АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», яка подана
представником ШУЛІКОЮ Аліною
Володимирівною, на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 14 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
недійсним договору поруки,

встановила:

В травні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому
просить визнати недійсним договір
поруки, укладений 25.12.2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3, відповідно до
якого остання виступає поручителем
перед КБ «ПриватБанк» за виконання
зобов'язань за кредитним договором від
25.12.2007 року відповідачем ОСОБА_4 по
поверненню кредитних коштів в розмірі
173 644 доларів США, посилаючись на те, що
вона ніякого відношення до даного
договору поруки не має, згоди на його
укладення не давала та не підписувала
договір, з ОСОБА_4 не знайома.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року позов
задоволено: визнано недійсним договір
поруки № КІА0GК00000050Р, укладений 25.12.2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
в якості забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним
договором № КІА0GК00000050 від 25.12.2007 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 судові витрати по 901
грн. 10 коп. з кожного. Стягнуто з ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_4 на користь
держави судовий збір по 121 грн. 80 коп. з
кожного.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ПАТ КБ «ПриватБанк» -
Шуліка А.В. звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Зазначала, що суд першої інстанції в
рішенні суду посилається на
відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на
укладання договору поруки та зазначив,
що позивач вказаний договір не
підписувала. Однак, в абз. 3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову експертизу в кримінальних і
цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 року
ВСУ наголошує, що іноді всупереч закону
суди розглядають висновки експертів як
джерела доказів, що мають перевагу над
іншими доказами, без належної їх
перевірки й оцінки або переоцінюють
доказове значення ймовірних висновків.
Пункт 3 вказаної Постанови встановлює,
що при дослідженні висновку експерта
суди повинні виходити з того, що
висновок експерта не має наперед
встановленої сили та переваги над
іншими джерелами доказів, підлягає
перевірці й оцінці за внутрішнім
переконанням суду, яке має
ґрунтуватися на всебічному, повному й
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи у сукупності.

Вважає, що висновок експерта для суду
не є обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими статтею 212 ЦПК
України, а жоден доказ не має для суду
наперед встановленого значення.

Вказувала, що висновок суду першої
інстанції фактично ґрунтується на
припущеннях, оскільки застосування
експертом понять «ймовірно» та «не
представляється можливим» свідчить
про відсутність обґрунтованої
відповіді на поставлені судом питання,
що суперечить положенням ст. 147 ЦПК
України.

Крім того, суд першої інстанції як на
доказ, що підтверджує факт
непідписання ОСОБА_3 договору поруки,
посилається на неможливість
проведення фізико-хімічної експертизи
давності документа. Однак, позивач не
ставить питання про час виконання нею
підписів у договорі поруки, а тому
давність документа не є обставиною, яка
повинна бути з'ясована для вірного
вирішення справи.

Також, кримінальна справа, на яку
посилається суд першої інстанції, не
передана на розгляд до суду в порядку
кримінального судочинства та взагалі
не містить будь-яких даних про особу,
яка підписала договір поруки.
Пояснення ОСОБА_3 у кримінальній справі
є такими ж поясненнями як і у цивільній,
оскільки відображають виключно
особисту думку позивача та не мають для
суду наперед визначеного значення.

В судове засідання представник
апелянта не з'явився, про день, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином. 04.12.2014 року представник
ПАТ КБ «ПриватБанк» Діденко М.В. подала
клопотання про розгляд справи за
відсутності представника банку у
зв'язку з участю в іншому судовому
засіданні. Колегією суддів визнано за
можливе розглянути справу у
відсутності представника апелянта.

Позивач ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_6 в судовому засіданні вважали
доводи апеляційної скарги
безпідставними та просили залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про день, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та її представника,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим,
що з листа Київського головного
регіонального управління ПАТ КБ
«ПриватБанк» від 19.02.2009 року про вимогу
дострокового погашення кредиту вона
дізналась, що є поручителем за
договором поруки від 25.12.2007 року, за
яким вона відповідає перед кредитором
за виконання обов'язків за кредитним
договором, укладеним 25.12.2007 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 на суму 173 644
долари США.

Проте жодного відношення до укладеного
договору вона не мала і не має, згоди на
його укладення не надавала, та договір
поруки не підписувала, про його
існування не знала і особа ОСОБА_4
позивачу не відома.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні не знайшов
підтвердження факт вільного
волевиявлення позивача на укладення
договору поруки від 25.12.2007 року, що є
підставою для визнання даного
правочину недійсним на підставі ч.1,3
ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
наявності підстав для задоволення
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
представника відповідача зводяться до
того, що ні висновок спеціаліста від
21.05.2010 року, ні висновок повторної
судово-почеркознавчої експертизи від
20.09.2013 року не є належними доказами у
справі, оскільки експерти не змогли
надати чіткої та однозначної відповіді
щодо виконання підписів ОСОБА_3 чи
іншою особою, а висновки містять
припущення, що підписи виконані
«ймовірно не ОСОБА_3, а іншою особою».
Тому представник апелянта вважає, що
рішення суду ґрунтується лише на
припущеннях.

Однак такі доводи колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки,
висновок спеціаліста та висновок
експертизи були оцінені судом за
правилами ст. 212 ЦПК України, відповідно
до якої суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Висновки спеціаліста та
судово-почеркознавчої експертизи були
оцінені судом у сукупності з іншими
наявними у матеріалах справи доказами,
яким суд надав належну правову оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи,
30.11.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська з позовом до
відповідачів ТОВ «Українське
фінансове агентство Верус», ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором. Просив стягнути, в
тому числі, солідарно з ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 суму заборгованості за
кредитним договором на загальну суму
182 549,65 доларів США. При цьому позовні
вимоги до ОСОБА_3 обґрунтовував
невиконанням нею договору поруки
№КІА0GК00000050Р від 25.12.2007 року.

На запит Святошинського районного суду
м. Києва по даній справі Жовтневим
районним судом м. Дніпропетровська
було надіслано копію зазначеного
договору поруки, з якої вбачається, що
вірність цієї копії договору
посвідчена представником ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Суд першої інстанції належним чином
надав оцінку тій обставині, що до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська при подачі позову
30.11.2009 року представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» подав примірник договору
поруки від 25.12.2007 року, який візуально
та за змістом відрізняється від
наданого на виконання ухвали суду від
24.06.2010 року оригіналу договору поруки.
При цьому суд зазначив, що пояснити
вказану відмінність жоден з
представників відповідача не зміг.

Із зазначених примірників договору
поруки вбачається, що підписи від імені
ОСОБА_3 під текстом цих примірників у
графі «поручитель» також значно між
собою відрізняються.

З витребуваних та досліджених судом
першої інстанції матеріалів
кримінальної справи №63-2998, порушеної
Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в
Київській області за ч. 1 ст. 358 КК
України по факту підробки документів
від імені ОСОБА_3 вбачається, що із
заявою про вчинення злочинних дій щодо
підробки її підпису на документах
позивач звернулась 04.02.2010 року.

Надаючи письмові пояснення працівнику
міліції, позичальник ОСОБА_4 повідомив,
що ОСОБА_3 він не знає, ніколи її не
бачив та не працював у неї. Бути його
поручителем він також її не запрошував,
оскільки усім оформленням договорів
займалась його брокер ОСОБА_8

Між тим, в анкеті позичальника для
отримання кредиту, що міститься у
кредитній справі ОСОБА_4, зазначено, що
він працює менеджером у ПП ОСОБА_3.

Проте зазначена обставина не
відповідає дійсності, а вищевказані
пояснення ОСОБА_4 узгоджуються зі
змістом заяв ОСОБА_3 про право
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності,
поданих нею до Державної податкової
інспекції Києво-Святошинського району
у 2006, 2007, 2008 роках, у яких позивач
зазначала про відсутність працівників,
які перебувають з нею у трудових
відносинах ( а.с. 198, 200 т.1).

З матеріалів кримінальної справи №
63-2998 по факту підробки документів від
імені ОСОБА_3 вбачається, що
керівництво Боярського відділення
Київського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» в
особі начальника відділення Хмеля В.М.
листом від 23.04.2010 року відмовило
начальнику Києво-Святошинського РУ ГУ
МВС України в Київській області у
видачі матеріалів кредитної справи, в
тому числі оригіналу договору поруки,
з посиланням на дотримання банківської
таємниці, встановленої Законом України
«Про банки і банківську діяльність»,
та зазначило, що інформація може бути
розкрита лише з письмового дозволу
власника або за рішенням суду.

Разом з тим, відповідаючи 29.04.2010 року на
запит ОСОБА_3 про видачу оригіналу
договору поруки, укладеного на її ім'я,
керуючий Боярським відділенням ПАТ КБ
«Приватбанк» Хмель В.М. також відмовив
у видачі оригіналу договору,
посилаючись на те, що вказані документи
є частиною кредитної справи і
становлять банківську таємницю.

Таким чином, оригіналу договору поруки
від 25.12.2007 року, наданого в копії до
позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» від
30.11.2009 року, представники банку ні
органу внутрішніх справ у зв'язку із
розслідуванням кримінальної справи №
63-2998, ні суду у зв'язку з розглядом даної
справи не надали.

Як вбачається з висновку спеціаліста №
200-ВКД від 21 травня 2010 року, виконаного
старшим експертом сектору технічних
досліджень документів та почерку
відділу криміналістичних досліджень
НДЕКЦ при ГУ МВС України Київської
області, предметом дослідження була
електрофотокопія договору поруки від
25.12.2007 року, надана ПАТ КБ «ПриватБанк»
до позовної заяви від 30.11.2009 року.

Відповідно до вказаного висновку,
підпис від імені ОСОБА_3 в
електрофотокопії договору поруки від
25.12.2007 року та підписи від імені ОСОБА_3
на лицевій та зворотній стороні аркуша
паперу з електрофотокопією сторінок №
1,2,3,10, 11 паспорта громадянина України
серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3, ймовірно
виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Таких висновків спеціаліст дійшов,
зазначивши, що розбіжності у підписах
стійкі, утворюють сукупність, достатню
для висновку про те, що підпис від імені
ОСОБА_3 в електрофотокопії договору
поруки № №КІА0GК00000050Р від 25.07.2007 року
ймовірно виконано не ОСОБА_3, а іншою
особою. Поряд з вищеперерахованими
розбіжностями встановлені деякі
співпадання. Дані ознаки можуть
свідчити про виконання досліджуваного
підпису з наслідуванням дійсних
підписів ОСОБА_3, або виконанням
досліджуваних підписів особою зі
схожим почерком.

Враховуючи, що на дослідження було
надано лише електрофотокопію договору
поруки, спеціаліст зазначив, що
вирішити питання в категоричній формі
можливо буде вирішеним у випадку
надання оригіналів документів ( а.с. 73-76,
т.1).

Крім того, зазначеним висновком
спеціаліста також досліджувалось
питання, ким було завірено копію
паспорта громадянина України ОСОБА_3,
із надписом «Копия верна» та підписом
від імені ОСОБА_3

У даному висновку спеціаліста від
21.05.2010 року міститься однозначний
висновок про те, що рукописні записи
«Копия верна» на лицевій та зворотній
стороні аркуша паперу з
електрофотокопією сторінок № 1,2, 3,10 та
11 паспорта громадянина України серії
НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3, виконані не
ОСОБА_3, а іншою особою.

При цьому слід зазначити, що в
матеріалах кредитної справи ОСОБА_4
містяться саме ці копії сторінок
паспорта ОСОБА_3, завірені не позивачем,
а іншою особою. Зазначені копії також
окремо завірені і працівником банку.

Як вбачається з пояснень позивача,
підтверджених матеріалами справи,
копію свого паспорта та довідку про
присвоєння ідентифікаційного номера
вона подавала, завіряючи власним
підписом, до Боярського відділення
Київського ГРУ КБ «ПриватБанк» 07
травня 2007 року у зв'язку з подачею заяви
про відкриття карткового рахунку з
установленням кредитного ліміту на
суму 5000 грн. ( а.с. 112-122).

Як вбачається з висновку повторної
судово-почеркознавчої експертизи №
655-ВКЕ від 20.09.2013 року, проведеної на
підставі ухвали Святошинського
районного суду м. Києва 10.06.2013 року,
предметом дослідження експерта був
інший примірник договору поруки від
25.12.2007 року, оригінал якого був наданий
представником відповідача на
виконання ухвали суду від 24.06.2010 року
про забезпечення доказів.

Відповідно до вказаного висновку
підпис від імені ОСОБА_3 в графі
«поручитель» договору поруки
№КІА0GК00000050Р від 25.07.2007 року ( а.с. 20),
ймовірно виконаний не ОСОБА_3, а іншою
особою з наслідуванням дійсним
підписам ОСОБА_3 Вирішити питання в
категоричній формі не представляється
можливим через конструктивну простоту
досліджуваного підпису та зразків
підписів ОСОБА_3, що містять досить
прості для наслідування елементи.

До суду апеляційної інстанції
представником відповідача було подано
клопотання про призначення повторної
судової почеркознавчої експертизи,
оскільки висновок експертизи від 20.09.2013
року містить вказівку на ймовірне
виконання підпису у графі
«поручитель» не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Проте колегія суддів визнала
дане клопотання необґрунтованим,
оскільки матеріали справи містять два
різних за змістом та з різними
підписами від імені ОСОБА_3 примірники
договору поруки від 25.12.2007 року.

Колегія суддів не вбачає підстав для
призначення та проведення повторної
судово-почеркознавчої експертизи,
враховуючи, що відповідно до висновку
спеціаліста від 21.05.2010 року надати
однозначну відповідь з даного питання
можливо буде лише при отриманні
оригіналу договору поруки. Однак
представниками ПАТ КБ «ПриватБанк» не
надано суду оригіналу договору поруки
від 25.12.2007 року, примірник якого був
поданий при пред'явленні банком у 2009
році позову про стягнення
заборгованості, та підпис на якому
суттєво візуально відрізняється від
підпису на примірнику договору,
наданого в липні 2010 року до даної
справи, тобто після проведення
почеркознавчого дослідження
спеціалістом 21.05.2010 року ( а.с. 20).

Таким чином, колегія суддів вважає
правильними висновки суду першої
інстанції про недійсність
оспорюваного договору поруки, оскільки
наявними у матеріалах справи доказами,
оціненими судом в сукупності,
доведено, що позивач ОСОБА_3 не
підписувала зазначений договір поруки
і у неї не було волевиявлення на його
укладення.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду першої
інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 312-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: