АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/1651/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/497/14
Головуючий у 1-й інстанції
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області в складі:

головуючого - судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А.,Чічіля В.А.,

за участю секретаря:
Колодюк О.П.,

за участю представника
відповідача Новосанжарського РДА -
Гамова В.І., позивача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4, представника
третьої особи Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг) Федірця М.О.

розглянувши цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_3 до
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області,
треті особи Управління праці та
соціального захисту населення
Новосанжарської районної державної
адміністрації, Новосанжарський
районний територіальний центр
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг), про скасування
розпорядження та поновлення на роботі

за апеляційною скаргою
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області на
рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 25
листопада 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з вказаним позовом, посилаючись на
порушення Новосанжарської РДА
Полтавської області трудового
законодавства при його звільненні.
Остаточно просив визнати протиправним
та скасувати розпорядження голови
Новосанжарської районної державної
адміністрації №55-К від 04.07.2013 року про
звільнення його з роботи та поновити
його на посаді директора
Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) з 05.07.2013 року, стягнути середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу, 10 тис. грн. на відшкодування
моральної шкоди у звязку з незаконним
звільненням та судові витрати у
справі.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 25
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
розпорядження голови Новосанжарської
районної державної адміністрації №55-К
від 04.07.2013 року про звільнення ОСОБА_3 з
посади директора Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування(надання
соціальних послуг) 05.07.2013 року у зв'язку
з поновленням на роботі працівника,
який раніше виконував цю роботу, згідно
п.6 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
посаді директора Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг).

Стягнуто з відповідача
Новосанжарської районної державної
адміністрації на користь позивача
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 12 667
(дванадцять тисяч шістсот шістдесят
сім) гривень 20 коп., з відрахуванням
обов'язкових платежів.

Стягнуто з відповідача
Новосанжарської районної державної
адміністрації на користь позивача
ОСОБА_3 1 (одну) тисячу гривень на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача на користь
держави судовий збір в сумі - 229 грн. 40
коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Новосанжарського
районного суду Полтавської області від
08 січня 2014 року стягнуто з відповідача
Новосанжарської районної державної
адміністрації на користь позивача
ОСОБА_3 судові витрати у справі в сумі 100
гривень.

Повернуто позивачу ОСОБА_3 суму зайво
сплаченого судового збору в розмірі 150
гривень згідно квитанції
«ПолтаваБанк» № 2Р13482 від 13.11.2013 року.

В апеляційній скарзі Новосанжарська
РДА Полтавської області просить
скасувати рішення Новосанжарського
районного суду Полтавської області від
25 листопада 2013 року та ухвалити нове
про відмову в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі, посилаючись на
його незаконність та
необґрунтованість. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги зазначає,
що у відповідності ст. ст. 57, 58 ЦПК
України суду були надані докази того,
що ОСОБА_3 було запропоновано іншу
посаду, проте він від неї відмовився.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3,
працюючи на посаді директора
Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг), згідно розпорядження голови
Новосанжарської районної державної
адміністрації від 04.07.2013 року №55-К,
звільнений з посади 05.07.2013 року, у
зв'язку з поновленням на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу (п. 6 ст. 40 КЗпП України).

Як підстава для звільнення ОСОБА_3 з
роботи, в розпорядженні вказана ухвала
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03.04.2013 року №2-674/11.

Задовольняючи позовні вимоги у частині
визнання незаконним розпорядженням
голови Новосанжарської районної
державної адміністрації від 04.07.2013 року
№55-К про звільнення ОСОБА_3 на підставі
п.6. ст.40 КЗпП України суд виходив із
того, що уповноваженим органом не
дотриманий правовий порядок
звільнення позивача.

Вказані висновки є правильними,
відповідають вимогам закону і
підтверджуються матеріалами справи.

Так, у відповідності до п.6 ч. 1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу. Розірвання трудового договору
в зв'язку з поновленням на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу, відповідно до ст. 43-1 КЗпП
України допускається без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника). За
правилом частини 2, 3 ст.40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у
пункті 6 статті 40 КЗпП України,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу. Не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за п.5 цієї статті), а також у
період перебування працівника у
відпустці, за виключенням випадку
повної ліквідації підприємства,
установи, організації.

За результатами перегляду даного
судового рішення в апеляційному
порядку, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції достатньо повно
з'ясував обставини справи, належним
чином перевірив доводи та заперечення
сторін, проаналізувавши зібрані докази
та давши їм належну правову оцінку,
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
ОСОБА_3 був звільнений без дотримання
вказаних вимог законодавства, оскільки
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_3
пропонувалась інша робота.

Так, згідно матеріалів справи, по
справі проводилось попереднє судове
засідання, але всупереч вимог ст. 131 ч.1
ЦПК України відповідачем не надано
доказів відсутності роботи чи відмови
ОСОБА_3 від запропонованої роботи.

Тому, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що розпорядження
голови Новосанжарської районної
державної адміністрації №55-К від 04.07.2013
року про звільнення ОСОБА_3 з посади
директора Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) 05.07.2013 року у зв'язку з
поновленням на роботі працівника, який
раніше виконував цю роботу, згідно п.6
статті 40 КЗ пП України підлягає
скасуванню, як незаконне.

Також судом першої інстанції вірно
зазначено, що відповідно до п.12
Положення Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) територіальний центр очолює
директор, який призначається і
звільняється із займаної посади за
погодженням з департаментом праці та
соціального захисту населення
обласної державної адміністрації.

Згідно роз'яснень п. 16 Постанови
Пленуму ВСУ «Про практику розгляду
судами трудових спорів» в разі
звільнення працівника з ініціативи
власника без попередньої згоди
відповідного органу (якщо така згода
передбачена законодавством), працівник
підлягає поновленню на роботі,
оскільки згода відповідного органу є
елементом підстави для звільнення.

Крім того, визнавши, що ОСОБА_3 був
звільнений з роботи відповідно п. 4 ч. 1
ст. 40 КЗпП України без законних на те
підстав, суд правильно задовольнив
його вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що при звільнення ОСОБА_3 не були
порушені вимоги трудового
законодавства є необґрунтованими,
оскільки спростовуються наведеними
доводами та наявними в матеріалах
справи доказами, які були дослідженні
судом першої інстанції.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3
про стягнення моральної шкоди, колегія
суддів виходить з наступного.

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права, зокрема
поновлення на роботі, так і механізмом
компенсації моральної шкоди як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли у
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди, обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення спору (ст.ст.3, 4, 11, 31 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків
і вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Кодекс законів про працю України не
містить будь-яких обмежень чи
виключень для компенсації моральної
шкоди у разі порушення трудових прав
працівників, а ст.237-1 цього Кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди у
обраний ним спосіб, зокрема повернення
потерпілій особі вартісного
(грошового) еквівалента завданої
моральної шкоди, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин справи
(постанова Верховного Суду України від
25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12).

Згідно роз'яснень, які містяться в п.13
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», судам необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала
чинності 13 січня 2000 р.) за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Внаслідок незаконного звільнення
позивача порушені його конституційні
та трудові права. А відтак, видачею
розпорядження про звільнення без
законних підстав позивачу спричинено
моральну шкоду, яка виразилась у втраті
нормальних життєвих зв'язків, а саме -
позивач був позбавлений доходу, що
негативно відобразилося на його сім'ї,
що змусило позивача прикладати
додаткових зусиль для організації
свого життя.

А тому висновок районного суду про
стягнення грошового еквівалента
моральної шкоди є правильним.

З урахуванням фактичних обставин
справи, враховуючи характер та обсяг
страждань, їх тривалості, тяжкості
вимушених змін у житті колегія суддів
погоджується з визначеним районним
судом розміром моральної шкоди, яка
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

З урахуванням викладеного, доводи
апелянта щодо не заподіяння моральної
шкоди позивачу та доводи щодо розміру
моральної шкоди не спростовують
висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 314,
315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Новосанжарської
районної державної адміністрації
Полтавської області - відхилити.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 25
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя :
О.Ю.
Кузнєцова

Судді:

С.А.Гальонкін

В.А. Чічіль