АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Троц В.О.,

за участю:

представника прокуратури
БондарчукІ.П.,

представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 19 вересня 2014 року по цивільній
справі за позовом заступника прокурора
м. Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_3 про визнання незаконним та
скасування рішення, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, відновлення
становища, яке існувало до порушення,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року заступник прокурора м.
Києва звернувся до суду з позовом до
Київської міської ради, ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
рішення Київської міської ради від
24.12.2009 № 1165/3234 про передачу ОСОБА_3
земельної ділянки у приватну
власність, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, відновлення
становища, яке існувало до порушення,
шляхом повернення в розпорядження
Київської міської ради земельної
ділянки.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що у грудні 2009 року
відповідачем Київською міською радою
прийнято рішення про передачу у
приватну власність ОСОБА_3 земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.
Відповідно до земельно-кадастрової
інформації на земельну ділянку остання
відноситься до земель рекреаційного
призначення. У порушення норм ЗК
України спірну земельну ділянку
передано у приватну власність для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, тобто для потреб не
пов'язаних з рекреаційними. Крім того,
проект землеустрою в порушення вимог
ст.ст. 118, 186-1 ЗК України не погоджений
природоохоронним органом, а саме:
структурним підрозділом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України, а також не
проведена обов'язкова державна
експертиза проекту відведення
земельної ділянки.

Отже, на думку прокурора, оспорюване
рішення КМР прийнято з порушенням
вимог законодавства, а тому підлягає
визнанню незаконним у судовому
порядку. Також державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку
має бути визнаний недійсним як такий,
що виданий на підставі незаконного
рішення органу місцевого
самоврядування. Крім цього, позивач
зазначав, що оскаржуваним рішенням
відповідача порушено право
територіальної громади міста Києва на
землю, яке підлягає захисту у спосіб,
визначений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України,
шляхом відновлення становища, яке
існувало до порушення.

Таким чином, позивач просив суд визнати
незаконним та скасувати рішення
Київської міської ради від 24.12.2009 №
1165/3234 «Про передачу громадянці ОСОБА_3
у приватну власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд у АДРЕСА_1»; визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, серії ЯЖ
№ 931229, виданий ОСОБА_3, зареєстрований
17.05.2010 ГУ земельних ресурсів КМР
(Київської міської державної
адміністрації) за № 04-7-002540; відновити
становище, яке існувало до порушення,
шляхом повернення в розпорядження
Київської міської ради земельної
ділянки, площею 0,10 га у АДРЕСА_1,
кадастровий номер :85:977:0015,
вартістю 387 073,79 грн.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 19.09.2014 позов задоволено
частково:

- визнано незаконним та скасовано
рішення Київської міської ради від
24.12.2009 № 1165/3234 «Про передачу громадянці
ОСОБА_3 у приватну власність земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд у
АДРЕСА_1»;

- визнано недійсним державний акт серії
ЯЖ № 931229 на право власності на земельну
ділянку, що розташована у АДРЕСА_1,
кадастровий номер: :85:977:0015,
виданий ОСОБА_3, зареєстрований 17.05.2010
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) за № 04-7-02540.

У задоволенні іншої частини заявлених
вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_3 посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та постановити нове,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі. Зазначає,
що суд першої інстанції встановив факт
віднесення спірної земельної ділянки
до земель рекреаційного призначення на
підставі неналежних та недопустимих
доказів; не врахував при винесенні
рішення висновків уповноважених
органів, що здійснювали погодження
проекту землеустрою; не звернув уваги
на те, що проект землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
повністю відповідав чинному
законодавству України. Вважає, що
відповідач ОСОБА_3 діяла добросовісно,
виконувала всі передбачені
законодавством дії щодо отримання у
власність земельної ділянки, а тому не
повинна нести відповідальність за
помилки допущені органами державної
влади, якщо такі були при відведенні
земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просив її задовольнити.

Представник прокуратури в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Представник відповідача Київської
міської ради в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином. В
клопотання на адресу суду апеляційної
інстанції просив розглянути справу за
його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено відповідачем
ОСОБА_3 фактично лише в частині
задоволених позовних вимог, а саме,
визнання незаконним та скасування
рішення та визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку.

В іншій частині рішення суду сторонами
не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду не повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Визнаючи незаконним та скасовуючи
рішення Київської міської ради про
передачу земельної ділянки у приватну
власність відповідачу, а також
визнаючи недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
суд першої інстанції виходив з того, що
оскаржуване рішення було прийнято з
порушенням чинного законодавства,
зокрема, у приватну власність передана
земельна ділянка рекреаційного
призначення, а також проект
землеустрою не був погоджений належним
природоохоронним органом.

З вказаними висновками суду погодитись
не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Київської міської ради від
24.12.2009 № 1165/3234 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки громадянці ОСОБА_3 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд у АДРЕСА_1 та передано
ОСОБА_3 у приватну власність земельну
ділянку, площею 0,10 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд у
АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не
наданих у власність чи користування
(а.с. 8-9).

На підставі вказаного рішення,
Київською міською радою 17.05.2010 ОСОБА_3
виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку, площею
0,10 га, кадастровий номер: :85:977:0015,
розташовану у АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням: для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, серії
ЯЖ № 931229 (а.с. 10-11).

На підставі запиту Прокуратури міста
Києва від 14.03.2014 Департаментом
земельних ресурсів КМДА проведено
обстеження належної ОСОБА_3 земельної
ділянки, за результатом якого складено
акт від 31.03.2014 № 376/05, згідно з яким, в
ході обстеження встановлено, що
земельна ділянка огороджена
тимчасовим будівельним парканом та
вільна від забудови.

Суд першої інстанції на підтвердження
віднесення спірної земельної ділянки
до земель рекреаційного призначення
посилається на земельно-кадастрову
інформацію на земельну ділянку в якій
зазначено, що відповідно до даних
державної статистично звітності (дані
за формою № 6-зем, графа 57) спірна
земельна ділянка до її передачі у
приватну власність відносилась до
земель рекреаційного призначення.
Проте, зазначена інформація не є
належним та допустимим доказом
визначення цільового призначенні
земельної ділянки, в розумінні ст.ст. 58,
59 ЦПК України, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі
України за основних цільовим
призначенням поділяються на такі
категорії: землі
сільськогосподарськогопризначення,
землі житлової та громадської
забудови, землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення, землі оздоровчого
призначення, землі рекреаційного
призначення, землі
історико-культурного призначення,
землі лісогосподарського призначення,
землі водного фонду, землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні
ділянки кожної категорії земель, які не
надані у власність або користування
громадян чи юридичних осіб, можуть
перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 20 ЗК України
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

Зазначеними нормами повноваження щодо
визначення категорії земельної
ділянки, надано саме органам місцевого
самоврядування, шляхом прийняття
рішення про затвердження документації
із землеустрою, а виключними
підставами для внесення відомостей про
категорію земельної ділянки до
Державного земельного кадастру
України є документація із землеустрою.

14.05.2014 Верховний Суд України за
результатами перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ прийняв Постанову в якій зробив
правовий висновок про те, що згідно з
нормами статей 97, 100 ЗК УРСР (у редакції
від 18.12.1990), та згідно з нормами статей
181-184, 202-204 чинного ЗК України, Законів
України «Про Державний земельний
кадастр» та «Про землеустрій», дані
державного земельного кадастру - це
документальні і підтвердження
відомостей про правовий режим земель,
їх цільове призначення, їх розподіл
серед власників землі і
землекористувачів за категоріями
земель, а також дані про кількісну і
якісну характеристику земель, їх
оцінку, які ґрунтуються на підставі
землевпорядної документації.

Таким чином, визначаючи категорію
земельної ділянки, її цільове
призначення, необхідно керуватися
рішенням уповноваженого органу або
даними державного земельного кадастру,
а не державною статистичною звітністю.

Згідно з абз. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про землеустрій» цільове призначення
земельної ділянки - використання
земельної ділянки за призначенням,
визначеним на підставі документації із
землеустрою у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про землеустрій»
документація із землеустрою -
затверджені в установленому порядку
текстові та графічні матеріали, якими
регулюється використання та охорона
земель державної, комунальної та
приватної власності, а також матеріали
обстеження і розвідування земель,
авторського нагляду за виконанням
проектів тощо.

Згідно з п. а) ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про землеустрій» (в редакції від
01.05.2009) до повноважень Київської і
Севастопольської міських рад у сфері
землеустрою на їх території належать:
розробка, затвердження і реалізація
цільових програм, схем та проектів
землеустрою щодо використання та
охорони земель.

Відповідно до п. а) ч. 2 ст. 21 Закону
України «Про державний земельний
кадастр» відомості про цільове
призначення земельних ділянок
вносяться до Державного земельного
кадастру щодо категорії земель, на
підставі відповідної документації із
землеустрою, яка розробляється при
формуванні земельних ділянок - щодо
земельних ділянок, які формуються, або
на підставі проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, яким
передбачена зміна її цільового
призначення.

Отже, саме лише посилання позивача на
земельно-кадастрову інформацію, що
міститься в матеріалах справи не є
належним та допустимим доказом
віднесення земельної ділянки за
основним цільовим призначення до
земель рекреаційного призначення без
наявності рішення уповноваженого
органу щодо встановлення певного
цільового призначення спірної
земельної ділянки.

Київська міська рада приймаючи рішення
про передачу спірної земельної
ділянки, цільове призначення якої не
визначалось раніше, визначила цільове
призначення земельної ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, а земельно-кадастрова
інформація та наявні в ній дані за
формою 6 - зем є неналежними доказами
визначення цільового призначення
земельної ділянки.

Також судом при винесенні рішення не
враховано висновків уповноважених
органів, що здійснювали погодження
проекту землеустрою.

Так, на момент погодження проекту
землеустрою спеціально уповноваженим
органом, який здійснював ведення
державного земельного кадастру було
Головне управління земельних ресурсів
(зараз - Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації).

Відповідно до п. 2.3. Положення про
Департамент земельних ресурсів
виконавчої: органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), затвердженого Рішенням
КМР від 19.12.2002 № 182/342 (далі-Положення) (в
редакції, що діяла на момент прийняття
оскаржуваного рішення) основними
завданнями Управління і ведення
державного земельного кадастру
відповідно до законодавства,
моніторинг земель, здійснення
землеустрою.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України (в
редакції яка була чинною на час
погодження проекту землеустрою) проект
відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Уповноваженим органом по земельних
ресурсах, який здійснював погодження
проекту землеустрою у м. Києві було
Головне управлінням земельних
ресурсів згідно повноважень наданих ч.
2 ст. 11 Тимчасового порядку передачі
(надання) земельних ділянок у
користування або у власність у місті
Києві, затвердженого Рішенням КМР від
28.05.2009 № 547/1603 (далі - Порядок передачі
земельних ділянок).

Київська міська рада при прийнятті
рішення керувалася позитивним
висновком саме Головного управління
земельних ресурсів, так як саме цей
орган перевіряв проект землеустрою на
відповідність чинному законодавству,
здійснював ведення Державного
земельного кадастру та мав інформацію
про цільове призначення земельної
ділянки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 13
Порядку передачі земельних ділянок на
підставі доручення (резолюції)
Київського міського голови або
заступника міського голови - секретаря
Київради, Головне управління земельних
ресурсів здійснює комплексний аналіз
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та, за умови його
відповідності законодавству, готує
проект рішення Київської міської ради
про передачу (надання) земельної
ділянки в користування (у власність)
або направляє зацікавленій особі
повідомлення про необхідність
приведення розробленого проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у відповідність до норм
законодавства.

Згідно висновку про погодження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки Головного управління
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) №
05-5490 від 14.12.2009, що міститься в проекті
землеустрою, цільове призначення
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування жилого будинку
господарських будівель і споруд.

Земельну ділянку площею 0,10 га
передбачається передати у власність за
рахунок міських земель не наданих у
власність чи користування.

Відповідно до висновку № 09-2540-В
Головного управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища від 05.11.2009 № 19-11869 відповідно
до Генерального плану міста, територія
за функціональним призначенням
належить до території житлової та
громадської забудови.

Уповноважений законом орган по
земельних ресурсах у своєму висновку
вказав цільове призначення земельної
ділянки для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та
надав інформацію, що зазначена
земельна ділянка відноситься до земель
не наданих у власність та користування,
тобто рішення органу місцевого
самоврядування про віднесення
зазначеної земельної ділянки до тієї
чи іншої категорії в порядку ст. 20 ЗК
України не приймалось.

Суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні не надав правової оцінки
висновку органу по земельним ресурсам,
який має виключну компетенцію
погоджувати проекти землеустрою та
надав перевагу земельно-кадастровій
інформації, у якій зазначалось цільове
призначення земельної ділянки
відповідно до даних державної
статистичної звітності.

Окрім того, судом першої інстанції не
надано правової оцінки відомостям
викладеним у листі від 25.06.2014 №
05707-057-158-3-2772 Департаменту земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (КМДА), який на момент
відведення спірної земельної ділянки
вів звіт про наявність земель та
розподіл їх за власниками землі,
землекористувачами, угіддями та видами
економічної діяльності (6-зем), був
уповноваженим органом щодо ведення
державного земельного кадастру, і в
якого була наявна інформація щодо
цільового призначення земельної
ділянки до її відведення.

Так, в зазначеному листі Департамент
повідомив, що рішення про віднесення
земельної ділянки до певної категорії
не приймалося, а облік земель за
категоріями Інструкцією із заповнення
державної статистичної звітності з
кількісного обліку земель (Форми №№
6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-земі (далі -
Інструкція) не передбачений.

Відповідно до ст. 203 ЗК України, облік
кількості земель відображає відомості,
які характеризують кожну земельну
ділянку за площею та складом угідь, а
облік якості земель відображає
відомості, які характеризують земельні
угіддя за природними властивостями та
набутими властивостями, що впливають
на їх родючість, а також за ступенем
забруднення ґрунтів.

Наказом Держкомзему «Про первинний
облік земельних ділянок на основі
застосування кадастрових номерів та
стандарту бази даних автоматизованої
системи ведення державного земельного
кадастру» від 12.10.2000 № 133 облік
земельних ділянок на основі
кадастрових номерів було запроваджено
у складі державного земельного
кадастру.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про
землеустрій», зміни до документації із
землеустрою вносяться за рішенням
органів виконавчої влади, органів
місцевого самоврядування або
власників землі та землекористувачів,
у тому числі орендарів, які затвердили
проекти землеустрою.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про
Державний земельний кадастр» до
Державного земельного кадастру
включаються такі відомості про
земельні ділянки, зокрема, цільове
призначення (категорія земель, вид
використання земельної ділянки в межах
певної категорії земель) та склад угідь
із зазначенням контурів будівель і
споруд, їх назв.

Функціональне призначення земельної
ділянки встановлюється на підставі
плану зонування території та
детального плану території відповідно
до положень Закон України «Про
регулювання містобудівної
діяльності».

Відповідно до висновку Головного
управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища від 05.11.2009 № 19-11869 вказане
управління зазначило, що відповідно до
Генерального плану міста, територія за
функціональні призначенням належить
до території житлової та громадської
забудови.

Таким чином, судом першої інстанції
було помилково дійшов висновку про те,
що було змінено категорію основного
цільового призначення землі з
рекреаційного на землі житлової та
громадської забудови», оскільки зміна
графи за формою 6-зем не означає зміни
категорії земель за основним цільовим
призначенням, а лише вказує зміну виду
земельних угідь.

Окрім того, цього судом першої
інстанції не було надано належної
правової оцінки зазначенню в
земельно-кадастровій інформації за
формою 6-зем (а.с. 19) коду УКЦВ3
визначеного відповідно до
Українського класифікатора цільового
використання землі, затвердженого
листом Держкомзему України від 24.04.1998 №
14-1-7/1205 (в редакції чинній на момент
прийняття оскаржуваного рішення
Київської міської ради). Відповідно до
земельно-кадастрової інформації за
формою 6-зем до передачі земельної
ділянки коду УКЦВЗ спірній земельній
ділянці не було присвоєно, а після
передачі визначений код УКЦВЗ 1.8 для
індивідуального житлового, гаражного і
дачного будівництва.

Таким чином, саме лише посилання суду
першої інстанції на
земельно-кадастрову інформацію, що
міститься в матеріалах справи не є
належним та допустимим доказом
віднесення земельної ділянки за
основним цільовим призначенням до
земель рекреаційного призначення без
наявності рішення уповноваженого
органу щодо встановлення певного
цільового призначення спірної
земельної ділянки.

Таким рішенням, яким було встановлено
цільове призначення земельної ділянки,
яка відносилась до земель запасу, було
саме рішення Київської міської ради
від 24.12.2009 року № 1165/3234, що було прийнято
відповідно до чинного на момент його
прийняття законодавства.

Щодо вказаного рішення Київської
міської ради, слід також зазначити
наступне.

Розглянувши проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
відповідно до статей 81, 116, 118, 121 ЗК
України, Київська міська рада прийняла
рішення від 24.12.2009 № 1165/3234 «Про передачу
громадянці ОСОБА_3 у приватну власність
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд у
АДРЕСА_1».

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3
був виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки на АДРЕСА_1 був
погоджений органом земельних ресурсів,
містобудування та архітектури,
природоохоронним та
санітарно-епідеміологічним органом,
органом охорони культурної спадщини,
відповідно до чинного на той момент
законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
землеустрій», документація із
землеустрою - це затверджені в
установленому порядку текстові та
графічні матеріали, якими регулюється
використання та охорона земель
державної, комунальної та приватної
власності, а також матеріали
обстеження і розвідування земель,
авторського нагляду за виконанням
проектів тощо.

Статтею 20 Тимчасового порядку передачі
(надання) земельних ділянок у
користування або у власність у місті
Києві, затвердженого рішенням
Київської міської ради від 15.07.2004 №
457/1867 «Про врегулювання процедури
передачі в користування земельних
ділянок в м. Києві», в редакції, яка
діяла на момент прийняття оспорюваного
рішення Київської міської ради (далі -
Тимчасовий порядок), передбачені
вимоги до документації із землеустрою.

Документація із землеустрою
виготовляється з дотриманням вимог
нормативно-правових актів, що
регламентують порядок підготовки
відповідної документації із
землеустрою, та складається з
текстової і графічної частин.

Текстова частина проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки має
містити: пояснювальну записку;
документ, що є підставою для
розроблення документації із
землеустрою; вихідні дані на
розроблення документації із
землеустрою, видані Головним
управлінням земельних ресурсів;
документи щодо правового статусу
земельної ділянки; документи щодо
існуючих та можливих обмежень та
обтяжень; копії установчих документів
для юридичних осіб, а для громадянина -
документа, що посвідчує особу, та копію
довідки про присвоєння
ідентифікаційного номера; інші
матеріали, передбачені законодавством.

Отже, проект землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
повністю відповідав чинному на той час
законодавству України.

Щодо висновку суду першої інстанції
про, те що у заяві відповідача про
передачу у приватну власність
земельної ділянки, в порушення вимог
ст. 118 ЗК України, не зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
не долучені графічні матеріали та не
вказано дату складання заяви, слід
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в
редакції, що діяла на момент прийняття
оскаржуваного рішення Київської
міської ради) громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та висновки
конкурсної комісії (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

У заяві ОСОБА_3 було зазначено цільове
призначення та орієнтовні розміри
земельної ділянки, відповідно до вимог
ч. 6 ст. 118 ЗК України. Висновок суду
першої інстанції про те, що до заяви не
було долучено графічні матеріали, на
яких зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки, не
підтверджується наявними у справі
доказами, а чинним на момент
розроблення проекту землеустрою
законодавством не передбачено
обов'язкове долучення до проекту
землеустрою поданих заявником
графічних матеріалів. Окрім того, на
копії заяви ОСОБА_3, що міститься в
матеріалах справи, зазначена дата та
вхідний номер заяви у Київській
міській раді та Головному управлінні
земельних ресурсів.

Не можна також погодитись й з висновком
суду про те, що проект відведення
земельної ділянки не погоджувався з
природоохоронним органом.

У матеріалах справи міститься висновок
Головного управління екології та
охорони природних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) від 04.12.2009 № 071/04-4-22/6725, яким
погоджено проект відведення земельної
ділянки.

Пунктом 9 ст. 118 ЗК України передбачено,
що проект відведення земельної ділянки
має бути погоджений з природоохоронним
органом. При конкретний
природоохоронний орган у нормі закону
не вказаний.

