Справа № 2/756/1053/14
Р І Ш Е Н Н Я

( заочне)

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
Оболонський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді
Великохацької В.В.

при секретарі
Зимовскій І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, яка діє в інтересах
малолітньої дочки ОСОБА_3 про усунення
перешкод в здійсненні права
користування та розпорядження
квартирою, вселення та визначення
порядку користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

06 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
яка діє в інтересах малолітньої дочки
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження квартирою, вселення та
визначення порядку користування
житлом.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтував тим, що відповідно до
договору дарування квартири від 17
жовтня 2000 року, позивачу належала
двокімнатна ізольована квартира за
адресою: АДРЕСА_1, яку позивач 06 березня
2009 року 2/3 належної йому квартири
подарував своїй малолітній дочці -
ОСОБА_3.

Загальна площа квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
становить 50,3 квадратних метрів. Вона
складається з двох кімнат розміром 11,6
та 17,9 квадратних метрів та балкону,
розміром 3,6 квадратних метрів, який
примикає до кімнати, розмір якої
становить 17,9 квадратних метрів.

У 2009 році шлюб між позивачем та ОСОБА_2
був розірваний, після чого між колишнім
подружжям склалися неприязні стосунки,
відбувалися сварки, врезультаті чого
позивач переїхав жити до своєї матері.
Згодом відповідач змінила замки в
спірній квартирі, після чого позивач
неодноразово звертався до органів
міліції з питань вселення в квартиру та
нечинення перешкод відповідачем в
користуванні житлом, але відповідач не
змінила поведінки.

Враховуючи своє право на 1/3 частини
квартири, позивач просить виділити
йому ізольовану кімнату площею 11,6
квадратних метрів, як найбільш зручним
для сторін стосовно умов проживання в
спірній квартирі та визначити порядок
користування жилим приміщенням-
позивачу- виділити ізольовану кімнату
площею 11,6 квадратних метрів,
відповідачам- ОСОБА_3 та ОСОБА_2-
ізольовану кімнату площею 17,9
квадратних метрів разом з балконом- 3,6
квадратних метрів. Також позивач
просить стягнути з відповідача
витрати по сплаті судового збору та
витрати по наданню юридичної допомоги.

У судове засідання позивач не з'явився,
до суду подав заяву про розгляд справи
без його відсутності, одночасно
зазначив, що позовні вимоги підтримує в
повному обсязі, просив суд позов
задовольнити з тих підстав, що
викладені в позовній заяві, проти
заочного розгляду справи не
заперечував.

Відповідач в судове засідання не
з'явилась, про час і місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
про що в матеріалах справи міститься
копії судових повісток (а.с.18,23),
конверти зі зворотними повідомленнями
(а.с.24), про причини неявки суд не
повідомила.

Суд вважає за можливе розглянути
справу у відповідності до ст.ст. 224, 225
ЦПК України на підставі наявних у
справі доказів, оскільки позивач не
заперечує проти заочного розгляду
справи, а від відповідача, який
належним чином повідомлявся про час і
місце розгляду справи, відомостей про
причини неявки не надійшло.

Суд, дослідивши матеріали справи,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України, суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи обставини у справі судом
встановлено, що позивачу ОСОБА_1
належала двокімнатна ізольована
квартира за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від 17
жовтня 2000 року ( а.с.8-9).

Відповідно до договору дарування від 06
березня 2009 року, 2/3 частин належньої
позивачу квартири подарував своїй
малолітній дочці ОСОБА_3 ( а.с. 10-11).

Як вбачається довідки, виданої
комунальним підприємством
«Житлосервіс «Оболонь», у Оболонському
районі м. Києва, за адресою: АДРЕСА_1
мешкають та зареєстровані ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с. 7).

Отже, частки співвласників є
наступними: позивачу ОСОБА_1 належить 1/3
частина квартири, а відповідачу ОСОБА_2
з неповнолітньою дочкою належить 2/3
частини квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно положень ст. 317 ЦК України,
власникові належать право володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Як вбачається з ч. 2 ст. 386 ЦК України, за
власником закріплюється право у разі
наявності в нього достатніх підстав
припускати можливість порушення свого
права власності іншою особою
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Зазначена норма
гарантує власнику можливість вимагати
не лише усунення порушень його права
власності, а й звертатися до суду за
захистом своїх прав, що можуть бути
реально порушені в майбутньому.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки
/квартири/, що є в приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користуванн жилим будинком /квартирою/,
крім випадків, установлених
законодавством.

Вільне пересування і вибір місця
проживання є суттєвою гарантією
свободи особистості, умовою її
професійного і духовного розвитку. Це
право, як інші права і свободи людини, є
невідчужуваними та непорушним (стаття
21 Конституції України).

Оскільки позивач набув право власності
на 1/3 частину квартири на підставі
договору дарування квартири від 17
жовтня 2000 року, але не може реалізувати
своє право власності на частку
квартири через самоправних дій
відповідача, то, відповідно до вимог ст.
391 ЦК України, суд приходить до висновку
про задоволення позовних вимог в
частині вселення позивача в квартиру,
яка знаходится за адресою: АДРЕСА_1, та
зобов'язання ОСОБА_2, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 не
чинити перешкод позивачу в
користуванні власністю 1/3 частини
спірної квартири.

Відповідно до частини третьої ст. 212
Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Керуючись позиціями Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, слід зазначити, що відповідно до
ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

На основі повного і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилався позивач як
на підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд дійшов висновку
про необхідність задоволення позову
частково.

Пунктом 14 Пленуму ВСУ "Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності" № 20
від 22.12.1995 року встановлено, що квартира
не підлягає поділу внатурі, якщо не
можливо виділити сторонам ізольовані
жилі та інші приміщення з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири, у такому випадку
може бути встановлено лише порядок
користування приміщеннями квартири.

Таким чином, враховуючи те, що
неможливо виділити ізольовані кімнати
та інші приміщення з самостійними
виходами, то позовні вимоги в частині
виділення позивачу у користування
ізольованої кімнати та інших приміщень
не підягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої постановлено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею судові витрати.

Стосовно суми сплаченої позивачем за
правову допомогу у справі 400 (чотириста)
грн., то в її задоволенні слід
відмовити, оскільки позивачем до суду
не надані докази сплати вказаної суми
за надання правової допомоги.

Тому з відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати,
понесенні за сплату судового збору в
сумі 229,4 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 21 Конституції України. ст.ст. 10, 11,
57-60, 64, 74, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232,
294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в
інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 про
усунення перешкод вздійснення права
користування та розпорядження
квартирою, вселення та визначення
порядку користування житлом -
задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2, яка діє в свої
інтересах та в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_3 не чинити
перешкоди ОСОБА_1 у користуванні
власністю, а саме квартирою, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру
АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму судового збору в розмірі 229,40 грн.

У задоволені інших позовних вимог -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду м. Києва
через Оболонський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
В.В. Великохацька