АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5454/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Борисов С. А. Доповідач - Куценко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

01 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 28 квітня 2014 року, по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя
особа Дніпропетровська районна
державна нотаріальна контора про
визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3, у грудні 2013 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 та після
уточнення позовних вимог просила
визнати заповіт, складений 14.06.2013 року
її чоловіком ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, реєстровий № 1464
недійсним /а.с. 2-5, 47, 87/.

В обгрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що вона
перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 27.01.1958
року. У дев'яностих роках вони
побудували будинок АДРЕСА_1, який був
зареєстрований на чоловіка, де вони
постійно проживали. У 2010 році у ОСОБА_4
було діагностовано захворювання на
рак. Чоловік сказав, що хоче скласти на
неї заповіт, тому 14.06.2013 року вона
визвала таксі, вони приїхали до
нотаріальної контори, чоловік сам
зайшов до нотаріуса, а коли вийшов
передав їй складений заповіт.
Позивачка заповіт не читала.

ОСОБА_3 посилається на те, що в травні 2013
року стан здоров'я чоловіка погіршився
і з 18.06.2013 року по 01.07.2013 року він був
госпіталізований. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік
помер, коли вона прийшла до
нотаріальної контори та передала
заповіт, виявилося, що спадкоємцем
вказана ОСОБА_2

Вважає, що у зв'язку з тяжкою хворобою
чоловіка, фізичною та психічною
залежністю від обезболюючих та
наркотичних препаратів, а також його
неправомірною домовленістю із
сусідкою ОСОБА_2, волевиявлення
заповідача не було вільним та не
відповідало його дійсній волі під час
складання заповіту.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від
28.04.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено, визнано недійсним заповіт
ОСОБА_4 від 14.06.2013 року посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий № 1464. Вирішено питання щодо
судових витрат /а.с. 95-96, 111-112/.

З рішенням суду не погодилася
відповідач ОСОБА_2 і звернулася до суду
з апеляційною скаргою в якій просить
скасувати це рішення та ухвалити нове,
яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
/а.с. 100-104/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду скасуванню, відповідно до п.3,4 ч.1
ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суду вирішує
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3
уклали шлюб 27.01.1958 року, про що відділом
РАГСУ зроблено актовий запис № 187 /88/.

17.12.1990 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було розірвано.

Згідно свідоцтва про право власності
від 24.10.1991 року ОСОБА_4 на праві
власності належить будинок АДРЕСА_1,
про що зроблено запис в реєстровій
книзі № 547-3 /а.с. 12-13/.

16.09.1992 року між ними знову було укладено
шлюб, про що відділом РАГСу
Красногвардійського району м.
Дніпропетровська зроблено актовий
запис № 467 /а.с. 75/.

16.02.1999 року ОСОБА_4 отримав Державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,3270 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, який
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 4198 /а.с. /

14.06.2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким
на випадок своєї смерті зробив
розпорядження та належні йому житловий
будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку
площею 0,3270 га для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель та споруд заповідав ОСОБА_2
/а.с. 72/.

Позивач ОСОБА_3 посилається на те, що на
момент складення заповіту ОСОБА_4
страдав на тяжке захворювання, фізично
та психічно залежав від обезболюючих
та наркотичних препаратів, сусідка
ОСОБА_2, яка робила йому уколи,
скористалася його безпорадним станом,
запропонувала написати заповіт на її
ім'я, з умовою, що вона після смерті
ОСОБА_4 догляне його дружину. Крім того,
вважає, що волевиявлення заповідача не
було вільним та не відповідало його
дійсній волі під час складання
заповіту, так як він їхав до
нотаріальної контори складати заповіт
на її ім'я, про що він казав і сусідам.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що так як ОСОБА_4 з
2010 року хворів, у нього діагностували
рак надміхурової залози та знаходився
на диспансерному обліку у онколога, а
тому відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Але з такими висновками суду
погодитися неможна.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на
заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю, право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може
призначити своїм спадкоємцем одну або
кілька фізичних осіб, незалежно від
наявності у нього з цими особами
сімейних, родинних відносин, а також
інших учасників цивільних відносин.

Заповіт, як односторонній правочин,
підпорядковується загальним правилам
ЦК щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: в яких
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі;
складені особою, яка не мала на це права
(особа не має необхідного обсягу
цивільної дієздатності для складення
заповіту); складені з порушенням вимог
щодо його оформлення та посвідчення.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним. За позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде вставлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

З матеріалів справи вбачається, що
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу під час
посвідчення оспорюваного заповіту
було дотримано вимоги чинного
законодавства, зокрема ст. 207 ЦК України
та Інструкцію про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
№ 18/5 від 14.06.1994 року.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Однак під час судового розгляду не було
здобуто доказів, та позивачем не
доведено, що заповідач ОСОБА_4 у момент
складання заповіту не усвідомлював
значення своїх дій та (або) не міг
керувати ними.

ОСОБА_4 разом з дружиною приїхав до
нотаріальної контори, особисто зайшов
до кабінету нотаріуса, висказав своє
побажання про передачу належного йому
майна на випадок смерті, що підтвердив
своїм підписом.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2011 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визначення
правочинів недійсними» правила ст. 225
ЦК України поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України. Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Таке клопотання у суді першої
інстанції сторонами заявлено не було.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним - задоволенню не
підлягають, так як не знайшли свого
підтвердження та спростовуються
матеріалами справи.

Щодо посилань представника позивача
ОСОБА_3, що майно вказане в заповіті є
спільним майном подружжя, та те, що вона
має право на обов'язкову частку у
спадщині як непрацездатна вдова, їх
також не можна прийняти до уваги, так як
це не впливає на вирішення питання щодо
дійсності заповіту, та не позбавляє
позивача права вирішувати ці питання у
встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 28
квітня 2014 року - скасувати.

ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним
- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Демченко Е.Л.

Волошин М.П.