Справа № 2/489/548/14
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2014 року
місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю позивача ОСОБА_2,
представника позивачів ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, його представника
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні частиною
будинку шляхом виселення,

встановив:

ОСОБА_5, ОСОБА_2 звернулися до суду із
позовом до ОСОБА_4, мотивуючи свої
вимоги тим, що в порядку спадкування
ОСОБА_5 є власником 260/600 часток
житлового будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_2
власницею 52/600 часток. Зазначені частки
вони успадкували після смерті своїх
матерів, а ті у свою чергу після смерті
свого батька - ОСОБА_6 Крім того, 48/100
частко будинку належить ОСОБА_7, яка
успадкувала їх після смерті своєї
матері - ОСОБА_8

Посилаючись на те, що у їх частці
проживає відповідач, який не має
жодного права на спірний будинок,
просили суд усунути перешкоди у
здійсненні ними права власності їх
частками будинку шляхом виселення
відповідача із спірного будинку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
позовні вимоги підтримала з підстав
викладених у позовній заяві, просила
позов задовольнити.

Представник позивачів просив
задовольнити позов.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 вселився до спірного будинку, а
саме частини, яка належала його
батькові ОСОБА_6, як член сім"ї власника.
Договору найму житлового приміщення не
укладалось.

Після смерті його батьків ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 власники житлового будинку
змінилися і на час розгляду справи
власниками є позивачі та ОСОБА_7

На підставі Свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26.04.2011,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Миколаївської державної
нотаріальної контори Токіой І. В.,
ОСОБА_5 належить на праві спільної
часткової власності 260/260 часток
житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 7, 8).

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 08.06.2011,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Миколаївської державної
нотаріальної контори Токіой І. В.,
ОСОБА_2 належить на праві приватної
спільної часткової власності 52/600
частки зазначеного будинку (а. с. 9, 10).

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 29.11.2011,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Миколаївської державної
нотаріальної контори Токіой І. В.,
ОСОБА_7 на праві спільної часткової
власності належить 48/100 часток
зазначеного будинку (а. с. 31, 32).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 20.03.2013 у задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про
визнання права власності відмовлено (а.
с. 55). Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 14.05.2013
зазначене рішення залишено без змін (а.
с. 63-64).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 17.06.2013 у цій справі позов
було задоволено. Вказане рішення
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 04.09.2013
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справи від 20 листопада 2013
року скасовано зазначені рішення та
справу передано до суду першої
інстанції. В ухвалі касаційний суд
вказав на те, що посилаючись на ч. 3 ст. 116
ЖК УРСР суди не з"ясували всіх обставин
та залишили поза увагою, що відповідач
вселився у спірний будинок за згодою
батьків, які на той час були власниками
будинку.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Незважаючи на наявність
зареєстрованого права власності на
зазначений житловий будинок у ОСОБА_5
та ОСОБА_2, а також на норми ст. 317 ЦК
України, відповідно до якої власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном,
відповідач перешкоджає їм у
користуванні зазначеним будинком,
оскільки, як зазначають позивачі,
відповідач, який не має жодного права
на спірний будинок самовільно без їх
згоди проживає у ньому.

Пункт 7 ст. 92 Конституції України
встановлює, що правовий режим
власності визначається виключно
законами України. Стаття 321 ЦК України
встановлює непорушність права
власності. Зокрема, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

В разі коли такі перешкоди полягають у
неправомірному користуванні житлом
власника, або іншим належним йому
приміщенням для цілей проживання,
останній вправі, відповідно до
положень житлового законодавства,
вимагати виселення із належного йому
приміщення.

Як вбачається з копії паспорта
відповідача ОСОБА_4, зареєстрованим
місцем його проживання є адреса:
АДРЕСА_1, така ж інформація зазначена в
довідці Сектору адресно-довідкової
роботи УДМС України в Миколаївській
області від 20.02.2013 (а. с. 81-82; 21).

Відповідно до реєстру прав власності
на нерухоме майно власниками спірного
будинку є: ОСОБА_7 з часткою 48/100; ОСОБА_5
з часткою 260/600 та ОСОБА_2 з часткою 52/600
(а. с. 53-54).

Відповідно до інформаційної довідки з
реєстру прав власності на нерухоме
майно від 26.03.2013 відповідач не є
власником спірного будинку, як в
цілому, так і його частини (а. с. 53, 54).

Враховуючи те, що відповідач
правомірно вселився до спірного
житлового будинку, як член сім"ї
власника, договору найму не укладав,
його право користування спірним
будинком є похідним від права
власності його батьків. А оскільки
внаслідок смерті батьків і спадкування
право власності перейшло до інших осіб,
тобто право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8
припинилося, то припинилося і право
користування відповідача.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного житлового
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Позивач в судовому засіданні
зазначила, що має намір проводити
ремонт своєї частини будівлі з метою її
подальшого продажу, а проживання у ній
відповідача створює перешкоди у
користуванні та розпорядженні житлом,
просила усунути перешкоди шляхом
виселення.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази долучені до
матеріалів справи щодо їх належності і
допустимості, оцінивши їх в сукупності,
суд дійшов висновку про те, що позов
обґрунтований і підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по оплаті
судового збору в сумі 229,4 грн., що були
понесені позивачем у справі і
документально підтверджені.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
частиною будинку шляхом виселення
задовольнити.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого у АДРЕСА_1 з частини
будинку АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_5 (260/600) та ОСОБА_2 (52/600)
без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 229,4
грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В.
В. Кокорєв