Справа № 369/5524/13-ц Головуючий у І
інстанції Нікушин В.В.Провадження №
22-ц/780/60/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 4
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 03 вересня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

13 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до ОСОБА_2
про визнання свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим,
що на підставі державного акта на право
приватної власності на землю,
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 2041 від 22.10.2003 року Позивачу
належить земельна ділянка площею 0,051 га
для ведення садівництва, яка
розташована на території
Білогородської сільської ради в
садовому товаристві «Голубий факел».

04 лютого 2005 року приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
нотаріального округу ОСОБА_3,. видано
свідоцтво за реєстром № 614 про право на
частку в спільному майні подружжя, яким
посвідчено, що в спільному майні
подружжя його дружині ОСОБА_2 належить
земельна ділянка площею 0,023 га із
загальної площі належної йому спірної
земельної ділянки площею 0,051 га в
садовому товаристві «Голубий факел».

Як зазначав, Позивач, свою згоду
на видачу такого свідоцтва він надавав
внаслідок помилки, помиляючись щодо
обставин, які мають істотне значення, а
саме, що все майно, яке зареєстровано за
одним із подружжя автоматично є і
майном другого із подружжя.

Оскільки спірну земельну
ділянку позивач придбав за свої
особисті кошти, тому, на його думку,
вона належить йому особисто і на неї не
може бути видано свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя.

У зв'язку з цим Позивач просив
суд визнати свідоцтво про право на
частку в спільному майні подружжя,
видане 04 лютого 2005 року приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_3 (реєстровий №
614), яким посвідчено, що в спільному
майні подружжя ОСОБА_2 належить
земельна ділянка площею 0,023 га із
загальної площею 0,051 га земельної
ділянки, належної ОСОБА_1 на підставі
Державного акта на право приватної
власності на землю, зареєстрованого в
Книзі записів державних актів на право
власності на землю за № 2041 від 22 жовтня
2003 року недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
вересня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя
недійсним - відмовлено.

Не погодившись з висновками
наведеними в рішенні суду, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги вважає, що
вона не обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Суд першої інстанції встановив
наступні обставини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України ,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У статті 4 ЦПК України визначено,
що здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК
України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Як встановлено в судовому
засіданні, на підставі державного акта
на право приватної власності на землю,
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 2041 від 22.10.2003 року. Позивачу
належить земельна ділянка площею 0,051 га
для ведення садівництва, яка
розташована на території
Білогородської сільської ради в
садовому товаристві «Голубий факел».

04 лютого 2005 року приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
нотаріального округу ОСОБА_3 видано
свідоцтво за реєстром № 614 про право на
частку в спільному майні подружжя, яким
посвідчено, що в спільному майні
подружжя його дружині ОСОБА_2 належить
земельна ділянка площею 0,023 га із
загальної площі належної йому спірної
земельної ділянки площею 0,051 га в
садовому товаристві «Голубий факел».

Як зазначив апелянт, свою згоду
на видачу такого свідоцтва він надавав
внаслідок помилки, помиляючись щодо
обставин, які мають істотне значення, а
саме, що все майно, яке зареєстровано за
одним із подружжя автоматично є і
майном другого із подружжя

Проте, його пояснення
спростовується вимогами чинного
законодавства, зокрема, згідно п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15
) правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією із сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Враховуючи зазначені норми,
під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення за відсутності якого за
обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Відповідно до ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Враховуючи той факт, що
апелянтом не було надано жодних
доказів на підтвердження вчинення
правочину під впливом помилки, і що
така помилка дійсно мала місце та вона
має істотне значення, та до яких саме
умов правочину він помилявся, то суд
першої інстанції прийшов до висновку
про відмову в задоволенні позову в
повному обсязі.

Жодних нових доказів або
обставин, які б могли спростувати
висновки суду, апелянт не навів, а
колегія суддів їх н встановила.

В своїй апеляційній скарзі він
посилається на ті ж обставини, що й в
позовній заяві, яким суд першої
інстанції надав належну процесуальну
та правову оцінку, Підстав,
передбачених вимогами ст. 309 ЦПК
України для скасування рішення суду не
має.

Апеляційна скарга не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК У
країни, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
03 вересня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції

Головуючий

Судді