Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3044/14
Головуючий у 1 інстанції: Кофанов
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області
від 27 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Вільнянський районний
сектор УДМС України в Запорізькій
області про усунення перешкод у
користуванні житловим будинком,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4 третя особа
- Вільнянський районний сектор УДМС
України в Запорізькій області про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком.

В обґрунтування позову зазначав, що
йому на праві приватної власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1. У
житловому будинку також зареєстрована
відповідачка, але вона протягом
тривалого часу, починаючи з 2009 року у
будинку не проживає, її подальша
реєстрація перешкоджає позивачу
продати житловий будинок. Крім того,
позивач просить врахувати, що
відповідачка надала нотаріально
посвідчену згоду на продаж будинку,
тобто передала йому свої майнові права.

Враховуючи наведені обставини, позивач
просив суд усунути перешкоди у
користуванні йому житловим будинком
АДРЕСА_1, визнавши відповідачку такою,
що втратила право користування цим
будинком, та скасувати її реєстрацію у
цьому будинку.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 27 лютого 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що рішення є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалено з порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
оскільки суд не звернув уваги, що
справа стосується усунення перешкод у
користуванні житловим будинком, а не
права власності, тому просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки житловий будинок
АДРЕСА_1 придбаний позивачем за період
знаходження у шлюбі з відповідачем, він
є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому в силу ст. 319 ЦК України
відповідач ОСОБА_4 має таке ж право на
володіння, користування та
розпорядження будинком як і позивач, за
яким зареєстровано право власності на
зазначений будинок.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, у відповідності до вимог ст.
212-214 ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи на
які посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу та
закон, що їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони є подружжям. За час шлюбу ними
придбано житловий будинок АДРЕСА_1,
право власності на який зареєстровано
за позивачем ОСОБА_3.(а.с. 16-19).

За змістом ст. ст. 3, 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним, як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладання
договору, який потребує нотаріально
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріального
засвідчена. Дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу. У разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Отже, зазначеними нормами права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки, в праві власності на майно
частки подружжя не визначені, вони не
можуть розпоряджатися своєю часткою
особисто, а тому дії одного з подружжя
щодо володіння та розпорядження
спільним майном розглядаються як дії
подружжя та для здійснення певних
юридичних дій потрібна воля обох
подружжя.

Звертаючись до суду з позовом та
обравши способом захисту усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні житловим будинком,
шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням у будинку, в силу ч.2 ст. 405
ЦК України, позивач в силу ст. 10 ЦПК
України не довів правову та фактичну
підставу своїх позовних вимог.

За ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачено, що
член сім'ї власника житла втрачає право
користування цим житлом у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Однак, сторони є подружжям та
співвласниками житлового будинку
АДРЕСА_1, частки у спільній сумісній
власності не визначені, а тому кожен з
них має право володіти, користуватися
та розпоряджатися вказаним житловим
будинком. Підстави для застосування
положень ч.2 ст. 405 ЦК України відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з
урахуванням вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України, правильно застосувавши норм
матеріального права про презумпцію
спільної сумісної власності на майно,
набутого подружжям за час шлюбу, дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт були предметом дослідження
судом першої інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права. Доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновком суду першої інстанції з їх
оцінкою.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для
скасування рішення та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 27 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: