Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2230/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Кучеренко О. П.
Спори, що виникають із сімейних
правовідносин Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

21.10.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді: Кодрула
М.А.

суддів: Чорнобривець О.С.,
Потапенка В.І.

за участю секретаря: Кечкіна А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Приватного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1»
про поділ спільного майна подружжя, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області від 25 червня
2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя та
посилаючись на положення ст. ст. 60, 61, 70,
70 СК України просила визнати
автомобіль марки «DAEWOO Lanos TF69Y», 2005 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 та нерухоме майно ПП
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою:
Кіровоградська область,
Добровеличківський район, АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя і
провести поділ цього майна наступним
чином: визнати за нею право власності
на ? частину нерухомого майна, що
використовується ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1» та
знаходиться за адресою: вул.Промислова,
20 смт. Добровеличківка Кіровоградської
області, визнати за відповідачем право
власності на автомобіль марки «DAEWOO Lanos
TF69Y», стягнути з ОСОБА_3 на її користь
компенсацію вартості належної їй 1/2
частки транспортного засобу в сумі
26601,18грн.

На обґрунтування позовних вимог
зазначала, що перебуваючи з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі з
15.02.1997 року по 02.07.2013 року, за спільні
кошти подружжя вони придбали
автомобіль марки «DAEWOO Lanos TF69Y», 2005 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, який є спільним майном
подружжя.

Крім того, в період шлюбу за
рахунок спільних коштів придбавалося
нерухоме майно, що використовується як
майно ПП „ІНФОРМАЦІЯ_1", яке займається
переробкою сільськогосподарської
продукції та розташоване в АДРЕСА_1.
Вважає це майно їх спільним сумісним
майном, у зв'язку з чим просила визнати
за нею право на 1/2 частину нерухомого
майна, що використовується ПП
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

Ухвалою Добровеличківського
районного суду Кіровоградської
області від 14 квітня 2014 року до участі в
справі в якості співвідповідача
залучено Приватне підприємство
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

Рішенням Добровеличківського
районного суду Кіровоградської
області від 25 червня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано
автомобіль марки «DAEWOO Lanos TF69Y» спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. Визнано за ОСОБА_3 в порядку
розподілу право власності на
автомобіль марки «DAEWOO Lanos TF69Y» та
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
компенсацію вартості належної їй 1/2
частини автомобіля марки «DAEWOO Lanos TF69Y» в
розмірі 14787 грн. Вирішено питання
розподілу судових витрат. В іншій
частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з мотивів порушення
норм матеріального та процесуального
права і ухвалення нового рішення про
задоволення позову. Крім того, позивач
просить скасувати ухвалу районного
суду від 03 лютого 2014 року про відмову у
задоволенні заяви про забезпечення
доказів та ухвалу від 25 червня 2014 року
про відмову у задоволенні клопотання
про виклик свідків.

В судове засідання сторони та їх
представники не з'явилися, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином відповідно до вимог ст.
76 ЦПК України, про що свідчать зворотні
повідомлення про отримання ними
судових повісток.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4
надійшла заява про відкладення
розгляду справи на іншу дату в з'язку з
тим, що він приймає участь в іншому
судовому засіданні.

Колегія суддів дійшла висновку, що
участь представника в іншому судовому
засіданні не є поважною причиною, тому
необхідно продовжити розгляд справи,
оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст.305
ЦПК України неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено і
матеріалами справи підтверджується, що
сторони з 15.02.1997 року перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі,
сторони у 2005 році за спільні кошти
придбали автомобіль марки «DAEWOO Lanos TF69Y»,
2005 року випуску, який зареєстрований за
відповідачем ОСОБА_3 та на нього
виданий державний номерний знак
НОМЕР_1.

Відповідно до висновку судової
автотоварознавчої експертизи від
31.03.2014 року ринкова вартість цього
автомобіля станом на час проведення
експертизи 18.03.2014 року могла складати
29574,01 грн.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців приватне
підприємство „ІНФОРМАЦІЯ_1"
зареєстроване 14.12.1995 року та внесене до
реєстру 18.04.2007 року, засновником є
ОСОБА_3, розмір внесків до статутного
фонду 0,00 грн.

З повідомлення Ульяновського
комунального міжміського бюро
технічної інвентаризації вбачається,
що за приватним підприємством
„ІНФОРМАЦІЯ_1" зареєстроване нерухоме
майно на праві власності, що
розташоване по АДРЕСА_1, яке придбане
згідно договору купівлі-продажу,
посвідченого Добровеличівською
держнотконторою 18 квітня 2000 року,
реєстраційний № 1567.

Виходячи з встановлених обставин та
ст.ст. 60, 61, 69, 71 СК України, суд, частково
задовольняючи позов, дійшов
обгрунтованого висновку, що автомобіль
є спільною сумісною власністю подружжя
та відповідно до заявлених позовних
вимог провів розподіл спільного майна,
визнавши за відповідачем ОСОБА_3 право
власності на автомобіль, стягнувши з
відповідача ОСОБА_3 на користь позивача
ОСОБА_2 14787 грн., як компенсацію вартості
належної їй ? частини автомобіля.

Відмовляючи в задоволенні інших
позовних вимог суд виходив з того, що
позивач не надала суду належних та
допустимих доказів того, що статутний
капітал та майно приватного
підприємства „ІНФОРМАЦІЯ_1"
сформовані за рахунок спільної
сумісної власності подружжя, а також з
того, що майно приватного підприємства
не може бути об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Згідно з правилами ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині і чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ч.2 ст. 71 СК України неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

За правилами ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо
виділ в натурі частки зі спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливими (ч. 2 ст. 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Оскільки в позовній заяві ОСОБА_2
просила в порядку розподілу спільного
майна подружжя визнати право власності
на автомобіль за відповідачем, а на її
користь стягнути компенсацію вартості
належної їй 1/2 частини автомобіля,
тобто давала згоду на отримання
компенсації, суд вирішив спір у цій
частині відповідно до заявлених вимог
та норм матеріального права, що
регулюють ці правовідносини сторін.

Визначаючи розмір компенсації суд
виходив з роз'яснень п.22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", що поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи. Дійсна вартість
автомобіля визначена експертним
шляхом в 29574,01 грн., тому суд стягнув на
користь позивача половину цієї
вартості.

Що стосується правовідносин сторін в
частині заявленого позову про визнання
права власності на ? частину майна, що
належить приватному підприємству
„ІНФОРМАЦІЯ_1", то вони регулюються не
тільки нормами СК України, а також
нормами Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
Законом України „Про підприємництво"

Відповідно до ст. 55 ГК України
суб'єктами господарювання є юридичні
особи, створені відповідно до
Цивільного кодексу України, та фізичні
особи - громадяни, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані як підприємці. Однією з
організаційних форм господарювання
є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, засноване на приватній
власності засновника, є приватним
підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому
належить право власності на майно, у
тому числі і яке передане засновником
до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62,
66 ГК України).

У п.п. 28, 29 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
„Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вказано, що
статтею 12 Закону України від 19 вересня
1991 р. № 1576-ХІІ "Про господарські
товариства" встановлено, що власником
майна, переданого йому засновниками і
учасниками, є саме товариство. Вклад до
статутного фонду господарського
товариства не є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК,
якщо вклад до статутного фонду
господарського товариства зроблено за
рахунок спільного майна подружжя, в
інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не
є учасником товариства, має право на
поділ одержаних доходів.

У разі використання одним із подружжя
спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший
із подружжя має право на компенсацію
вартості його частки.

Відповідно до положень статей 57, 61 СК,
ст. 52 ЦК майно приватного підприємства
чи фізичної особи - підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Інший із подружжя має право тільки на
частку одержаних доходів від цієї
діяльності.

В правовому висновку Верховного
Суду України у справі № 6- 79цс13 від 02
жовтня 2013 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів,
зазначено, що навіть і в разі передання
подружжям свого спільного сумісного
майна до статутного фонду приватного
підприємства, заснованого одним із них,
майно переходить у приватну власність
цього підприємства, а в іншого з
подружжя право власності на майно
(тобто речове право) трансформується в
право вимоги (зобов'язальне право),
сутність якого полягає у праві вимоги
виплати половини вартості внесеного
майна в разі поділу майна подружжя (а не
право власності на саме майно) або
право вимоги половини отриманого
доходу від діяльності підприємства,
або половини майна, що залишилось після
ліквідації підприємства.

Встановивши, що нерухоме майно, яке
розташоване в АДРЕСА_1, належить на
праві власності приватному
підприємству „ІНФОРМАЦІЯ_1", суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку, що це майно не може бути
визнано спільною сумісною власністтю
подружжя та на ? його частину не може
бути визнано право власності за
позивачкою ОСОБА_2, а тому на законних
підставах відмовив у задоволенні
позову в цій частині.

Підстав для скасування оскаржуваних
ухвал суду першої інстанції колегія
суддів не вбачає, оскільки під час
розгляду справи в апеляційному суді
було частково задоволено клопотання
представника позивача про
витребування доказів та з відповідних
органів витебувані дані про наявність
зареєстрованого майна за
відповідачами, а у виклику свідків
судом першої інстанції відмовлено
обгрунтовано.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції частково задовольняючи
позов, правильно встановив характер
правовідносин сторін у справі та
застосував до цих правовідносин норми
матеріального права, які їх регулюють,
вирішив спір з урахуванням меж
заявлених позовних вимог на підставі
наданих сторонами доказів з
дотриманням норм процесуального права,
а тому передбачені ст. 309 ЦПК України
підстави для його скасування з
наведених в апеляційній скарзі мотивів
відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК
України, апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Добровеличківського районного
суду Кіровоградської області від 25
червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: