Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/4995/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Бабенко Т.І..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 10 жовтня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до Концерну «Міські
теплові мережі» в особі філії Концерну
«Міські теплові мережі»
Орджонікідзевського району про
визнання пункту договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Концерну «Міські
теплові мережі» Орджонікідзевського
району про визнання пункту договору
недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що
01.04.2008 року між нею та відповідачем був
укладений договір № 203090
купівлі-продажу теплової енергії для
опалення нежилого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1.

Розділом 6 договорі визначено підстави,
строки та порядок проведення
розрахунків за теплову енергію.

Пунктом 6.7. договору
передбачено, що Споживач з 10 по 12 число
місяця наступного за розрахунковим
повинен отримати від
Теплопостачальної організації за
адресою: АДРЕСА_2 документи за
розрахунковий період: рахунок-фактуру,
акт приймання-передачі теплової
енергії, податкову накладну (платникам
ПДВ).

Також цим пунктом договору
визначено, що отриманий Акт
приймання-передачі теплової енергії
Споживач повинен підписати, оформити
належним чином та повернути на адресу
Теплопостачальної організації на
протязі п'яти днів з дати отримання.
Датою отримання акту вважається: при
отриманні нарочним-дата вручення
представнику Споживача, при отриманні
рекомендованим листом-дата , зазначена
у відбитку поштового штемпеля на
документі, що зроблений поштовим
відділенням та підтверджує
відправлення з урахуванням поштового
пробігу документу (по - місту 3 дні, по
області - 5 днів, по - Україні - 7 днів).

Згідно до п. 6.7.2 договору, у разі
неотримання Теплопостачальної
організації підписаного Акту
приймання-передання, або обґрунтованих
заперечень в його підписанні у термін
встановлений п.6.7.1. договору, акт
підписується Теплопостачальною
організацією з позначенням про відмову
у підписанні його Споживачем, та
оформлений таким чином акт вважається
погодженим і є підставою для
проведення остаточних розрахунків за
зазначений у ньому розрахунковий
період.

Вважає абзац перший п. 6.7.2 договору
недійсним, оскільки його зміст
суперечить ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», оскільки
автоматично без підписання актів
здачі-прийняття робіт позивачем
відповідач вважає такі акти доказом
про виконанні роботи та суперечить
вимогам розумності і справедливості.

Посилаючись на зазначені обставини
просила суд абзац перший п. 6.7.2 договору
№ 203090 купівлі-продажу теплової енергії
від 01.04.2008 року, укладений між нею та
Концерном «МТМ» в особі філії Концерну
«МТМ» Орджонікідзевського району
недійсним.

Рішенням Орджоінкідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 10
жовтня 2014 року позов залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 01.04.2008 року між
ОСОБА_3 та Концерном «Міські теплові
мережі» в особі філії
Орджонікідзевського району було
укладено Договір № 203090 від 01.04.2008 року
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді (а.с. 4 -7) для опалення
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1.

Розділом 6 цього договору сторонами
погоджені порядок розрахунків за
теплову енергію.

Пунктом 6.7. Договору передбачено, що
Споживач з 10 по 12 число місяця
наступного за розрахунковим повинен
отримати від Теплопостачальної
організації за адресою: АДРЕСА_2
документи за розрахунковий період:
рахунок-фактуру, акт
приймання-передачі теплової енергії,
податкову накладну(платникам ПДВ).
Отриманий Акт приймання - передачі
теплової енергії Споживач повинен
підписати, оформити належним чином та
повернути на адресу Теплопостачальної
організації на протязі п'яти днів з
дати отримання. Датою отримання акту
вважається: при отриманні
нарочним-дата вручення представнику
Споживача, при отриманні
рекомендованим листом-дата , зазначена
у відбитку поштового штемпеля на
документі, що зроблений поштовим
відділенням та підтверджує
відправлення з урахуванням поштового
пробігу документу (по - місту 3 дні, по
області - 5 днів, по - Україні - 7 днів.)

Згідно до п. 6.7.2 Договору, у разі
неотримання Теплопостачальної
організації підписаного Акту
приймання-передання, або обґрунтованих
заперечень в його підписанні у термін
встановлений п.6.7.1. договору, акт
підписується Теплопостачальною
організацією з позначенням про відмову
у підписанні його Споживачем, та
оформлений таким чином акт вважається
погодженим і є підставою для
проведення остаточних розрахунків за
зазначений у ньому розрахунковий
період.

Позивачем заявлена вимога про визнання
недійсним абзацу першого п. 6.7.2
Договору з підстав, передбачених ст. 215
ЦК України, яка пов'язує недійсність
правочину з недодержанням в момент
його вчинення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК
України, тобто правочин не повинен
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що зміст
оспорюваного пункту договору
суперечить ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», оскільки, на
думку позивача, автоматично без
підписання актів здачі-прийняття робіт
позивачем відповідач вважає такі акти
доказом про виконані роботи що також
суперечить вимогам розумності і
справедливості.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд виходив з того, що
оспорюваний пункт договору
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді не суперечить ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства
і не суперечить вимогам розумності та
справедливості.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції,
у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК
України повно, всебічно та об'єктивно
з'ясував обставини справи на які
посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та
згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п.8 постанови
№ 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними" від 06 листопада 2009
року підставою недійсності правочину
є недодержання стороною вимог, які
встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент
вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст.
203 ЦК України є: особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦК України
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає,
як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі у контрагентів та
визначенні умов договору тощо.

Свобода договору полягає у вільному
виявленні волі сторін на вступ у
договірні відносини. Волевиявлення
учасників договору передбачає
відсутність жодного тиску з боку
контрагента або інших осіб і
відповідати їхній внутрішній волі.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
окремого пункту договору недійсним,
позивач у силу ст. 10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу недійсності
вказаного пункту правочину.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції правильно визначив, що на
правовідносини, що виникли між
сторонами розповсюджується дія Закону
України «Про теплопостачання», Правила
Користування тепловою енергією, ЦК
України.

Законом України «Про теплопостачання»
визначено, що теплова енергія є
товарною продукцією яка призначена для
купівлі-продажу.

Обов'язок споживача оплатити вартість
теплової енергії виникає з факту
фактичного відпуску Теплопостачальною
організацією теплової енергії, а не з
факту відпуску теплової енергії на
підставі акту приймання - передачі
теплової енергії (ст.ст. 11, 509 ЦК).

Довод апеляційної скарги, про те, що
абзац перший п. 6.7.2 договору суперечить
ст. 9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" не є переконливим,
оскільки вказаний Закон регулює
правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, а не
правовідносини в частині купівлі -
продажу теплової енергії.

Виконання укладеного між сторонами
договору може оформлюватися окремими
документами, складеними сторонами за
угодою (накладною, актом
прийому-передачі майна та іншими
документами), які не породжують
самостійних прав чи обов'язків, а є лише
технічною фіксацією виконання умов
угоди, тобто документуванням особами
своїх дій з реалізації набутих прав і
прийнятих обов'язків. Отже акти прийому
- передачі не породжують жодних прав та
обов'язків, характерних для угоди як
виду зобов'язання. Таким чином,
безпосередньо первісний договір є
правовстановлюючим документом, а
укладення актів прийому-передачі є
виконанням встановлених договором
обов'язків.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Крім того, судом встановлено, що про
намір укласти договір з боку ОСОБА_3 на
викладених у ньому умовах свідчить
підписання вказаного договору.
Підписуючи договір, позивач діяла як
особа, яка мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності, мала вільне
волевиявлення, вона діяла у
відповідності до внутрішньої волі і
повністю погодилася з усіма його
умовами як у момент підписання, так у
подальшому, протягом декількох років,
не висловлюючи своєї незгоди з умовою
п.6.7.2. договору укладеного у 2008 році,
частково оплачуючи вартість
відпущеної енергії, тим самим
підтверджуючи факт отримання теплової
енергії та виконання умов договору.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції та для ухвалення
нового рішення по справі

Керуючись ст. ст.307,308,313-315,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2014 року в
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: