Справа № 635/5614/14-ц
Провадження № 2/635/2267/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року Харківський районний
суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Савченка Д.М.,

за участю секретаря судового засідання
- Журавльової Є.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в смт
Покотилівка Харківського району
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та
визнання права власності на 2/3 частини
квартири, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі -
відповідач), в якому просить поділити
між сторонами двокімнатну ізольовану
квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на
ім'я ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 17.08.2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1453,
визнавши за позивачем, як дружиною,
право власності на 2/3 частини цієї
квартири.

В обґрунтування позову зазначає,
що спірна квартира зареєстрована на
ім'я ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 17.08.2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1453. З 2007
року позивач проживає в даній квартирі
без реєстрації разом з неповнолітнім
сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідач
зареєстрований у квартирі з 19.08.2008 року,
за місцем реєстрації не мешкає, у нього
інша родина, в 2001 році народилась дочка.

Їх спільний з відповідачем син
ОСОБА_6 з раннього віку страждає
органічною поразкою центральної
нервової системи (ДЦП, подвійна
гемиплегія), з дитинства є інвалідом і
отримує допомогу з інвалідності,
перебуває на домашньому
індивідуальному навчанні. Дитина
потребує постійної медичної допомоги,
реабілітації, за станом здоров'я не
може проживати в комунальній квартирі,
не може проживати в одній кімнаті з
членами своєї родини, у тому числі в
ізольованій квартирі.

При такому захворюванні сина
позивач завжди була позбавлена
можливості працювати і заробляти
гроші, ніяких джерел прибутку у неї
немає, при цьому доводиться самій
платити за квартиру. Лікування сина
коштує великих грошей (по 14 тисяч грн.
на 7 днів лікування).

Відповідач добровільно допомагає
дитині, тому на аліментах позивач не
наполягає, але цієї матеріальної
підтримки недостатньо для
забезпечення синові належних умов
життя, розвитку, виховання та
лікування.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі та просила задовольнити з
підстав, викладених у позові.

Представником відповідача надано
письмові заперечення проти позову (а.с.
48-51), в яких він вважає позовні вимоги
необґрунтованими і зазначає, що спірну
квартиру відповідач придбав на власні
кошти у підприємства, на якому
працював, для чого взяв позику в сумі 25
000 грн. З лютого 2011 року подружні
відносини між сторонами фактично
припинені, ОСОБА_4 проживає на
орендованих квартирах з цивільною
дружиною ОСОБА_9, з якою має спільну
дочку. Відповідач регулярно допомагає
колишній дружині та синові, займається
з сином лікувальною фізкультурою. З
лютого 2011 року відповідач забезпечує
оплату комунальних платежів по
квартирі і щомісячно дає позивачеві
гроші на харчування та утримання
дитини.

Зазначає, що крім квартири, у
спільній власності сторін є також
автомобіль Geely СК, придбаний 04.12.2008 року
на гроші відповідача, його рідного
брата і батька позивача. Автомобіль
зареєстрований на відповідача, але ним
в односторонньому порядку
користується позивач.

Крім того, у відповідача є друга
родина і дитина, яка є малолітньою і не
має, де проживати.

Спірна квартира була куплена в
новобудові і практично весь ремонт
виконаний відповідачем особисто без
залучення сторонніх фахівців, за
рахунок чого вартість квартири
збільшилась.

Вважає, що у задоволенні позову про
визнання за позивачем права власності
на 2/3 частину квартири слід відмовити,
поділити квартиру між сторонами,
визнавши їх частки рівними, також
поділити між сторонами автомобіль Geely
СК, визнавши частки сторін на
автомобіль рівними.

У судовому засіданні представники
відповідача проти позову заперечували
з підстав, викладених вище, просили у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та
вивчивши матеріали справи, судом
встановлено наступні фактичні
обставини.

Згідно з копією Свідоцтва про шлюб від
01.11.1997 року, сторони перебували у шлюбі
з 01.11.1997 року (а.с. 9).

Заочним рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 26.06.2014
року шлюб між сторонами розірвано (а.с.
25).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину
- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією Свідоцтва про
народження від 30.05.2000 року (а.с. 10).

Під час шлюбу 17.08.2007 року відповідачем
придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
право власності на яку зареєстровано
за відповідачем, що підтверджується
Витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а.с. 16) та Інформацією
з реєстру прав власності на нерухоме
майно (а.с. 102).

Згідно з медичними документами (а.с.
11-15), ОСОБА_6 має діагноз «органічне
ушкодження центральної нервової
системи - дитячий церебральний
параліч», за станом здоров'я не може
проживати в комунальній квартирі, не
може проживати в одній кімнаті з іншими
членами родини, в т.ч. в ізольованій
квартирі. Має порушення ходи,
самостійно не ходить, обмежено рухи у
верхніх та нижніх кінцівках. Потребує
курсів реабілітаційного лікування 3-4
рази на рік, санаторно-курортне
лікування 1-2 рази на рік.

Дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши спірні
правовідносини, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя
врегульовано статтею 60 СК України,
згідно з якою майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України
визначено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Оскільки спірна квартира придбана
відповідачем під час перебування у
шлюбі з позивачем, вона є спільною
сумісною власністю подружжя.

Питання поділу спільного майна
подружжя врегульовано статтею 69 СК
України, якою визначено, що дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

За рішення суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Отже, частка дружини у праві спільної
сумісної власності може бути збільшена
судом, якщо з нею проживають діти, але
за умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як пояснила позивач, у зв'язку з
наданням відповідачем добровільної
матеріальної допомоги, вона не
зверталась до суду з питанням про
стягнення аліментів на утримання сина.

Факт надання матеріальної підтримки
позивачеві в утриманні сина
підтверджено також поясненнями
представників відповідача та наданими
ними копіями платіжних доручень.

Отже, судом встановлено, що позивач не
зверталась до суду щодо стягнення
аліментів з відповідача на утримання
сина, і не позбавлена права на таке
звернення у разі, якщо матеріальної
допомоги, яка надається відповідачем,
недостатньо для забезпечення потреб
дитини.

Враховуючи, що обов'язковою умовою для
збільшення частки у спільному майні
подружжя згідно ч. 3 ст. 70 СК України є
одержання аліментів і недостатність їх
розміру для забезпечення фізичного,
духовного розвитку та лікування
дитини, суд вважає позовні вимоги в
частині збільшення частки позивача у
спільному майні такими, що не
підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що позивач має
право звернутися до суду з позовом про
стягнення з відповідача аліментів на
утримання сина, якщо розмір допомоги,
яку він надає, є недостатнім для
забезпечення потреб дитини. А у
випадку, якщо розмір аліментів
виявиться недостатнім для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку дитини та її лікування,
позивач не позбавлена права в межах
строків позовної давності звернутися
до суду з позовом про збільшення своєї
частки у спільному майні.

Беручи до уваги, що за загальним
правилом, передбаченим частиною 1
статті 70 СК України, частки майна
дружини і чоловіка у разі поділу майна,
що є об'єктом спільної сумісної
власності, є рівними, іншої
домовленості з цього питання між
сторонами немає, а шлюбний договір не
укладався, суд приходить до висновку
про необхідність задоволення позовних
вимог частково, визнавши за позивачем
право власності на ? частину спірної
квартири.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 60, 61, 70 ЦК України, ст.ст.
10, 11, 60, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя та визнання права
власності на 2/3 частини квартири -
задовольнити частково.

Поділити між ОСОБА_1 і ОСОБА_4
двокімнатну ізольовану квартиру
АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_1 право
власності на ? частину вказаної
квартири.

У задоволенні інших позовних
вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Д.М. Савченко