Справа № 2-574/2012
Провадження № 22-ц/779/206/2014
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Пнівчук О.В., Беркій О.Ю.,

секретаря
Вилки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Долинського
районного суду від 04 листопада 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Долинського районного суду
від 04 листопада 2013 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним.

Визнано недійним заповіт №2 від 17.05.2010
року, вчинений ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3,
посвідчений головним лікарем
Долинської центральної районної
лікарні ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 900
грн. 48 коп. витрат, пов'язаних з
проведенням судової експертизи та 2000
грн. витрат, пов'язаних з наданням
правової допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким призначити додаткову
почеркознавчу експертизу та визнати
заповіт дійсним.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
суд незаконно ухвалив рішення без її
участі, оскільки вона була присутня в
приміщенні суду, однак їй було
повідомлено, що судове засідання не
відбудеться, що є порушенням норм
процесуального права.

Також, суд неправомірно відмовив в
призначенні додаткової експертизи за
клопотанням відповідача, в якому вона
зазначила про порушення експертом
вимог п.1.12, п.3.11 Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень та
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень. Зокрема, в експертизі не
було враховано стан здоров'я
заповідача при підписанні заповіту
(перебував в лежачому положенні, що
могло вплинути на підпис спадкодавця -
протяжність рухів по вертикалі та
горизонталі, кількості рухів при
виконанні та розміщення протяжності
рухів при виконанні, розміщення точки
початку руху, зразки наданих підписів
для проведення експертизи
перевищували 3 роки, не вказано чи
подавались копії або оригінали
документів на дослідження). На
дослідження не було витребувано
примірник заповіту, який залишився на
зберігання в Долинській районній
лікарні. При дослідженні підпису не
враховано, що заповідач був особою
похилого віку.

Таким чином, висновок експерта є
неповним та необ'єктивним.

Суд першої інстанції не взяв до
уваги покази свідків, зокрема
головного лікаря районної лікарні,
який ствердив, що був присутній на час
підписання заповіту та вчиняв
нотаріальні дії. Своїми показами він
підтвердив, що ОСОБА_4 власноручно без
будь якого тиску здійснював своє
волевиявлення.

Крім того, в рішенні
необґрунтовано вказано про половину
майна, яку заповів ОСОБА_4 відповідачу.
В заповіті чітко вказано, що все майно,
яке належить ОСОБА_4, заповідається
дочці ОСОБА_3

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
заперечення відповідачки та її
представника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та
визнаючи заповіт №2 від 17.05.2010 року
недійсним, суд першої інстанції
виходив з того, що даний заповіт не був
підписаний заповідачем, як це випливає
з його змісту, а тому, не було дотримано
процедуру його складення.

Разом з тим, до такого висновку
суд прийшов передчасно.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, після смерті
якої відкрилась спадщина на все його
майно. Незадовго до смерті 17.05.2010 року
ОСОБА_4 зробив заповідальне
розпорядження, згідно якого заповів
половину будинку, земельну ділянку,
гараж, сарай, стодолу і машину ЗАЗ 110270
своїй дочці ОСОБА_3 Даний заповіт був
посвідчений 17.05.2010 року головним
лікарем Долинської центральної
районної лікарні ОСОБА_5 в присутності
двох свідків.

Підстави для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення
зазначені в ч.1 ст.309 ЦПК України, а
відповідно в ч.1 ч.3 ст.309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

З матеріалів справи убачається і
це не заперечується сторонами, що після
смерті батька сторін відкрилася
спадщина на яку троє дітей спадкодавця
одержали свідоцтво про право на
спадщину за законом від 20 грудня 2011
року кожен по одній третій спадкового
майна (а.с.5).

Відповідно до п.209 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій - при
підготовці до видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом або
заповітом нотаріус за даними
Спадкового реєстру, перевіряє
наявність спадкової справи, спадкового
договору, заповіту.

Сторони не подали суду будь-яких
доказів про те, що другий примірник
заповіту у день його складання був
переданий до державного нотаріального
архіву чи до державної нотаріальної
контори за постійним місцем проживання
заповідача, як цього вимагає Постанова
Кабінету Міністрів України від 06 липня
2006 року № 940 «Про внесення змін до
Порядку посвідчення заповітів і
доручень, прирівнюваних до нотаріально
посвідчених» або що при видачі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом нотаріус порушила вимоги
названої вище Інструкції.

У ході розгляду даної справи
колегією суддів встановлено, що
підставою для подання даного позову
про визнання заповіту недійсним
послужило те, що відповідачка ОСОБА_3
через два роки після видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом, тобто
в 2013 році подала до суду першої
інстанції позов про визначення
додаткового строку на прийняття
спадщини за заповітом. За клопотанням
ОСОБА_2 суд зупинив провадження в цій
справі і надав можливість оспорити
заповіт. Ці позови не були об»єднані в
одне провадження.

Колегія суддів вважає, що якщо
хтось із спадкоємців, зокрема ОСОБА_3,
не погоджується з таким розподілом
спадкового майна, то вона вправі була
пред»явити позов до інших спадкоємців
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом і просити
суд визнати за нею право власності на
спадкове майно за заповітом.

У засіданні колегії суддів Шевера
Н.В. визнала, що після складання
батьком заповіту вони звернулась у
нотаріальну контору з цим заповітом де
нотаріус їй повідомила, що такий
заповіт вона не прийме тому, що в
заповіті багато помилок, своєю рукою
зробила в ньому виправлення (а.с.148) і
рекомендувала їй скласти новий заповіт
у лікарні, оскільки там заходився на
лікуванні спадкодавець, а заповіт
посвідчував головний лікар. Зробити це
вона не встигла оскільки батько помер.
Більше вона цей заповіт у нотаріальну
контору не подавала, письмової відмови
від нотаріуса вона не вимагала і
нотаріус їй такої відмови не видавав.

З наведеного видно, що
оспорюваний позивачкою заповіт
відповідачкою ОСОБА_3 взагалі не був
реалізований.

Колегія суддів, враховуючи
наведені обставини, вважає, що між
сторонами виник спір з приводу
розподілу спадкового майна, який
повинен розглядатися в загальному
позовному порядку, з участю всіх
спадкоємців, а тому в задоволенні
позову слід відмовити.

Розгляд даного спору по суті щодо
законності заповіту, на думку колегії
суддів, створить преюдицію при
розгляді цим же судом позову ОСОБА_3 про
визначення додаткового строку на
прийняття спадщини за заповітом, по
справі в якій провадження зупинено.

Оскільки апеляційний суд не наділений
повноваженнями на скасування рішення
суду першої інстанції і направлення
справи на новий розгляд, то колегія
суддів вважає, що в такій ситуації
рішення суду підлягає скасуванню з
відмовою у задоволенні позову.
Допущені судом першої інстанції
порушення норм процесуального права
роблять неможливим для апеляційного
суду встановлення фактичних обставин,
що мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки, апелянт просить рішення
суду першої інстанції скасувати і
визнати заповіт дійсним, то колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення тільки в
частині скасування рішення, однак з
інших підстав.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Долинського районного суду від
04 листопада 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову
до ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю.Беркій