інстанції: Пушкарчук В.П. Провадження №
22-ц/773/148/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Подолюка В.А., Киці С.І.,

при секретарі - Семенюк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку (далі -
ПАТ КБ) «Правекс Банк» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 25 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 25 червня 2013 року в даній
справі позов ПАТ КБ «Правекс Банк»
задоволено.

Постановлено стягнути солідарно з
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь ПАТ
КБ «Правекс Банк» заборгованість за
кредитним договором в розмірі 591 033, 93
грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погоджуючись із постановленим
судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на незаконність рішення
через порушення норм матеріального та
процесуального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в позові банку.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач ОСОБА_1 належним чином не
виконує взяті на себе зобов'язання по
поверненню кредиту, а тому суд стягнув
солідарно з відповідача ОСОБА_1 як
позичальника та з відповідачів ОСОБА_2
і ОСОБА_2 як поручителів на користь
банку заборгованість за кредитним
договором.

В судове засідання представник
позивача та відповідачі не з'явилися,
хоча належним чином були повідомлені
про час та місце судового розгляду, а
тому апеляційний суд розглядав справу
у їх відсутності. Відповідачі були
повідомлені про час та місце судового
розгляду на підставі частини 5 статті 76
ЦПК України, оскільки їх представнику
ОСОБА_4 була вручена судова повістка.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, яким суд
дав правильну правову оцінку, що 04
листопада 2008 року між банком та ОСОБА_1
був укладений договір про відкриття
кредитної лінії № 1151-002/08Ф (а.с. 8-23),
відповідно до умов якого банк надав
відповідачу кредитну лінію в
національній валюті для споживчих
цілей, а також з метою виплати
страхових платежів згідно з договором
страхування заставного майна з лімітом
кредитування, зазначеним у графіку на
загальну суму 288 000,00 грн. строком до 04
листопада 2016 року з виплатою 24,99%
відсотків річних. Відповідач ОСОБА_1
зобов'язувався повернути отриманий
кредит, сплатити відсотки за
користування кредитними коштами і
виконати свої зобов'язання згідно з
договором у повному обсязі.

Кредит було отримано відповідачем
ОСОБА_1 05 листопада 2008 року, що
підтверджується випискою банку про
перерахування коштів в сумі 288 000,00 грн.
(а.с.38) та анкетою-заявою на отримання
кредиту від 24 вересня 2008 року (а.с. 39-44) і
не заперечується відповідачами в їх
поясненнях.

Відповідно до умов кредитного договору
відповідач зобов'язався повертати
кредит відповідно до графіку погашення
кредиту, встановленого договором, а
відсотки за користування кредитом
підлягали сплаті щомісяця до 10 числа
місяця наступного за місяцем
нарахування відсотків, а також на
момент припинення дії договору,
зазначеного у п. 1.2 договору.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору у
кожному випадку невиконання
(неналежного виконання) відповідачем
своїх зобов'язань за договором, розмір
процентної ставки збільшується на 3
відсотки річних, починаючи від розміру,
встановленого в п.1.2. договору. У
випадку наступного невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором розмір відсоткової ставки
збільшується з урахуванням збільшення
відсоткових ставок, зроблених раніше,
відповідно до умов даного пункту
договору.

Пунктом 9.1 договору визначено, що за
порушення строків погашення
заборгованості за кредитом або
внесення відсотків за користування
кредитом відповідач сплачує пеню за
кожен день прострочення в розмірі
подвійної відсоткової ставки,
зазначеної в п. 1.2 договору, що діяла в
період прострочення, від суми
заборгованості за весь період
прострочення.

Відповідно до п. п. 7.1.6, 9.1 договору
позивач має право вимагати
дострокового погашення заборгованості
за кредитом, сплати належних відсотків
і передбачених даним договором
неустойок, а також відшкодування
збитків, заподіяних позивачу внаслідок
невиконання або неналежного виконання
відповідачем договору, порушення
термінів платежів, установлених
договором, а відповідач зобов'язаний
повернути позивачу суму
заборгованості, що залишилися за
кредитом, сплатити належні відсотки і
неустойки.

За кредитним договором, як це
передбачає стаття 1054 ЦК України, банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Проте, всупереч зазначеним вище
вимогам закону позичальник ОСОБА_1
належним чином не виконував взяті на
себе зобов'язання по поверненню
кредиту та сплати відсотків за
користування кредитом, внаслідок чого
виникла заборгованість по кредиту в
розмірі 23928,31 доларів США, що
еквівалентно 191258,98 грн. (а.с. 12-13).

Як убачається із матеріалів справи, з
метою забезпечення виконання
зобов'язань відповідача за даним
договором кредиту 04 листопада 2008 року
між банком та відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, кожною зокрема, були укладені
договори поруки № 1151-002/08Ф-1 та №
1151-002/08Ф-2 відповідно(а.с. 32-37).

За умовами договорів поруки поручителі
у порядку та на умовах, передбачених
договором поруки, зобов'язалися нести
солідарну майнову відповідальність
перед позивачем за виконання в повному
обсязі зобов'язань позичальника ОСОБА_1
за кредитним договором та можливих
змін і доповнень до нього.

Крім цього, 04 листопада 2008 року між
банком та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки (а.с.24-31), за умовами якого для
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_1 за договором кредиту ОСОБА_3
передала в іпотеку належне їй на праві
власності нерухоме майно: житловий
будинок загальною площею 313,4 кв.м. і
земельну ділянку площею 0,0838 га, надану
для будівництва та обслуговування
житлового будинку з господарськими
будівлями і спорудами, що розташовані в
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.1.1. договору іпотеки у
позивача виникає право задоволення
своїх вимог за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на нерухоме
майно, що передане в іпотеку, при
порушенні відповідачем умов основного
зобов'язання щодо строків погашення
заборгованості за кредитом, сплати
процентів за користування грошовими
коштами, відшкодування збитків,
неустойки, штрафів, пені та іншої
заборгованості, а також при порушенні
умов даного договору.

Статті 553, 554 ЦК України передбачають, що
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

З огляду на викладене та з урахуванням
того, що боржник ОСОБА_1 належним чином
не виконав взяті на себе зобов'язання
по поверненню кредиту, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про солідарне стягнення з боржника і
поручителів заборгованості за
кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що кредитор не набув право
вимагати від поручителя виконання
зобов'язання по кредитному договору,
так як не направляв поручителю
повідомлення з вимогою виконати взяті
на себе зобов'язання позичальника, на
увагу колегії суддів не заслуговують з
огляду на таке.

В своїй постанові № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних відносин»
пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ роз'яснив, що
пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову.

А тому, на думку суду апеляційної
інстанції, кредитор набув право
вимагати від поручителя виконання
зобов'язання, що витікає із кредитного
договору, оскільки пред'явив вимогу до
поручителя не шляхом пред'явлення
поручителю вимоги про погашення боргу,
а шляхом пред'явлення до нього позову.

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на правильність рішення
суду, оскільки вони є власним
тлумаченням відповідачем норм чинного
законодавства та обставин справи і не
підтвердженні належними та
допустимими доказами.

На підставі наведеного суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції постановлено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача
ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 25 червня 2013 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді :