Провадження № 22-ц/779/244/2014
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського
В.М., Проскурніцького П.І.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю: ОСОБА_2, її
представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
17 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 17 вересня 2013 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання
шлюбу.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
зареєстрований 06.03.1971 року у м. Жданов
Донецької обл., актовий запис № 849-
розірвано.

На дане рішення ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неповне з'ясування судом обставин
справи та на порушення норм
матеріального і процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд в порушення
вимог ст. 111 СК України та ст.191 ЦПК
залишив поза увагою його клопотання та
не вжив жодних заходів щодо надання
подружжю строку для примирення.

Також апелянт вказує, на те, що суд
безпідставно та необґрунтовано
залишив без руху його зустрічний позов
про поділ майна подружжя та не об'єднав
в одне провадження зі справою за
позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

З цих підстав, рішення суду першої
інстанції апелянт просив скасувати, та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився,
подав заяву про відкладення розгляду
справи, однак не навів поважності
причин своєї неявки.

ОСОБА_2 та її представники доводи
апеляційної скарги заперечили та
просили про її відхилення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, доводи її представників,
дослідивши письмові матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 110, ст. 112 СК
України позов про розірвання шлюбу
може бути пред'явлений одним із
подружжя. При розірванні шлюбу суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову, бере до уваги
наявність малолітньої дитини, дитини
інваліда та інші обставини життя
подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 06.03.1971 року. У
шлюбі у них народилось двоє дітей:
дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2 На даний час обоє з дітей є
повнолітні.

Судом встановлено, що через
непорозуміння в сім'ї сторони тривалий
час, а саме з 1996 року не проживають
разом однією сім'єю, спільного
господарства не ведуть, подружніх
відносин на даний час не підтримують.
Зазначених обставин сам відповідач не
заперечував.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясовував
фактичні взаємини подружжя, а тому
прийшов до огрунтованого висновку, про
те, що шлюб між сторонами існує
формально і його збереження є
неможливим.

Що стосується доводів апелянта в
частині незастосування судом заходів
щодо примирення подружжя, то такі не
заслуговують на увагу. Оскільки
виходячи з диспозитивності норми ст.111
СК України та п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вжиття
заходів щодо примирення подружжя є
можливістю суду, а не його обов'язком. А
в даному випадку застосування таких
заходів було недоцільним, оскільки
погіршення стосунків між подружжям
мало не тимчасовий характер; подружні
відносини сторони не підтримували
понад 16 років.

Не приймаються також до уваги
посилання апелянта на те, що суд
безпідставно не об'єднав в одне
провадження його зустрічний позов про
поділ майна подружжя із справою про
розірвання шлюбу. Так, відповідно до ч. 1
ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на
вільній згоді жінки та чоловіка.
Примушування жінки та чоловіка до
шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3
ст. 56 СК України передбачено, що кожен з
подружжя має право припинити шлюбні
відносини.

Ураховуючи особливий характер
сімейних відносин та їх об'єктивну
недоступність для оточуючих,
можливість покладення судом в рішенні
обов'язку збереження сім'ї на одного з
подружжя при наявності на це його
категоричного заперечення в даному
випадку до вирішення судом справи про
поділ майна, суперечило б інтересам
одного із подружжя, та призвело б до
порушення одного із принципів побудови
сімейних та шлюбних відносин, зокрема
принципу вільної згоди та
добровільності їх існування.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права, тому підстав для його скасування
з мотивів, наведених у скарзі, не
вбачається .

Керуючись ст.ст.218,307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Івано-Франківської області,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 17 вересня 2013 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.М. Васильковський

П.І. Проскурніцький