Справа № 353/943/14-ц
Провадження № 2/353/412/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м.Тлумач

Тлумацький районний суд
Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Гавриш Я.М.

з участю: секретаря Гуцуляк Г.Я.

позивачки ОСОБА_1 та її представника
адвоката ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тлумачі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним,-

в с т а н
о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про визнання заповіту,
посвідченого 18.03.2014 року державним
нотаріусом Тлумацької державної
нотаріальної контори Керничною М.В.,
зареєстрованого в реєстрі за № 241
недійсним, з тих підстав, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Задовго до смерті і на
момент смерті батько постійно проживав
в с. Тарасівка Тлумацького району.
Після смерті батька залишилось
спадкове майно, яке складається з
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.
Організацію поховання батька та всі
витрати пов'язані з цим понесли вона з
сестрою.

Після поховання батька, вона
відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України
звернулась до нотаріуса у м. Тлумачі із
заявою про прийняття спадщини і від
нього дізналась, що її батьком був
складений заповіт, яким він заповідав
все своє майно гр. ОСОБА_3 Заповіт на
ім'я відповідачки був посвідчений 18
березня 2014 р. державним нотаріусом
Тлумацької державної нотаріальної
контори. Вважає такий заповіт
недійсним, з наступних підстав.

Її батько останні десять років
проживав сам. З відповідачкою він
розлучився ще в 2004 році. Після
розлучення відповідачка вигнала його з
дому, позбавивши його і помешкання і
всього майна, яке було ними нажите за
час шлюбу. З часу, коли батько
розлучився з відповідачкою, вони з
сестрою приїжджали до нього,
допомагали по господарству, привозили
ліки та підтримували його. З часу
розлучення батько не спілкувався з
відповідачкою, ще взимку 2013 року він
казав, що не хоче навіть про неї чути.
Майно, яке він нажив за останні роки,
говорив, що заповість своєму внуку
ОСОБА_6, якого дуже любив.

Тому, складений її батьком заповіт на
користь відповідачки, яка так з ним
повелась, свідчить про те, що під час
його складання він не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, з наступних підстав.

В останні роки перед смертю у батька
почастішали головні болі, які
турбували його впродовж життя, він став
дуже збуджений та нервовий. Протягом
життя батько неодноразово лікувався в
неврологічному відділенні Тлумацької
центральної районної лікарні,
направлявся на консультації до
психіатрів, ще в 70-х роках два рази
лікувався в обласному
психоневрологічному диспансері (ОПНД)
на вул. Софіївка м. Івано-Франківськ. В
1997 році, відповідно до медичної картки,
в нього вже був виставлений діагноз
дисциркуляторна енцефалопатія (ДЕ)
(недостатність кровообігу в судинах
мозку, який веде до поступового
порушення його функцій і дифузним
порушенням в його структурі. Цей стан
прогресує

повільно на протязі багатьох років і
характеризується багатоосередкованим
порушенням функцій мозку). Батьку було
рекомендовано нагляд у психіатра та
лікування в умовах ОПНД. З роками
хвороба прогресувала, а після того як
відповідачка його вигнала з дому
просто на вулицю, він пережив нервовий
стрес, і з того часу став ще гірше себе
почувати. Часто скаржився, що зранку
відчуває тяжкість на грудях, казав
«ніби камінь лежить на грудях»,
скаржився з приводу безсоння, якоїсь
постійної тривоги. Останнім часом
часто змінював думки і був дуже
збуджений, навіть агресивний. Зважаючи
на його стан, вона з сестрою звертались
за лікуванням до районного
невропатолога, а також їздили на
консультації до психіатра в військовий
госпіталь в м. Івано-Франківськ. В 2011 та
в 2013 роках батько проходив лікування в
Тлумацькій ЦРЛ в неврологічному
відділі. Однак, спроби поліпшити його
психічний стан позитивного результату
не мали. В подальшому до кінця його
життя в батька спостерігалося
порушення сприйняття, мислення, емоцій
та пам'яті, постійно змінювалося
відношення до життя, він почав
розмовляти сам з собою (що часто чула
сусідка). Батько не хотів ні з ким
говорити про те, як з ним повелась
відповідачка, але інколи
проговорювався, що пережив через неї
«страшний стрес», і ніколи навіть чути
про неї не хоче. Тому, не було жодних
підстав, причини, мотивів чи внутрішніх
переконань йому складати заповіт на
користь відповідачки. ОСОБА_3 знала про
фізичний стан її батька і могла цим
скористатись.

З посиланням на ст.ст.203, 215, 225, ч.2 ст.1257
ЦК України просить визнати недійсним
заповіт ОСОБА_5 на користь відповідачки
ОСОБА_3 та посвідчений 18.03.2014 року
державним нотаріусом Тлумацької
державної нотаріальної контори
Керничною М.В., зареєстрованого в
реєстрі за № 241.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник - адвокат ОСОБА_2
позов підтримали, з підстав наведених в
позовній заяві. Просили позов
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 подала до суду
заперечення, в якому зазначила, що
заповідальне розпорядження ОСОБА_5,
посвідчене 18 березня 2014 року державним
нотаріусом Тлумацької державної
нотаріальної контори Керничною М.В.
відповідає волі заповідача і
волевиявлення спадкодавця було
вільним та в момент підписання і
посвідчення заповіту заповідач
усвідомлював значення своїх дій та міг
керувати ними.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про
нотаріат» обов'язком нотаріуса, є
перевірити чи усвідомлює особа у
момент підписання правочину, в тому
числі заповіту значення своїх дій та
(або) чи може особа керувати своїми
діями. У разі потреби нотаріусу
надається довідка про те, що особа не
страждає на психічний розлад, який може
вплинути на її здатність усвідомлювати
свої дії та (або) керуватися ними.

Під час посвідчення правочинів
визначається обсяг цивільної
дієздатності фізичних осіб, які беруть
у них участь. Визначення обсягу
цивільної дієздатності фізичної особи
здійснюється за паспортом або іншими
документами, передбаченими статтею 43
Закону України «Про нотаріат», які
унеможливлюють виникнення будь-яких
сумнівів щодо обсягу цивільної
дієздатності фізичної особи, яка
звернулась за вчиненням нотаріальної
дії.

У заповіті ОСОБА_5, окрім власноручного
підпису та власноручного напису свого
прізвища, міститься також власноручний
напис «Заповіт прочитано мною і мною
підписано», що свідчить про те, що
особа, яка здійснила підпис та напис у
заповіті не перебувала у незвичайному
стані.

В медичних документах (амбулаторна
картка хворого 070114 аркуш 37) маються
дані, що ОСОБА_5 хворів на виражений
органічний розлад особистості
змішаного ґенезу
(атеросклерозтичного-гіперторічного),
однак медичних документів про те, що
заповідач тривалий час тяжко хворів, на
час складання заповіту страждав на
психічний розлад і не розумів своїх дій
та не міг керувати ними, відсутні.

Немає сумніву, що спадкодавець у момент
складання заповіту усвідомлював
значення своїх дій щодо призначення її
спадкоємцем, а також міг керувати цими
діями і волевиявлення було вільним і
відповідало його внутрішній волі. Ще
при житті ОСОБА_5 в присутності сусідів
говорив, що все своє майно передасть їй
у спадок.

В судовому засіданні відповідачка
ОСОБА_3 додатково вказала, що з ОСОБА_5
взяла шлюб у 1990 році і прожили 13 років.
Його діти (від першого шлюбу)
підговорили, і вони розлучилися. Він
був хворий, але був розумний і
спокійний. За тиждень до складання
заповіту,

він приходив і сказав, що заповість їй
своє майно. Просила в задоволенні
позову відмовити.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 вказала, що ОСОБА_5 був її
сусідом, стосунки з ним були різні,
іноді добре спілкувалися, іноді він міг
злитися на неї і обзивати, а іноді
взагалі не говорити. На її думку
покійний був хворий, тому що в нього
часто були напади агресії, внаслідок
чого міг бити тварин (корову, кота), а
потім плакав через це. Як ходив по
подвір'ї, то деколи видавав незрозумілі
звуки. ОСОБА_5 казав їй, що хоче
заповісти хату онукові ОСОБА_6.

Свідок ОСОБА_6 вказала, що вона працює
лікарем-психіатром у військовій
поліклініці по вул. Старозамкова, 2а та
у психіатричній лікарні № 1 по вул.
Млинарська, 1 в м. Івано-Франківську. В
2006 році ОСОБА_1 приводила свого батька
до неї, з собою мали амбулаторну картку.
Після огляду хворого, вона встановила
діагноз та призначила амбулаторне
лікування. Приїжджали до неї раз у
три-чотири місяці. Після 2011 року на
прийом не приходили.

Свідок ОСОБА_8 вказала, що ОСОБА_5 був її
сусідом з іншої вулиці, знала його 20
років. Був дуже працьовитий, в нього
всюди було чисто, тримав корову, теля.
Як помер його швагро, тоді помирився з
дітьми, вони відвідували його 3-4 роки,
потім знову посварилися і не
відвідували. Казав, що його діти погані.
Вважає, що психічно хворим він не був,
але характер мав нервовий. В березні
цього року викликав швидку. Перед
цьогорічними Великодніми святами
говорив їй, що заповість хату чужим
людям. Про заповіт на онука їй ніколи
такого не казав.

Суд, вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, покази свідків,
дослідивши та оцінивши дані, що
містяться в письмових доказах по
справі, вважає, що позов підлягає до
задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
копії заповіту від 18.03.2014 року,
посвідченого державним нотаріусом
Тлумацької державної нотаріальної
контори Керничною М.В., ОСОБА_5 заповів
все належне йому майно ОСОБА_3. Даний
заповіт був зареєстрований в реєстрі
за № 241 (а.с.8, 136).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с.7).

Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). При
розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Ухвалою Тлумацького районного суду від
20.08.2014 року по справі була призначена
посмертна судово-психіатрична
експертиза, на вирішення якої були
поставлені питання: «Чи страждав
ОСОБА_5 будь-яким психічним
захворюванням, якщо так, то яким саме і
чи може психічне захворювання ОСОБА_5
тягнути неможливість останнім
усвідомлювати значення своїх дій
та/або керувати ними»?; «Чи міг за
станом здоров'я ОСОБА_5 усвідомлювати
значення своїх дій та/або керувати ними
на момент складання і підписання
заповіту від 18.03.2014 року о 10 год. 16 хв.,
посвідченого державним нотаріусом
Тлумацької державної нотаріальної
контори і зареєстрованого в реєстрі за
№ 241»?. Відповідно до Акту
судово-психіатричного експерта № 659
від 29.09.2014 року, проведеної експертами
Комунального закладу Львівська
обласна клінічна психіатрична лікарня
(м. Львів, вул. Кульпарківська, 95), у
період укладання та підписання
заповіту від 18.03.2014 року ОСОБА_5
страждав судинною деменцією та за
своїм станом не міг усвідомлювати
значення своїх дій і керувати ними
(а.с.151-153).

Таким чином, заперечення на позов
ОСОБА_3 щодо психічного стану здоров'я
ОСОБА_5 повністю спростовуються
вказаним актом експертизи та показами
свідків лікаря-психіатра ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Суд не бере до уваги покази свідка
ОСОБА_8 оскільки вона не має медичної
освіти та не

може однозначно стверджувати про те, чи
хворів ОСОБА_5 якоюсь психічною
хворобою чи ні, та й покази її не є
категоричними.

Що стосується посилань сторони
відповідача на той факт, що під час
укладання заповіту нотаріусом були
дотримані всі вимоги чинного на той час
законодавства щодо порядку
посвідчення заповіту, то суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про
нотаріат» під час посвідчення
правочинів визначається обсяг
цивільної дієздатності фізичних осіб,
які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної
дієздатності фізичної особи
здійснюється за паспортом громадянина
України або іншими документами,
передбаченими статтею 43 цього Закону
(крім посвідчення водія, особи моряка,
інваліда чи учасника Великої
Вітчизняної війни, посвідчення,
виданого за місцем роботи фізичної
особи), які унеможливлюють виникнення
будь-яких сумнівів щодо обсягу
цивільної дієздатності фізичної особи,
яка звернулася за вчиненням
нотаріальної дії. У разі потреби
нотаріусу надається довідка про те, що
особа не страждає на психічний розлад,
який може вплинути на її здатність
усвідомлювати свої дії та (або)
керувати ними. У разі наявності
сумнівів щодо обсягу цивільної
дієздатності фізичної особи, яка
звернулася за вчиненням нотаріальної
дії, нотаріус зобов'язаний звернутися
до органу опіки та піклування за місцем
проживання відповідної фізичної особи
для встановлення факту відсутності
опіки або піклування над такою
фізичною особою.

Згідно абзацу сьомого пункту 39
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України у
редакції наказу Міністерства юстиції
України від 15.06.2009 р. N 1062/5 (чинного на
момент посвідчення заповіту) якщо в
нотаріуса є підстави вважати, що хтось
з учасників правочину страждає на
хронічний стійкий психічний розлад, що
істотно впливає на здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, токсичними речовинами тощо, а
відомостей про визнання особи
недієздатною чи обмежено дієздатною
немає, нотаріус відкладає вчинення
правочину і звертається до органу
опіки та піклування за місцем
проживання відповідної фізичної особи
для встановлення факту відсутності
опіки або піклування над такою особою.
У разі відсутності встановлення опіки
та піклування над особою нотаріус
повідомляє про своє припущення одну з
осіб чи один з органів, зазначених у
статті 237 Цивільного процесуального
кодексу України, які можуть звернутись
до суду із заявою про визнання цієї
особи недієздатною або обмежено
дієздатною. Нотаріус пропонує такій
особі (органу) повідомити його про
прийняте рішення. Залежно від
прийнятого рішення нотаріус або вчиняє
нотаріальну дію, або зупиняє вчинення
нотаріальної дії до вирішення справи
судом. За таких обставин суд вважає, що
заповіт було посвідчено з порушенням
вимог законодавства щодо порядку
вчинення відповідних нотаріальних дій,
а також вимог закону щодо дійсності
угод.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

За результатами проведення судового
засідання по справі, суд приходить до
висновку про наявність законних
підстав для задоволення позову, а тому
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Тлумацької державної
нотаріальної контори Керничною М.В.
18.03.2014 року по реєстру №241 слід визнати
недійсним.

При такому вирішенні позову з
відповідачки слід стягнути на користь
позивачки понесені останньою судові
витрати по справі.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р
І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Тлумацької державної
нотаріальної контори Керничною М.В.
18.03.2014 року по реєстру №241 - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп. сплаченого
судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області через

Тлумацький районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку встановленому ст.223 ЦПК
України.

Головуючий
Я.М. Гавриш