Номер провадження: 22-ц/785/152/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Суворова В.О.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Варамар» на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 05 листопада 2013 року по справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Варамар» до ОСОБА_3,
правонаступником якого є ОСОБА_4, про
знесення самовільно прибудованих
споруд та приведення будинку до
попереднього стану, зобов'язання
вчинити певні дії,-

встановила:

У вересні 2012 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «Варамар»
(далі ТОВ «Варамар») звернулося до суду
з зазначеним позовом, в якому просило
зобов'язати ОСОБА_3 за власний рахунок
знести усі самочинні будівлі, що були
збудовані під час реконструкції
квартири АДРЕСА_1, в нежитлове
приміщення, в тому числі прибудову до
будинку АДРЕСА_1, зобов'язати
відповідача привести зовнішній стан
будинку та придомової території
зазначеного будинку до попереднього
стану, відповідно до технічної
документації на даний будинок.
Заборонити ОСОБА_3 використовувати
нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за
нецільовим призначенням приміщення,
знести та вивести все технічне
обладнання, яке застосовується для
потреб промислового характеру, та
заборонити в майбутньому вчиняти
будь-які дії щодо розміщення ресторану
в житловому будинку, вузлів та деталей,
які застосовуються для потреб
ресторану в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ТОВ «Варамар» подало до суду
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким його позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
права. При цьому представник ТОВ
«Варамар» в суді апеляційної інстанції
зауважив, що позивач наполягає на
приведенні у первісний стан саме
реконструйованого входу до спірного
приміщення (веранди зі скла та
пластику), оскільки це заважає
проведенню реставрації фасаду будівлі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ТОВ «Варамар», суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем самовільне будівництво
за адресою будинок АДРЕСА_1 не
проводилося, нежитлове приміщення та
прибудова, яку просить знести позивач,
були придбані ОСОБА_3 на законних
підставах. Крім того, ТОВ «Варамар» не є
належним позивачем по справі, оскільки
з позовом про знесення самочинного
будівництва наділений лише орган
місцевого самоврядування, яким є
Одеська міська рада, та позивачем не
надано до суду обґрунтованих доводів
та доказів порушення відповідачем
безпосередньо прав ТОВ «Варамар».

Вирішуючи спір по суті, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, та не
спростовується сторонами, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 22.10.2010 року, що був укладений між ТОВ
«Червоний лобстер» та ОСОБА_5, який діяв
на підставі довіреності від імені
ОСОБА_3, відповідач купив нежилі
приміщення магазину загальною площею
166,5 кв.м., розташованого в
багатоповерховому будинку за адресою:
АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 (а.с.182).

ОСОБА_4 - донька померлого, яка прийняла
спадщину після смерті батька, була
залучена судом до участі у справі у
якості правонаступника ОСОБА_3.

Як вбачається з технічного паспорту на
нежилі приміщення магазину від 07.10.2010
року (власник ТОВ «Червоний лобстер»)
площа приміщення складає 166,5 кв.м., до
якої входить «веранда» площею 21 кв.м.,
тобто прибудова, яку просить знести
позивач.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
ОСОБА_3 самовільне будівництво за
адресою будинок АДРЕСА_1 не здійснював,
оскільки став власником вже нежилих
приміщень, а не квартири у 2010 році, у той
час, коли реконструкцію було проведено
попереднім власником ТОВ «Червоний
лобстер» у 2004 році, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
нежилі приміщення магазину, виданим
Виконавчим комітетом Одеської міської
ради 05.08.2004 року.

З зазначеного можна зробити висновок,
що ні ОСОБА_3, ні тим більше його
правонаступник не знали, і не могли
знати про процедуру, процес та деталі
реконструкції приміщення квартир № 28,
а тому не можуть нести
відповідальність за дії попереднього
власника.

Крім того, в матеріалах справи наявний
лист Управління охорони об'єктів
культурної спадщини від 28.02.2013 року №
01-13/467, з якого вбачається, що на
підставі звернення директора ТОВ
«Червоний лобстер» Макаєва Є. від 14.11.2003
року № 47 та наданого останнім «Проекту
реконструкції входу до магазину по
АДРЕСА_1» управління листом 24.11.2003 року
№ 2611, в межах своїх повноважень, було
«Погоджено влаштування входу до
магазину по АДРЕСА_1 в м. Одесі»
тимчасово, до початку комплексної
реставрації зазначеної
будівлі-пам'ятки (а.с.54).

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, погодження для влаштування
входу до магазину по АДРЕСА_1
надавалось тимчасово, до початку
комплексної реставрації зазначеної
будівлі-пам'ятки.

Відповідно з ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про охорону
культурної спадщини» в редакції Закону
№ 5461-VI від 16.10.2012 року консервація,
реставрація, реабілітація,
музеєфікація, ремонт, пристосування
пам'яток місцевого значення
здійснюється за наявності письмового
дозволу органу виконавчої влади АРК,
обласних, Київської та
Севастопольської місцевих державних
адміністрацій відповідно до їхньої
компетенції, та на підставі погодженої
з ними науково-проектної документації.
Приписами зазначеної норми закону
чітко встановлено умови, при наявності
яких, дозволяється починати проведення
вищезазначених робіт та на пам'ятниках
місцевого значення: наявність
погодженої науково-проектної
документації та письмово дозволу,
наданого відповідним органом охорони
культурної спадщини.

Також у листі Управління охорони
об'єктів культурної спадщини від 28.02.2013
року № 01-13/467 зазначено, що оскільки
оформлення та надання письмового
дозволу на проведення реставраційних
робіт на будівлі-пам'ятці по АДРЕСА_1 є
однією з основних правових підстав для
початку проведення робіт на
будівлі-пам'ятці, то з моменту
отримання письмового дозволу на
проведення комплексної реставрації
будівлі чинність раніше наданого
управлінням тимчасового погодження на
влаштування входу до магазину по
АДРЕСА_1 підлягає припиненню.

Частиною сьомою ст. 376 ЦПК України
передбачено, що у разі істотного
порушення будівельних норм і правил,
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня, або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, в матеріалах справи
відсутні докази, які б свідчили про те,
що технічна можливість перебудови
спірного об'єкта неможлива, і
відповідач відмовляється від її
проведення.

Відповідно до ст. 38 ЗУ «Про регулювання
містобудівної діяльності» № 3038-VІ від
17.02.2011 року визначений державний орган,
якому надано право звертатися до суду з
позовом про знесення самочинно
збудованого об'єкта нерухомості, це
інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю.

Зазначеною нормою права встановлений
порядок, відповідно до якого
вирішується питання про знесення
самовільно реконструйованих та
побудованих житлових і нежитлових
приміщень.

Так, згідно встановленого порядку,
Інспекція ДАБК у разі виявлення факту
самочинного будівництва об'єкта видає
особі, яка здійснює таке будівництво,
припис про усунення порушень вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності з визначенням строку для
добровільного виконання припису. І
лише у разі не виконання припису у
встановлені інспекцією строки, вона
подає позов до суду про знесення
самочинно збудованого об'єкта.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що з
позовом до суду про знесення об'єкту
самочинного будівництва може також
звернутися орган місцевого
самоврядування, якому відповідно до
закону надані такі повноваження.

Але з матеріалів справи вбачається, що
до суду з позовом про знесення
самовільно прибудованих споруд та
приведення будинку до попереднього
стану, згідно із технічною
документацією на житловий будинок,
шляхом знесення прибудови та
реконструкції звернулося ТОВ
«Варамар», яке є орендарем приміщення у
будинку АДРЕСА_1

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
із змінами, внесеними Законом України
№ 3038-VІ (3038-17) від 17.02.2011 року, Одеська
міська рада має право делегувати
повноваження виконавчому органу лише в
частині участі прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів у порядку та випадках,
встановлених законом.

Повноважень щодо звернення до суду з
позовом про знесення самочинного
будівництва позивачу надано не було.

Таким чином, правом звернення до суду з
зазначеним позовом наділений лише
орган місцевого врядування, яким є
Одеська міська рада.

Крім того, як правильно зазначив суду
першої інстанції, позивачем не надано
до суду обґрунтованих доводів та
доказів порушення відповідачем
безпосередньо своїх прав, як
користувача (орендаря) одного з
приміщень у будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1

А посилання представника позивача про
порушення саме прав ТОВ «Варамар» як
замовника робіт по реставрації є
безпідставним, оскільки, як вбачається
з реставраційного завдання,
затвердженого начальником відділу
об'єктів культурної спадщини Одеської
облгосадміністрації у червні 2012 року
замовником є фізична особа - г-н ОСОБА_7,
а виконавцем - ПП «Архмайстер» , тобто
мова про ТОВ «Варамар», як замовника
робіт по реставрації фасаду з
відтворенням втрачених елементів
будівлі - пам'ятки взагалі не йдеться.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
усі зазначені обставини судом першої
інстанції при ухвалені рішення були
враховані, суд надав належну оцінку
доказам та ухвалив законне,
обґрунтоване рішення, яке скасуванню
не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Варамар»
відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.І. Сватаненко