22-ц/775/1631/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді - Мальцевої
Є.Є.

суддів - Баркова
В.М., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі -
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки виплати заробітної плати,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

18 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Орджонікідзевського суду з позовною
заявою до відповідача ПАТ «МК
«Азовсталь» з проханням стягнути на
його користь середній заробіток за
весь час затримки виплати індексації
заробітної плати в сумі 349 635,65 грн. за
період з 28.02.2009 року по 03.06.2014 року. В
обґрунтування позову позивач
посилався на те, що 30.05.2014 року та 03.06.2014
року з ним було проведено повний
розрахунок по заробітній платі, яка
була проіндексована відповідно до
вимог закону в розмірі 191,52 грн. та 166,00
грн. Погоджуючись з проведеним
розрахунком, ОСОБА_2 просив згідно із
ст. 117 КЗпП України суд стягнути з
відповідача середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 01 жовтня 2014 року
суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2
частково та стягнув з ПАТ «МК
«Азовсталь» на користь позивача
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні у розмірі
439,04 грн. з утриманням з вказаної суми
при виплаті передбачених законом
податків та обов'язкових платежів і
зборів. Також суд стягнув з відповідача
на користь держави судовий збір у
розмірі 243,60 грн.. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, ОСОБА_2 в своїй апеляційній
скарзі просить суд рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
01 жовтня 2014 року скасувати повністю та
ухвалити нове, яким стягнути з ПАТ «МК
«Азовсталь» на його користь середній
заробіток за весь час затримки виплати
індексації заробітної плати в сумі 349
635,65 грн..

Позивач ОСОБА_2, належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи телефонограмою, зареєстрованою
в журналі телефонограм апеляційного
суду за №622 , до суду не явився, про
причини неявки не повідомив, заяв про
відкладення розгляду справи не
направляв. У відповідності до вимог ч.2
ст.305 ЦПК України апеляційний суд
розглядає справу у відсутності
позивача ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника відповідача
ПАТ «МК «Азовсталь» Бузівської Н.М.,
яка просила апеляційну скаргу
відхилити, перевіривши матеріали
справи у межах апеляційного оскарження
і доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 у
період з 01.07.1997 по 27.02.2009 рік перебував у
трудових відносинах з ПАТ «МК
«Азовсталь». За цей час йому
нараховувалася та виплачувалася
заробітна плата (а.с.4).

З березня 2003 року по день звільнення в
2009 році йому не проводилася індексація,
передбачена діючим законодавством. 10
січня 2014 року позивач звернувся з
листом до відповідача про відновлення
своїх порушених прав. Відповідачем
ОСОБА_2 30.05.2014 та 03.06.2014 року було
перераховано на банківський рахунок
кошти в розмірі 191,52 грн. та 166,00 грн., які
складалися з розрахунку по заробітній
платі, що була проіндексована
відповідно до вимог закону.

Вирішуючи позов, суд виходив з того, що
підприємство-відповідач добровільно
30.05.2014 та 03.06.2014 року виплатило позивачу
суму заборгованої індексації
заробітної плати та компенсації. Тому
у відповідності до закону позивачу до
виплати підлягає й сума середнього
заробітку за час затримки фактичного
розрахунку.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
в частині необхідності відшкодування
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, але не може погодитись саме
із розрахунком суду, виходячи з якого
суд визначив суму такого відшкодування
в розмірі 439,04 грн.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

В день звільнення позивача 27.02.2009
року підприємство повинно було
провести з ОСОБА_2 повний розрахунок.
Проте, суми індексація заробітної
плати та компенсація за несвоєчасно
виплачену заробітну плату в день
звільнення позивачу виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

Зі справи вбачається, що тільки в
серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом і просив стягнути
з відповідача на його користь
середній заробіток за час затримки
виплати індексації за період з 28.26.2009
року по 03.06.2014 року в сумі 349 635,65 грн.
(а.с.8).

Ухвалюючи рішення про стягнення з
підприємства на користь ОСОБА_2 суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачу підлягала
б виплаті сума індексації заробітної
плати з компенсацією за затримку
виплати в розмірі 93,42 грн, що не
оспорювало ся сторонами. Також, з
урахуванням 1317 робочих днів за період
з дня звільнення по день фактичного
розрахунку, йому підлягала б виплаті
заробітна плата за затримку розрахунку
при звільненні в сумі 146 345,04 грн..

Як правильно було встановлено судом,
позивач був звільнений 27 лютого 2009
року, цей день був для нього останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачем провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині.
Виходячи з позовних вимог і графіка
робочого часу позивача, з 01 березня 2009
року по 03 червня 2014 року припадає 1317
робочих днів.(а.с.36-41)

Сторони такий розрахунок суду
кількості робочих днів не оспорюють,
погоджуючись з рішенням суду в цій
частині.

Згідно зі справою розмір
середньоденного заробітку позивача
складає 111,12 грн. (а.с.42).

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд у
відповідності до вимог закону виходив
з того, що позивачу не були виплачені
усі належні при звільненні суми, тому
він має право на стягнення середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по день фактичного
остаточного розрахунку - день виплати
сум індексації заробітку і компенсації
за її несвоєчасну виплату. Але суд
першої інстанції дійшов невірного
висновку, визначивши розмір цієї суми -
439,04 грн., виходячи з пропорції суми
заробітку позивача за період з 01.03.2003
року по 30.09.2005 року в розмірі 31619,37 грн.
до суми індексації з компенсацію
заробітку, що не була своєчасно
виплачена позивачу в розмірі 93,42 грн
саме за цей період. Суд правильно
визначив суму індексації з
компенсацію заробітку в розмірі 93,42
грн., оскільки сума 357,52 грн, виплачена
позивачу в якості компенсації такої
заборгованості 03 червня 2014 року, як
пояснив представник відповідача
апеляційному суду, є приблизною, і
перевищує розрахунок заборгованості,
що не оспорювали сторони. Розрахунок
суми заборгованості по невиплаченої
індексації з компенсацією позивач
нічим не спростував, не оспорював.
Таким чином, висновки суду в частині
визначення частки заборгованого
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, яка
підлягає до сплаті позивачу,
суперечать положенням п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці».

Тому колегія суддів не може погодитись
із таким розрахунком суду суми
середнього заробітку, що підлягає
відшкодуванню позивачу.

Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як з'ясовано, між сторонами виник спір
щодо розміру заборгованості із
заробітної плати. Позивач звертався до
підприємства з заявою про виплату
заборгованості по заробітній платі, і
відповідачем 30.05.2014 року та 03.06.2014 року
були виконані вимоги з повного
розрахунку, і, навіть, з перевищенням,
із звільненим позивачем у вигляді
виплати індексації заробітної плати за
період 2003-2005 років і її компенсації за
порушення строків виплати.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 просив
стягнути з підприємства середній
заробіток за час затримки розрахунку в
сумі 349 635,65 грн..

Рішенням суду сума середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
що припадала б позивачу, визначена в
розмірі 146345,04 грн.. Враховуючи розмір
середньоденної заробітної плати
позивача 111,12 грн, розрахований
середній заробіток з 01 березня 2009 року
по 03.06.2014 року за 1317 днів, колегія
суддів доходить до висновку про
частковість задоволення позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки у розрахунку,
виходячи з частки основної спірної
суми по індексації і компенсації 93,42
грн., на яку позивач мав право, і у
зв'язку з невиплатою якої виник даний
спір; істотності спірної суми
порівняно із середнім заробітком;
тривалості часу, протягом якого за
отриманням недоплаченої суми не
звертався позивач, що фактично і
визначило розмір суми середнього
заробітку, стягнення якого він вимагав.
І, беручи уваги наведене, вважає, що до
стягнення на користь позивача підлягає
частковий розмір середнього заробітку
в сумі 500 грн..

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди
із розміром суми середньомісячного
заробітку, визначеного судом першої
інстанції, не є слушними, оскільки не
грунтуються на законі, суперечать
положенням Постанови КМ України №100
від 08.02.1995 року «Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати». Відповідно до
положень п.8 даного Порядку нарахування
виплат, що обчислюються з середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин). Зі
справи вбачається, що розрахунок
відповідача середньоденного заробітку
відповідача за останні два місяці
перед звільненням повністю відповідає
вимогам даного Порядку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
частково погоджується із доводами
апеляційної скарги представника
позивача, тому рішення підлягає зміні,
з ухваленням рішення про стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні в розмірі 500
грн. з утриманням з вказаної суми при
виплаті передбачених законом податків
та обов'язкових платежів і зборів.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 01 жовтня 2014 року змінити, стягнути з
Публічного акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за затримку розрахунку при звільненні
в розмірі 500 грн. з утриманням з
вказаної суми при виплаті передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів і зборів.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді