Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Хустського районного суду від
19 вересня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Хустський районний відділ Головного
управління Державної міграційної
служби, про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

Позов обґрунтовано тим, що вона є
власником будинку за адресою АДРЕСА_1.

Разом з нею в даному будинку проживають
діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також колишній
чоловік ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу відповідач
зловживаючи алкогольними напоями
часто влаштовує сварки, принижує їх
перед сусідами, виганяє з будинку,
внаслідок чого неодноразово
доводилось звертатися до міліції.

За таких обставин, посилаючись на ст. 116
ЖК України, просила виселити
відповідача з зазначеного будинку та
зняти його з реєстраційного обліку.

Рішенням Хустського районного суду від
19.09.2014 року в задоволенні даного позову
відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення про задоволення позову. На
обґрунтування скарги зазначає, що нею
були подані належні докази на
підтвердження свого позову, а саме
постанови про притягнення відповідача
до адміністративної відповідальності.
Однак суд дані докази належним чином не
оцінив. При цьому суд взяв до уваги лише
доводи відповідача, зокрема послався
на сплату ним комунальних послуг, які
він оплатив після пред'явлення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, їх
представників, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає що вона
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_2 є власником житлового
будинку за адресою АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 05.12.2006 року (а.с.5, 6) та витягом з
реєстру прав власності на нерухоме
майно (а.с.7).

Разом з нею в даному будинку проживає
її колишній чоловік відповідач по
справі - ОСОБА_3, що підтверджується
матеріалами справи та не оспорюється
сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не доведено обставин на які
вона посилається у своїй позовній
заяві. Зокрема суд зазначив, що
відповідач спростував наведені
позивачкою обставини, так як має
позитивну характеристику, спиртними
напоями не зловживає та оплатив
комунальні послуги. Також суд вказав,
що відсутні докази того, що до
відповідача вживалися попередні
заходи запобігання та громадського
впливу, а саме по собі притягнення його
до адміністративної відповідальності
не є підставою для його виселення.

Однак з таким висновком не може
погодитись колегія суддів виходячи з
наступного.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено:
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дало позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у п. 17
постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Як вбачається з матеріалів справи
постановами Хустського районного суду
від 14.08.2013 року, 06.11.2013 року та 18.12.2013 року
ОСОБА_3 було притягнуто до
адміністративної відповідальності за
вчинення насильства в сім'ї на підставі
ст. 173-2 КУпАП (а.с.11-13).

Дані постанови свідчать про
систематичне порушення відповідачем
правил співжиття.

При цьому колегія суддів констатує про
безпідставність висновку суду першої
інстанції щодо невжиття стосовно
відповідача попередніх заходів
запобігання чи громадського впливу,
так як згідно ст. 23 КУпАП
адміністративне стягнення є мірою
відповідальності і застосовується з
метою виховання особи, яка вчинила
адміністративне правопорушення, в дусі
додержання законів України, поваги до
правил співжиття, а також запобігання
вчиненню нових правопорушень як самим
правопорушником, так і іншими особами.
Тобто накладення на особу
адміністративного стягнення слід
розцінювати як попередження її
державою (в особі відповідних органів)
про необхідність недопущення подібних
дій у майбутньому.

Крім того як слідує з листа Хустської
РДА 26.12.2013 року дільничим інспектором
Хустського РВ УМВС України в
Закарпатській області було винесено
відповідачу офіційне попередження про
неприпустимість вчинення насильства в
сім'ї (а.с.61).

Таким чином колегія суддів констатує,
що до відповідача вживалися відповідні
заходи попередження, які однак не дали
результату. Тобто, в даному випадку
позивачкою доведено наявність обидвох
обставин, передбачених ст. 116 ЖК
України, які необхідні для виселення
особи без надання іншого житлового
приміщення.

При цьому безпідставним є посилання
суду на спростування відповідачем
доводів позивачки, оскільки позитивна
характеристика, не зловживання
спиртними напоями та сплата
відповідачем комунальних послуг,
можуть слугувати лише як обставини, що
його характеризують, разом з тим вони
не мають правового значення для даної
справи, так як не спростовують
висновку про систематичність
порушення ним правил співжиття, які
встановлені постановами по справам про
адміністративне правопорушення (ч.4 ст.
61 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про
виселення ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Оскільки внаслідок виселення
відповідача з житлового приміщення він
втрачає право користування ним, то
такий підлягає зняттю з реєстраційного
обліку згідно ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»

Таким чином внаслідок неналежного
дослідження доказів, судом першої
інстанції допущено неповне з'ясування
обставин, що мають значення до справи, у
зв'язку з чим суд дійшов помилкового
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції, відповідно до п.1 ч.1
ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню
з ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від
19 вересня 2014 року скасувати та ухвалити
по даній справі нове рішення, яким
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Хустський районний відділ Головного
управління Державної міграційної
служби, про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення та зняти його з
реєстраційного обліку.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, після чого
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції

Суддя-доповідач

Судді