Справа № 524/8586/13-ц
Провадження № 2/524/123/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04.02.2014 року Автозаводський районний суд
м. Кременчука Полтавської області в
складі:

Головуючого судді - Кривич Ж.О.,

при секретарі - Сичовій Я.О.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за об»єднаними в одне
провадження

позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа
ОСОБА_3, про визнання за нею права
власності на ? частку квартири та

позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,
наданої на придбання спірної квартири,-

В С Т А Н О В И
В :

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ
квартири та визнання за нею права
власності на ? її частку.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про
стягнення боргу, наданого ним
відповідачам для придбання спірної
квартири.

Ухвалою суду від 05 грудня 2013 року за
клопотанням ОСОБА_3 позови об»єднані
в одне провадження (а.с.51).

ОСОБА_5 суду пояснила, що вона та ОСОБА_2
перебували у зарестрованому шлюбі та
під час спільного проживання придбали
квартиру АДРЕСА_1. У грудні 2012 року шлюб
між ними було розірвано. Посилаючись на
статті 60, 69, 70 СК України, ОСОБА_5 просила
визнати за нею право власності на ?
частку спірної квартири. Вона
зазначала, що квартира куплена за
спільні кошти подружжя і категорично
заперечувала, що батько її колишнього
чоловіка ОСОБА_3 надав їм у позику
кошти у загальній сумі 22 000 доларів США
для придбання спірної квартири. У
задоволенні позову ОСОБА_3 в частині
стягнення з неї половини суми боргу
просила відмовити.

ОСОБА_2 визнав позовні вимоги ОСОБА_3 та
підтвердив, що розписка від 13 травня 2011
року написана ним власноручно, а гроші
в сумі 22 000 доларів США він та ОСОБА_5
отримали від ОСОБА_3 у позику та
витратили їх на придбання спірної
квартири. Вважав, що ОСОБА_5 не має права
на ? частку квартири, оскільки тільки
незначна частина коштів (6 000 доларів
США із 28 000 доларів США, за які фактично
була придбана квартира), були їх
спільними коштами.

ОСОБА_3 свої позовні вимоги підтримав,
суду пояснив, що його син ОСОБА_2 з
дружиною ОСОБА_5 проживали у належній
йому частині будинку АДРЕСА_2. У квітні
2011 року вони вмовили його продати
частку будинку, а виручені кошти
передати їм для придбання квартири. Він
погодився і 13 травня 2011 року продав
ОСОБА_6 свою частку будинку за 21 000
доларів США, додав ще 1000 доларів США
власних заощаджень та передав у борг
сину. Передача коштів відбувалася в
присутності ОСОБА_5 Ці кошти вони
використали для придбання спірної
квартири.

ОСОБА_3 вважав, що боргове зобов»язання
колишнього подружжя перед ним є
спільним, і просив стягнути борг з
відповідачів у рівних частках - по 87 890,00
грн. з кожного.

Суд, вислухавши пояснення учасників
судового розгляду та дослідивши надані
ними докази, встановив такі фактичні
обставини справи :

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі із
жовтня 2002 року по 14 грудня 2012 року.
Подружжя проживало у частині будинку
АДРЕСА_2, яка належала батькові ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 16 травня 2011 року ОСОБА_2 купив у
ОСОБА_7 за 40 591,00 грн., як зазначено про це
у договорі купівлі-продажу, квартиру
АДРЕСА_1. За кілька днів до цього - 13
травня 2011 року - ОСОБА_3 продав ОСОБА_6 за
166 740,00 грн. 2/5 частки житлового будинку з
господарськими будівлями по провулку
Жовтневому,30, у м. Кременчуці (а.с. 62).

13 травня 2011 року ОСОБА_3 передав, а
ОСОБА_2 отримав від нього 22 000 доларів
США для купівлі квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується розпискою (а.с. 126).
Боржник зобов»язався повернути борг у
строк до 20 липня 2012 року щомісячними
платежами у сумі, не меншої ніж 1 000
доларів США. Доказів письмової згоди
ОСОБА_5, яка заперечує факт отримання
ними коштів та витрачання їх на
придбання спірної квартири, суду не
надано. Своїх зобов»язань за договором
позики ОСОБА_2 не виконав.

Згідно положень статті 60 Сімейного
Кодексу України майно, набуте
подружжям під час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку(доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70
Сімейного кодексу України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно із статтею 65 СК України при
укладенні договору одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Частиною другої статті 73 СК України
передбачено, що стягнення може бути
накладено на майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, якщо
судом встановлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і те, що було одержане
за договором, використано на її
потреби.

Позичальник зобов»язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти в
такій самій сумі, що передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленому договором (частина 1
статті 1049 ЦК України), якщо інше не
встановлено договором або законом
(наприклад, якщо договор позики
відповідає ознаками безпроцентного
договору) позикодавець має право на
одержання ще й процентів від суми
позики.

Верховний Суд України у Постанові від 20
лютого 2013 року у справі № 163цс12
висловив таку правову позицію:
«Відповідно до змісту ст.65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він дівє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договрів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім»ї, створює обов»язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім»ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім»ї і одержане за
договором використане на її потреби.

У справі, яка переглядається, поза
увагою судів залишився той факт, що
отримані ОСОБОЮ 3 грошові кошти були
витрачені в інтересах сім»ї не
підтверджені відповідними доказами, а
також не з»ясовано чи надавала ОСОБА 1 у
письмовій формі згоду на укладення
договору позики.»

Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що
Рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, суд враховує, що законом -
статею 60 СК України - встановлена
презумпція того, що все майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить їм на
праві спільної сумісної власності.
Письмової згоди ОСОБА_5 на укладання
договору позики від 13 травня 2011 року з
метою придбання квартири немає. Інших
належних та достатніх доказів
витрачання ОСОБА_2 отриманих за
договором коштів саме на придбання
спірної квартири суду не надано.
Розрахунки доходів та витрат сім»ї,
представлені ОСОБА_2 на підтвердження
того факту, що подружжя не мало власних
коштів на придбання квартири, не
скасовують встановлену статтею 60 СК
України презумпцію та однозначно не
свідчать про придбання квартири за
рахунок коштів, отриманих у борг від
ОСОБА_3

Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_3, суд
приходить до висновку про те, що він
підлягає до часткового задоволення.
Підстав для стягнення боргу із ОСОБА_5
немає, оскільки, як вже було зазначено,
суду не надані докази її письмової
згоди на укладення договору позики.
Вирішуючи спір на засадах
диспозитивності в межах заявлених
позовних вимог, суд стягує із ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 87 890,00 грн. боргу. Вимоги
про стягнення процентів на рівні
облікової ставки НБУ, втрат від
інфляції та трьох відсотків річних від
простроченої суми позивачем не
заявлені.

У відповідності до ст.88 ЦПК України суд
вирішує питання про розподіл судових
витрат наступним чином: із ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_5 слід стягнути 229,40 грн.
судового збору; на користь ОСОБА_3 із
ОСОБА_2 підлягають стягненню судовий
збір в сумі 878,90 грн., 26,37грн. витрат на
його сплату та 1948,80 грн. витрат на
правову допомогу (згідно журналу
судових засідань від 25.11.13 року, 05.12.13
року, 29.01.14 року та 04.02.14 року
представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4
приймав участь у розгляді справи
протягом 4 годин - 4х487,20 грн.), а всього
2854,07 грн. судових витрат.

На підставі викладеного, відповідно до
статей 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності на ?
частку квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
понесені нею судові витрати в сумі 229,40
грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 -
задовольнити. Стягнути із ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 борг у сумі 87 890,00 грн.(
вісімдесят сім тисяч вісімсот
дев»яносто грн. 00 коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
понесені судові витрати в сумі 2854,07 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Автозаводський районний суд м.
Кременчука шляхом подання апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги або розгляду справи
Апеляційним судом, якщо рішення не
скасовано.

Суддя