Справа №592/7351/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Фоменко І. М.Номер
провадження 22-ц/788/243/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 27
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою
через представника ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23 грудня 2013 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором
позики та моральної шкоди,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5

про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в
и л а :

Рішенням суду від 23 грудня 2013 року
позов ОСОБА_5 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
суму боргу в розмірі 50000 грн., 20% за
користування договором позики в
розмірі 2301 грн. 37 коп., витрати на
правову допомогу адвоката в розмірі 3000
грн., а також судового збору в розмірі 649
грн. 16 коп., а всього 55950 грн. 53 коп.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
тих підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені норми матеріального і
процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

01 березня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у
письмовій формі укладений договір
позики, згідно якого ОСОБА_3 отримав від
ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 160000 грн.
(а.с. 6).

Згідно умов договору ОСОБА_3
зобов'язався повернути отримані гроші
у такому порядку:

до 20 березня 2012 року зобов'язався
повернути 60000 грн.;

до 31 грудня 2012 року - 50000 грн.;

до 31 червня 2013 року - 50000 грн.

Крім того, ОСОБА_3 взяв на себе
зобов'язання у разі невчасного
повернення або неповернення коштів у
вказані терміни сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 20,0% річних від простроченої суми
(а.с. 6).

Виконуючи умови вищеназваного
договору ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_5 :

20 березня 2012 року - 60 000 грн.;

28 грудня 2012 року - 50 000 грн.

Про отримання названих сум ОСОБА_5
склав відповідні розписки ( ас. 41).

До 31 червня 2013 року ОСОБА_3 не повернув
ОСОБА_5 50000 грн., з цього приводу між
сторонами виник спір, який
розглядається у даній справі.

Вищеназвані обставини сторони не
заперечують, окрім дати складання
договору позики. ОСОБА_3 стверджує, що
договір позики ним був написаний не 01
березня 2012 року, а 20 березня 2012 року.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_5,
суд першої інстанції виходив з того, що
між сторонами склалися
цивільно-правові відносини, які
витікають із договору позики,
відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, а тому з ОСОБА_3
підлягає стягненню сума
заборгованості за договором позики та
відсотки за прострочку виконання
зобов'язання, а позов про стягнення
моральної шкоди суд визнав
необгрунтованим.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
його необгрунтованості.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, правильно встановивши
фактичні обставини справи та давши
правильну оцінку всім зібраним у
справі доказам, дійшов обґрунтованого
висновку про необхідність часткового
задоволення позову ОСОБА_5, та також
прийшов до вірного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_3, висновки
суду відповідають матеріалам справи та
вимогам закону, а доводи апеляційної
скарги про протилежне не можна визнати
обґрунтованими. При цьому виходить з
наступного.

Відповідно до 1046 ЦК України 1. За
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачається,
що 1. Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. 2. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1051 ЦК України 1. Позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Стаття 231 ЦК України передбачає правові
наслідки правочину, який вчинено під
впливом насильства. Зокрема, правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що 01 березня 2012 року між
сторонами був укладений договір
позики, згідно з яким ОСОБА_3 отримав у
борг від позивачки 160 000 грн., які
зобов'язався повертати частками до 31
червня 2013 року, про що був складений
договір позики. У зазначений термін
ОСОБА_3 борг повністю не повернув, тобто
прострочив виконання грошового
зобов'язання. Визнання відповідачем
боргу підтверджується частковим його
поверненням.

Посилання відповідача на те, що 01
березня 2012 року він фактично гроші від
ОСОБА_5 не отримував, безпідставні.
Письмових доказів, які б свідчили про
безгрошовість укладеного сторонами
договору позики, ОСОБА_3 суду не надав.
Заперечення договору за його
безгрошовістю шляхом показань свідків
згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК не допускається, за
винятком випадків, коли договір був
укладений під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

На підтвердження своїх доводів про
написання договору позики під впливом
насильства ОСОБА_3 будь-яких
переконливих доказів не надав. В той же
час названі доводи ОСОБА_3
спростовуються подальшою його
поведінкою після написання договору
позики. Зокрема. Після укладання цього
договору він виконував його умови,
повертав взяті у борг суми : 20.03.2012 р.- 60
000 грн., 28.12.2012 р.- 50 000 грн. і не вважав
свої права порушеними. Вперше до
правоохоронних органів з приводу
застосованого до нього насильства, яке
вимусило його написати договір позики,
- ОСОБА_3 звернувся лише через рік і три
місяці після складання договору
позики, як вбачається з матеріалів
справи, - коли позивач став пред'являти
до нього вимоги про повернення всієї
суми боргу.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним договору позики від 01.03.2012 р.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують. Зокрема.
ОСОБА_3І.в установленому порядку
(шляхом подання відповідного позову) не
оспорював договір позики в частині
дати його укладення, а тому доводи
апеляційної скарги з цього приводу є
необґрунтованими.

Як зазначалось вище, на ОСОБА_3 не надав
суду доказів підтвердження своїх
доводів про те, що договір позики був
ним укладений під впливом насильства,
яке полягало у психологічному тиску
(погрозах оприлюднення деяких фактів з
його особистого життя, які він не хотів
доводити до широкого загалу, погрозах
звернутися до правоохоронних органів
та суду із заявами щодо певних обставин
його підприємницької діяльності,
заявити в компетентні органи щодо
виплати заробітної плати «в
конвертах», про ухилення від сплати
податків, внаслідок чого може бути
накладений арешт на належне йому майно
та рахунки, погрозах у перешкоджанні
його підприємницькій діяльності
шляхом розповсюдження серед його
клієнтів негативної інформації щодо
нього і т.і.).

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції були повно та всебічно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через
представника ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 23 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -