УХВАЛА іменем україни15 жовтня 2014 рокум.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:головуючого
Луспеника Д.Д.,суддів:
Гулька Б.І., Закропивного О.В.,
Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області від 22 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 17 червня 2014 року, в с т
а н о в и л а:У липні 2013 року публічне
акціонерне товариство
«Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ
«Брокбізнесбанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
17 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
яким остання отримала кредит у розмірі
17 730 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12,5% на рік з кінцевим терміном
повернення до 16 січня 2013 року. На
забезпечення виконання цього
зобов'язання 17 січня 2008 року між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір
поруки.Позичальник, як і поручитель,
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконували,
незважаючи на попередження та вимоги,
допустили заборгованість, яка за
розрахунком банку станом на 18 червня
2013 року склала 193 856 грн 96 коп.У
зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_3 на
свою користь вказану суму кредитної
заборгованості та понесені судові
витрати. Рішенням
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області від 22 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 17 червня 2014 року, позов ПАТ
«Брокбізнесбанк» задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_3 на користь
ПАТ «Брокбізнесбанк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 193 856 грн 96 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові. Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права. Задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив із
того, що внаслідок неналежного
виконання як позичальником, так і
поручителем, який зобов'язався
відповідати за борги позичальника,
умов кредитного договору щодо
повернення суми кредиту разом з
відсотками утворилася кредитна
заборгованість, яку банк має право
стягнути солідарно з відповідачів.
Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши, що стягнення пені не
обмежується останніми 12 місяцями перед
подачею позову, оскільки сторони
кредитного договору домовились
збільшити строк позовної давності до
вимог за цим договором, у тому числі
щодо стягнення неустойки, і визначили
його у 10 років. Проте з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.Відповідно до ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин. Зазначеним вимогам
закону судове рішення апеляційного
суду не відповідає.Судом установлено,
що 17 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
яким остання отримала кредит у розмірі
17 730 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12,5% на рік з кінцевим
терміном повернення до 16 січня 2013 року.
На забезпечення виконання цього
зобов'язання 17 січня 2008 року між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.
Позичальник, як і поручитель,
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконували,
допустили заборгованість, яка за
розрахунком банку станом на 18 червня 2013
року склала 193 856 грн 96 коп. грн 35 коп., з
яких прострочений основний борг - 101 357
грн 23 коп., прострочені відсотки - 28
967 грн 75 коп., пеня за несвоєчасне
погашення кредиту та процентів - 63
531 грн 98 коп. Із вказаного рахунку
вбачається, що пеня банком нарахована
за період з 2009 року по 2013 рік, тобто
понад один рік. За змістом ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання. Сплата
неустойки є правовим наслідком у разі
порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України). Згідно із п. 8.6 кредитного
договору сторони домовились, що строк
позовної давності до вимог за цим
договором (у тому числі щодо стягнення
неустойки) становить 10 років, що
відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК України. Згідно
з ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог, у тому числі, про стягнення
неустойки (штрафу, пені). За правилами
цієї норми період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання не може
перевищувати одного року. Виходячи з
правової природи пені, яка
нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК
України обчислюється по кожному дню, за
який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права. Зазначена правова
позиція викладена у постановах
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 року у справі № 6-116цс13, від 3 вересня
2014 року у справі № 6-100цс14, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів. Апеляційний суд, дійшовши
висновку про нарахування пені усупереч
вимогам ч. 2 ст. 258 ЦК України, у
порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України взяв
до уваги розрахунок банку, який
перевищує понад один рік. При цьому,
задовольняючи вимоги банку про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, не звернув уваги на те, що
кредитним договором встановлено
десятирічний строк позовної давності
для звернення до суду, але пеня
стягується за один рік у відповідності
із ст. 258 ЦК України. В іншій частині
доводи касаційної скарги є
безпідставними, оскільки судом
належним чином оцінено подані
сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), та
підтверджено, що відповідачі порушили
свої кредитні зобов'язання. У цій
частині судові рішення відповідають
вимогам закону. Враховуючи те, що
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
судом не встановлені, судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції. Керуючись ст.
ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ Україниу х в а л и л а :Касаційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити
частково. Ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 17 червня 2014 року
в частині позовних вимог публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення неустойки скасувати, справу
в цій частині направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області від 22 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 17 червня 2014 року залишити
без змін.Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий:
Д.Д. Луспеник Судді:
Б.І. Гулько О.В.
Закропивний А.О. Лесько С.Ф. Хопта