Пунктом 5.12. Положення про Головне
управління екології та охорони
природних ресурсів виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації), затверджене рішенням
Київської міської ради від 18.06.2009 №
632/1688 (чинне на момент погодження
проекту відведення), передбачено, що
Головне управління відповідно до
покладених на нього завдань погоджує
відповідно до чинного законодавства
документацію із землеустрою шляхом
надання висновку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 25.12.2003 № 21-рп/2003 у справі № 1-45/2003
(справа про особливості здійснення
виконавчої влади та місцевого
самоврядування у місті Києві)
роз'яснено, що Київська міська державна
адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади. З питань, віднесених
до відання місцевого самоврядування,
цей орган підзвітний і підконтрольний
Київській міській раді, а з питань
здійснення повноважень у сфері
виконавчої влади - Кабінету Міністрів
України.

Згідно із ст. 11 Тимчасового порядку,
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
забезпечує зацікавлена особа.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується
Головним управлінням земельних
ресурсів, Головним управлінням
містобудування, архітектури та дизайну
міського середовища виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), Головним управлінням
екології та охорони природних ресурсів
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації),
державними органами охорони
навколишнього природного середовища у
випадках, передбачених законодавством,
органом охорони культурної спадщини,
санітарно-епідеміологічним органом, а
також відповідним територіальним
органом виконавчої влади з питань
лісового або водного господарства (у
передбачених законодавством випадках).

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується
органами, зазначеними в частині другій
цієї статті, в порядку, визначеному
законодавством, шляхом надання ними
письмового висновку або напису на
проекті землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, в тому числі на
графічній частині або на
погоджувальному листі до проекту
землеустрою, "погоджено", засвідченого
підписом уповноваженої особи і
скріпленого печаткою відповідного
органу. Надання висновку (погодження) у
письмовій формі є обов'язковим за
наявності обмежень (обтяжень) прав на
земельну ділянку.

Органи, зазначені в частині другій цієї
статті, протягом двох тижнів
погоджують проект землеустрою або
надають висновок про відмову в його
погодженні із зазначенням підстав з
посиланням на відповідні норми
законодавства.

При розгляді проекту землеустрою
забороняється органам, які його
розглядають (погоджують), надавати
будь-які попередні висновки з вимогою
надати на погодження проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та/або вимагати надання
висновків, актів обстеження, інших
погоджень від будь-яких комерційних
(госпрозрахункових) підприємств,
установ і організацій незалежно від
форми власності та їх підпорядкування,
мети або предмету обстеження, якщо це
безпосередньо не передбачено
законодавством.

Окрім того, Верховним Судом України у
постанові від 29.01.2013 по справі № 21-365а12,
зроблено правовий висновок, який є
обов'язковим для застосування судами у
відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України,
про те, що прийняття рішення
уповноваженого органу щодо
розпорядженні земельними ділянками
відповідно до статей 118, 123, 151 ЗК України
не обумовлене лише наявністю
позитивних висновків відповідних
органів і відсутність висновку одного
із цих органів не є підставою для
скасування рішення про розпорядження
земельними ділянками.

Стосовно визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, слід вказати
наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК захист прав
громадян чи юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення прав
і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, викладеної в
Постанові від 31.10.2012 по справі № 6-53цс12,
за змістом ст. 152 ЗК України визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю як самого по собі
правовстановлюючого документа, не
передбачено зазначеною нормою. Вимога
захисту порушених прав власника на
землю реалізується зацікавленою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою визнання відповідного рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки недійсним.

Таким чином, зважаючи на відсутність
підстав для визнання незаконним та
скасування оскаржуваного рішення
Київської міської ради, немає підстав
для задоволення вимог про визнання
недійсним державного акту на право
власності на землю.

З огляду на викладене, вбачається
правомірність набуття відповідачем
права власності на земельну ділянку.
При цьому, також принагідно зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ст. 14 Конституції України,
право власності на землю гарантується.
Це право набувається і реалізується
громадянами виключно відповідно до
закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997,
ратифіковано Конвенцію про захист прав
і основних свобод людини 1950 року (далі -
Конвенція), Перший протокол та
протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу
Конвенції, кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Також, відповідно до ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини», суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Здійснюючи публічно-правові функції в
сфері надання земельної ділянки у
власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118,
121 ЗК України, Київська міська рада
діяла як суб'єкт владних повноважень і
повинна була приймати рішення в межах
чинного на той час законодавства.

Відповідач, як правонабувач, не мав і не
міг мати можливості перевірити
правильність рішень Київської міської
ради щодо реалізації нею наданої
законодавством компетенції.

Рішенням Європейського суду з прав
людини у справі «Федоренко проти
України» від 30.06.2006 визначено, що
відповідно до прецедентного права
органів, що діють на підставі
Конвенції, право власності може бути
«існуючим майном» або коштами,
включаючи позови, для задоволення яких
позивач може обґрунтовувати їх
принаймні «виправданими очікуваннями»
щодо отримання можливості ефективного
використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення
Європейського суду з прав людини
«Стретч проти Сполученого
Королівства» від 24.06.2003 майном у
значенні статті 1 Протоколу 1 до
Конвенції вважається законне та
обґрунтоване очікування набути майно
або майнове право за договором,
укладеним з органом публічної влади. У
рішенні Європейський суд з прав людини
зазначив, що наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила.

У наведеній справі Європейський суд
дійшов висновку, що оскільки особу
позбавили права на його майно лише з
тих підстав, що порушення були вчинені
з боку публічного органу, а не
громадянина, в такому випадку мало
місце «непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з
прав людини у справі «Федоренко проти
України» суд акцентує увагу на Рішення
Європейського суду з прав людини від
24.06.2003 у справі «Стретч проти
Об'єднаного Королівства
Великобританії і Північної Ірландії»,
виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого,
звертаючись із заявою до уповноважених
органів та, виконуючи визначені чинним
законодавством умови, та, дотримуючись
відповідного порядку, відповідач мав
право очікувати про набуття майнового
права в значенні статті 1 Першого
Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в
Рішенні «Стретч проти Об'єднай
Королівства Великобританії і
Північної Ірландії» також зазначив про
те, що є неприпустимими визнання
недійсним договору, відповідно до
якого покупець отримав певні права від
держави, та подальше позбавлення його
цього права на підставі того, що
державний орган порушив закон.

Таким чином, відповідач, який діяв
добросовісно, виконував всі
передбачені законодавством дії щодо
отримання у власність земельної
ділянки, не повинен нести
відповідальність за помилки допущені
органами державної влади, якщо такі
були, при відведенні земельної ділянки.

Водночас, слід зазначити, що колегія
суддів не може погодитись з доводами
апеляційної скарги про пропуск
прокурором строку звернення до суду,
оскільки вони не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.
Також, не заслуговують на увагу
твердження апелянта про те, що суд
здійснював розгляд позовних вимог, які
повинні розглядатись за правилами
різних видів судочинства та прокурор
не мав права звернення до суду з даним
позовом, оскільки його права не
порушено оскаржуваним рішенням.
Вказані твердження не узгоджуються з
вимогами чинного законодавства, у
відповідності до якого даний спір
підлягав розгляду судом в порядку
цивільного судочинства, а прокурор
пред'явив даний позов у відповідності
до ст. 45 ЦПК України.

Підсумовуючи вищенаведене та
аналізуючи доводи викладені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги у
зв'язку з її обґрунтованістю в частині
визнання незаконним та скасування
рішення Київської міської ради від
24.12.2009 № 1165/3234 про передачу ОСОБА_3
земельної ділянки у приватну власність
та визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку.
В іншій частині, як вже вказувалось
вище, рішення суду сторонами не
оскаржувалась, а отже підстави для
скасування рішення в цілому відсутні.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, рішення суду підлягає
частковому скасуванню, з ухваленням в
цій частині нового рішення про відмову
в задоволенні вищеозначених позовних
вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2014 року в частині
визнання незаконним та скасування
рішення Київської міської ради від 24
грудня 2009 року № 1165/3234 про передачу
ОСОБА_3 земельної ділянки у приватну
власність, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку та розподілу судових
витрат - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог
заступника прокурора м. Києва до
Київської міської ради, ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
рішення Київської міської ради від 24
грудня 2009 року № 1165/3234 про передачу
ОСОБА_3 земельної ділянки у приватну
власність та визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку - відмовити.

В іншій частині рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 19 вересня 2014
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді