечить вимогам п. «г» ч. 4 ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» та Положенню «Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу».

Крім того, вважає, що банком були грубо
порушені вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеного кредитодавцем. Як
на думку позивача, несправедливими
умовами договору є, зокрема, умови
договору про встановлення жорстких
обов"язків споживача, тоді як надання
послуг обумовлене лише власним
розсудом виконавця.

На підставі викладеного, просить суд
визнати кредитний договір № 014/17-41/643
від 17.11.2006 р., укладений між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», в особі
Запорізької обласної дирекції
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3
удаваним та стягнути з відповідача на
її користь суму сплачених судових
витрат.

В процесі розгляду справи позивач, не
змінюючи предмету позову та свої
позовні вимоги уточнила підстави
позову та остаточно просила суд
визнати кредитний договір № 014/17-41/643
від 17.11.2006 р., укладений між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», в особі
Запорізької обласної дирекції
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3
недійсним та судові витрати покласти
на відповідача. В обґрунтування вимоги
додатково зазначила, що статтею 203 ЦК
України визначено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними актами
цивільного правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до абзацу 3 п. 5 Постанови
Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і увигляді самостійної вимоги в разі
нікчемності правочину при наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги.

Представник позивача у судовому
засіданні на позовних вимогах
наполягала та просила суд їх
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Соснін
Т.Ю. у судовому засіданні проти
позовних вимог позивача заперечував,
посилаючись на те, що кредитний договір
№ 014/17-41/643 від 17.11.2006 р., укладений між
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», в особі ЗОД
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3
укладений у суворому додержанні
діючого законодавства України, а тому
не підлягає визнанню його недійсним з
підстав зазначених у позові позивача.
На підставі викладеного, просив суд
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши надані сторонами докази,
прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 17
листопада 2006 року між Відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль», в особі
Запорізької обласної дирекції
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3,
укладено кредитний договір № 014/17-41/643.
(а.с. 7-10)

Відповідно до зазначеного кредитного
договору банк надав ОСОБА_3 кредит, а
остання прийняла його на наступних
умовах: розмір кредиту 125 000,00 доларів
США; цільове використання кредиту -
придбання нерухомого майна; дата
остаточного повернення кредиту - по
16.11.2016 р.; разова комісія на надання
кредиту складає 0,99 % від розміру
кредиту; процентна ставка - 13,00 % річних.

На виконання умов зазначеного
кредитного договору № 014/17-41/643 від
17.11.2006 р., банком відкрито ОСОБА_3
позичковий рахунок і надані кредитні
кошти у сумі 125000,00 доларів США, які
ОСОБА_3 отримала готівкою, що
підтверджується відповідним
меморіальним ордером № К8/2 від 17
листопада 2006 року. (а.с. 76)

Забезпеченням виконання зобов'язання
по кредитному договору № 014/17-41/643 від
17.11.2006 р. є: Договір іпотеки від 17.11.2006 р.,
згідно якого іпотекодавець ОСОБА_3
надала в іпотеку нерухоме майно: нежиле
приміщення, ХІХ другого поверху літ. А5,
загальною площею 111,7 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
реєстраційний № 10882787, яке буде
належати іпотекодавцю на праві
власності у майбутньому, відповідно до
договору № 5756 купівлі-продажу об'єкта
нерухомого майна від 17.11.2006 р.,
посвідчений ОСОБА_5 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу. Заставна
вартість предмету іпотеки визначена
сторонами у сумі 906377,00 грн. (а.с. 15-17)

Положеннями ст. 202 ЦК України визначено,
що правочинами є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
характеризуються наступними рисами:
правочини є вольовими актами,
спрямованими на досягнення певного
правового результату; правочини завжди
є діями фізичної або юридичної особи;
правочини завжди є правомірними діями;
воля в правочинах завжди спрямована на
встановлення, зміну, припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Зігдно ст.. 207 ЦК України, правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Таким чином, наявність правочину
свідчить про єдність внутрішньої волі
і волевиявлення суб'єкта правочину.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог діючого
законодавства України.

Згідно п.1.1 частини 2 Кредитного
договору № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р.,
кредитор надає позичальнику кредит у
розмірі та валюті, визначеній в частині
№ 1 цього Договору, а позичальник
приймає, зобов'язується належним чином
використати та повернути банку суму
отриманого кредиту, а також сплатити
відповідну плату за користування
Кредитом і виконати всі інші
зобов'язання, як вони визначені у цьому
Договорі.

Згідно п.4 Кредитного договору №
014/17-41/643 від 17.11.2006 р., повернення кредиту
та процентів за користування кредитом
здійснюється шляхом сплати
позичальником ануїтентних платежів
згідно з графіком погашення до цього
договору. Детальний порядок погашення
кредиту та процентів, зазначений в
частині № 2 цього Договору.

Отже, за волевиявленням двох сторін
було досягнуто усіх умов кредитного
договору (правочину). Будь-яких
заперечень на момент укладення
зазначеного правочину позивач не мав.

Також, позивач, укладаючи Кредитний
договір, та обираючи валюту
кредитування свідомо вибрав саме -
долар США. Перед укладанням Кредитного
договору його ознайомили з усіма
умовами кредитування, а саме з терміном
кредитування, валютою кредитування,
процентними ставками у цих валютах
тощо.

Таким чином, ОСОБА_3 повністю
усвідомлювала про умови кредитування у
Банка та самостійно за власним
бажанням обрала кредитування у доларах
США.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

Стаття 629 ЦК України, встановлює
загальний принцип обов'язковості
договору. Укладення договору
передбачає, що він відповідає
встановленим законодавством вимогам, і
умови договору не суперечать
положенням нормативно-правових актів.
Отже, належним чином укладений договір
є обов'язковим для сторін і повинен
добросовісно виконуватись.

Позовні вимоги позивача щодо
недійсності Кредитного договору
ґрунтуються, зокрема, на тому, що
відповідно до чинного законодавства
грошовою одиницею України є гривня, та
відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.

Водночас, у ч. 2 цієї ж статті ЦК України
зазначено, що сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті.

Отже, позивач не враховує положення
чинного законодавства, однобічно їх
розглядає і тлумачить.

Згідно ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України, в якій
зазначено, що грошове зобов'язання має
бути виконане у гривнях. Використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Випадки і порядок використання
іноземної валюти визначаються Законом
України «Про Національний банк
України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із
змінами та доповненнями) і Декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.1993 року №
15-93 (із змінами та доповненнями),
виданими відповідно до них
нормативними актами, якими передбачена
можливість здійснення розрахунків в
іноземній валюті при одержанні
комерційного чи банківського кредиту в
іноземній валюті і його погашенні.

Відповідно до статті 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про банки і банківську діяльність"
кошти - гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського
кодексу України кредитні операції
банків полягають у розміщенні від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик залучених коштів
юридичних осіб (позичальників) та
громадян. Кредитними визнаються
банківські операції, визначені як такі
законом про банки і банківську
діяльність.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до
пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю".

Також, нормативно-правовими актами
Національного банку України
встановлені вимоги щодо оцінки ризиків
за операціями в іноземній валюті,
зокрема, Інструкцією про порядок
регулювання діяльності банків в
Україні, затвердженою постановою
Правління Національного банку України
від 28.08.2001 N 368, передбачена вимога
покриття капіталом валютного
кредитного ризику; Положенням про
порядок формування та використання
резерву для відшкодування можливих
втрат за кредитними операціями банків,
затвердженим постановою Правління
Національного банку України від 06.07.2000 N
279, встановлено підвищені коефіцієнти
резервування за кредитними операціями
в іноземній валюті.

При цьому, з урахуванням особливостей
діяльності банківських установ в
умовах фінансової кризи, Національний
банк України постановою Правління
Національного банку України від 01.12.2008 N
406 "Про затвердження Змін до Положення
про порядок формування та використання
резерву для відшкодування можливих
втрат за кредитними операціями банків"
посилив вимоги щодо формування банками
спеціальних резервів за кредитами,
наданими в іноземній валюті.

З вищевикладеного вбачається, що
уповноважені банки на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону України
«Про Національний банк України», в якій
зазначено, що Національний банк діє як
уповноважена державна установа при
застосуванні законодавства України
про валютне регулювання і валютний
контроль. До компетенції Національного
банку у сфері валютного регулювання та
контролю належить, зокрема видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок, за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України,
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави віднесено до операцій,
які потребують ліцензії.

При цьому, відповідно до положень ч. 2
ст. 5 Декрету Національним банком
України видаються генеральні ліцензії
комерційним банкам на здійснення
валютних операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

У нормах ст. 47 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» від 07.12.2000
року № 2121-III (із змінами та
доповненнями) зазначено, що банки мають
право здійснювати операції з валютними
цінностями на підставі банківської
ліцензії.

Відповідач діє на підставах положень
чинного законодавства та підзаконних
нормативно-правових актів України. Так,
відповідачем отримано банківську
ліцензію N 10 від 11.10.2006 р. та Дозвіл N 10-4
від 11.10.2006 р. з відповідним Додатком на
здійснення операцій з валютними
цінностями, в тому числі з розміщення
іноземної валюти на валютному ринку
України

Таким чином, правових перешкод для
того, щоб Банк мав право укладати
генеральні кредитні угоди, кредитні
договори, видавати кредити та
відповідно, вимагати виконання
зобов'язання в іноземній валюті - немає.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

У зв'язку з тим, що Банк, діючи у
відповідності до діючого
законодавства України надав Позивачу
кредит у іноземній валюті (дол. США), то
останній повинен повернути Банку таку
ж саму суму грошей у іноземній валюті
(дол. США).

Крім того, у відповідності до ст. 1048 ЦК
України, позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

У відповідності до п. 1.8 гл. 1 розд. ІІІ
«Правил бухгалтерського обліку
доходів і витрат банків України»,
затверджених постановою правління НБУ
№ 255 від 18.06.2003 р.: нарахування
процентних доходів (витрат),
амортизація дисконту (премії) за
фінансовими інструментами в іноземній
валюті здійснюються в тій валюті, у
якій обліковується пов'язаний з ними
фінансовий інструмент.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідними актами цивільного
правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання позивача на невідповідність
умов Кредитного договору приписам ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» є безпідставними,
оскільки, як встановлено судом, при
укладенні спірного Кредитного
договору сторонами була досягнута
згода з усіх істотних умов договорів:
мета, сума і строк кредиту; порядок і
умови надання кредиту та його
повернення; види (способи) забезпечення
зобов'язань кредитодавця; винагорода
кредитодавця; порядок повернення суми
кредиту; порядок змін та припинення дії
договору; відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України,
обставини, які є підставою для визнання
угоди недійсною, повинні існувати на
час підписання угоди, а не під час її
виконання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов"язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов"язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року розяснено, що за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Удаваним є правочин, що вчинюється з
метою приховання іншого правочину,
який сторони насправді вчинили. Тому
при укладенні удаваного правочину до
відносин його учасників
застосовуються правила щодо правочину,
який сторони мали на увазі (який
сторони приховали). Суб'єкт, який
вимагає визнання правочину недійсним
як укладеного з метою приховати інший
правочин, повинен довести, що правочин
укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином на думку
позивача це фактичне укладення
договору про надання кредиту в
національній валюті України, які
позивач отримала від відповідача.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень;
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Проте, в порушення зазначених вимог
процесуального законодавства,
стороною позивача не надано доказів
того, що на момент укладення Кредитного
договору № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р.,
існували підстави для визнання угоди
недійсною, а тому суд приходить до
висновку, що наведені у позовній заяві
підстави є неспроможними та спрямовані
на ухилення від виконання зобов"язання
за кредитним договором.

Крім того, суд не приймає до уваги
посилання позивача на укладення
договору про надання кредиту в
національній валюті України, які
позивач отримала від відповідача,
оскільки кредитний договір укладено у
письмовій формі. При його укладенні
сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
сторін було вільним і відповідало
їхній внутрішній волі, що самими
сторонами у справі не оспорюється.

Як встановлено судом, при укладенні
спірного кредитного договору
сторонами була досягнута згода з усіх
істотних умов договорів: мета, сума і
строк кредиту; порядок і умови надання
кредиту та його повернення; види
(способи) забезпечення зобов'язань
позичальника; винагорода кредитора;
порядок повернення суми кредиту;
порядок змін та припинення дії
договору; відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

Враховуючи вищевикладене, при
підписанні кредитного договору, всі
передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договорів були
дотримані, договір містить всі
передбачені чинним законодавством
умови, дотримано всіх вимог щодо змісту
та форми його укладення.

Аналізуючи перелічені норми
матеріального права, пояснення
представників позивача та відповідача,
письмові докази по справі, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню, оскільки протирічать
наведеним нормам діючого
законодавства.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215
ЦПК України, ч. 1 ст. 129, ст.ст. 203, 204, ч. 2
ст. 524, ст.ст. 526, 627, 629, 1054 ЦК України, ст.
ст. 2, 49 Закону України "Про банки і
банківську діяльність", Декретом
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю" суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Запорізької обласної дирекції АТ
"Райффайзен Банк Аваль" про визнання
кредитного договору № 014/17-41/643 від 17
листопада 2006 року, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Н.Г.Скользнєва

19.11.2014