Справа № 2/489/107/14
РІШЕННЯ

Іменем України

30 січня 2014 року
місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача та
третіх осіб ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання, що
квартира не є спільною сумісною
власністю, визнання права власності на
частку та за позовом третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3
про визнання, що квартира не є спільною
сумісною власністю, визнання права
власності на частку ,

встановив:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя. Свої вимоги мотивувала
тим, що перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем з 19 серпня 2002 року
до 18 жовтня 2012 року. В період шлюбу
відповідач за спільні кошти придбав
квартиру АДРЕСА_1. Право власності на
спірну квартиру зареєстроване за
відповідачем ОСОБА_4

Оскільки, між нею та відповідачем не
досягнуто угоди з питання розподілу
зазначеної квартири, вона змушена
звернутися до суду з даним позовом.

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
Свої вимоги мотивував тим, що 25.05.2009
померла його мати - ОСОБА_6 Ще за своє
життя у 1995 році вона подарувала йому 7/8
частин житлового будинку АДРЕСА_4, де
вона мешкала із його сестрою - ОСОБА_5 та
земельну ділянку площею 600 кв. м.
Договір дарування був посвідчений
Лозівською Державною нотаріальною
конторою Харківської області 21.11.1995 та
зареєстрований в Єдиному реєстрі прав
власності на нерухоме майно за № 10913644.
1/8 частин зазначеного будинку належала
його сестрі.

30.05.2005 він та його сестра ОСОБА_5 продали
зазначений будинок та земельну
ділянку. 09.06.2005 він придбав на своє ім'я
квартиру АДРЕСА_1, щоб сестра, яка є
інвалідом з дитинства та мати, яка на
той час тяжко хворіла мешкали поруч з
ним. Відразу після купівлі в зазначеній
квартирі були зареєстровані: ОСОБА_6,
ОСОБА_5

На той час він та ОСОБА_3 мешкали у
квартирі АДРЕСА_2, яка була сумісно
нажита ними та яку вони продали та
придбали квартиру АДРЕСА_3.

Для того, щоб зробити ремонт у спірній
квартирі та підготувати її для
проживання матері та сестри він
змушений був взяти у банку «Аваль»
кредит у сумі 45 000 грн., під 17% річних,
який було оформлено 06.07.2005, за кредитним
договором спірна квартира була
предметом іпотеки.

05.10.2005 він отримав у своїй тітки ОСОБА_7
гроші в сумі 50 000 грн. для погашення
іпотечного кредиту. Після чого 10.10.2005
він погасив кредит.

Посилаючись на те, що спірна квартира
не є сумісною власністю подружжя, а
придбана за рахунок продажу належних
йому 7/8 частин домоволодіння житлового
будинку АДРЕСА_4, просив визнати 7/8
частин спірної квартири його особистою
власністю.

В листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулася
до суду, як третя особа, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору, з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 Свої вимоги
мотивувала тим, що їй та її брату ОСОБА_4
належав житловий будинок АДРЕСА_4 на
праві спільної часткової власності: їй
- 1/8, а брату - 7/8.

30.05.2005 вони продали зазначений будинок,
а 09.06.2005 її брат придбав квартиру
АДРЕСА_1 для того, щоб вона та мати, яка
на той час була дуже хворою могли
проживати в ній. Оскільки вона та мати
повністю довіряли брату, то квартира
була придбана на ім'я брата, але 1/8
частки цієї квартири фактично придбана
за її особисті кошти. Відразу після
купівлі, вона та мати були
зареєстровані в спірній квартирі.

Посилаючись на викладене, просила суд
визнати, що квартира АДРЕСА_1 є спільною
частковою власністю її та ОСОБА_4, і їх
частки складають її - 1/8 та ОСОБА_4 - 7/8.

Ухвалою суду від 26 листопада 2013 року
позовні вимоги за зустрічним позовом
та вимоги третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
об"єднано в одне провадження з вимоги
за первісним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов в повному
обсязі, посилаючись на обставини
викладені в позовній заяві, наполягав
на задоволенні позову. Проти
задоволення зустрічного позову та
позову третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
заперечував.

Представник відповідача та третіх осіб
ОСОБА_5, ОСОБА_7 зустрічний позов та
позов третьої особи підтримала, проти
задоволення первісного позову
заперечувала.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2002 року
по 18 жовтня 2012 року (а. с. 6, 8).

09 червня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4
було укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_5. Зазначений договір
було посвідчено приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі
№ 1306. Згідно з Витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
15.06.2005, право власності на квартиру
АДРЕСА_5 зареєстроване за ОСОБА_4 (а. с. 3,
4).

Як вбачається із матеріалів надісланих
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
який посвідчував угоду купівлі-продажу
спірної квартири, зокрема: заяви ОСОБА_3
від 09.06.2005 року, остання дала згоду на
купівлю за ціну та на умовах за його
розсудом квартири АДРЕСА_1, її
чоловіком ОСОБА_4, що нотаріально
посвідчено (а. с. 75, 76).

Відповідно до довідки ЖКП ММР
«Південь» № 4840 від 19.11.2013 ОСОБА_4
проживає за адресою: АДРЕСА_1, також в
квартирі була зареєстрована ОСОБА_6 з
23.06.2005 по 30.05.2009 та зареєстрована ОСОБА_5
з 23.06.2005 по теперішній час (а. с. 39).

Згідно з свідоцтвом про розірвання
шлюбу серія НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 розірвано 18.10.2012 (а. с. 8).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23, 24 Постанови «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року за № 11, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до ст. 57 СК України
особистою приватною власністю одного з
подружжя є майно, набуте ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали йому
особисто.

Той факт, що квартиру АДРЕСА_1 придбано
ОСОБА_4 в період часу, коли він
перебував у шлюбі з ОСОБА_3 і
зареєстровано на його ім'я сторонами не
заперечується.

Відповідно до договору купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
від 30 травня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
продали ОСОБА_11 відповідно 7/8 та 1/8
частки будинку АДРЕСА_4 та земельну
ділянку 0,071 Га.

Відповідно до п. 2 вказаного договору
ОСОБА_4 був власником 7/8 частин на
підставі договору дарування від 21.11.1995.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 показав, що при купівлі спірної
квартири її оглядав ОСОБА_4, йому
вказана квартира сподобалась, бо
знаходиться на першому поверсі та його
хворій матері буде зручно нею
користуватися. ОСОБА_3 квартиру не
оглядала, продавець її не бачив.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_4
30.05.2005 продав 7/8 будинку і через дев"ять
днів, тобто 09.06.2005 купив спірну квартиру
за ціну, що відповідно до умов договору
не перевищує суму за яку продано 7/8
частин будинку. 23.06.2005 у спірній
квартирі реєструються мати позивача
ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_5 06.07.2005 ОСОБА_4
укладає договір кредиту на суму 45 000
грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Представник позивача вказав, що
квартира купувалась за спільні кошти
подружжя, однак на питання суду не зміг
пояснити, скільки коштів та у кого було
позичено для придбання квартири, на що
були витрачені чоловіком позивача
кошти від продажу частки будинку,
навіщо подружжя за спільні кошти
купувало квартиру для проживання
матері та сестри відповідача, коли
відповідач мав кошти отримані від
продажу частки будинку у якому ця ж
матір із сестою і проживали.

Наявні в матеріалах справи докази
дають підстави зробити висновок про те,
що відповідачем ОСОБА_4 придбано спірну
квартиру на особисті кошти, отримані
від продажу 7/8 частин будинку АДРЕСА_4
та земельної ділянки 0,071 Га.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що у задоволенні позовних вимог
за первісним позовом про поділ
спільного майна подружжя належить
відмовити.

Розглядаючи позовні вимоги за
зустрічним позовом суд звертає увагу
на те, що порушене цивільне право може
бути захищено судом у спосіб
визначений законом. Способи захисту
цивільного права містяться у ст. 16 ЦК
України та можуть бути прямо
передбачені іншими
нормативно-правовими актами.

Суд не може задовольнити вимоги про
визнання, що квартира не є спільною
сумісною власністю, оскільки такий
спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК
України.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов
всиновку про те, що спірну квартиру
було придбано відповідачем ОСОБА_4 за
особисті кошти, право власності на цілу
квартиру зареєстровано за ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України
(презумпція правомірності правочину)
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідач та третя особа, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору не
просять визнати договір
купівлі-продажу спірної квартири
недійсним та не надають належних і
допустимих доказів нікчемності або
недійсності правочину.

Враховуючи те, що судове рішення
повинно бути зрозумілим та не
породжувати непорозумінь при його
виконанні, суд вважає, що необхідно
відмовити в задоволенні вимог за
зустрічним позовом та позовом третьої
особи про визнання права власності на
7/8 та 1/8 часток спірної квартири.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що в задоволенні вимог за
зустрічним позовом та позовом третьої
особи належить відмовити за
безпідставністю.

Вказане не позбавляє відповідача на
звернення до суду з позовом про
визнання права особистої приватної
власності на спірну квартиру, що
відповідає п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, у
випадку невизнання або порушення
такого права.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя
відмовити.

В задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання, що квартира не є спільною
сумісною власністю, визнання права
власності на частку відмовити.

В задоволенні позовних вимог третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмету спору ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про визнання, що квартира не є
спільною сумісною власністю, визнання
права власності на частку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв