Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №285/4641/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Романюк Юлія Геннадіївна
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній
М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Виробничо-комерційна фірма «Леся» про
визнання незаконним та скасування
наказу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ПАТ
«Виробничо-комерційна фірма «Леся» про
визнання незаконним та скасування
наказу. В обґрунтування вимог
зазначала, що 14 лютого 2013 року вона була
прийнята на роботу ученицею швачки в
навчальний клас ПАТ
«Виробничо-комерційна фірма «Леся». З
18.02.2013 року її переведено на роботу
учениці термообробника розкрійної
дільниці зазначеного підприємства.
15.08.2013 року вона дізналася про
існування наказу від 29.04.2013 року за №17-в
«Про графік роботи 02.05.2013 року», на
підставі якого працівників
підприємства, в тому числі і її,
залучали до роботи у вихідний день.
Вважає зазначений наказ в частині
залучення її до роботи незаконним,
оскільки він суперечить вимогам
законодавства, окрім того, його зміст
не було доведено до її відома. Просила
визнати наказ в частині, яка стосується
залучення її до роботи у вихідний день 2
травня 2013 року незаконним та скасувати
його.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позов у повному обсязі.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а його висновок не відповідає
фактичним обставинам справи. Зазначає,
що 02.05.2013 року було віднесено до
категорії святкових і неробочих днів, а
відповідно до законодавства робота у
вихідні дні забороняється. Можливість
залучення окремих працівників до
роботи у ці дні допускається тільки з
дозволу виборного органу первинної
профспілкової організації
підприємства, установи, організації і
лише у виняткових випадках,
передбачених законодавством.
Залучення до роботи у вихідний день у
зв»язку з виробничою необхідністю
чинним законодавством не передбачено.
Окрім того відповідачем було порушено
п.6.4 Колективного договору, відповідно
до якого наказ має бути оформлено не
пізніше ніж за три дні до виходу на
роботу.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Зі змісту ст.73 КЗпП України випливає, що
у святкові і неробочі дні допускаються
роботи, припинення яких неможливе
через виробничо-технічні умови, роботи,
викликані необхідністю обслуговування
населення. У ці дні допускаються роботи
із залученням працівників у випадках
та в порядку, передбачених ст.71 цього
Кодексу.

Як визначено ст. 71 КЗпП України
залучення окремих працівників до
роботи у ці дні допускається тільки з
дозволу виборного органу первинної
профспілкової організації і лише у
виняткових випадках, зокрема, для
виконання невідкладних, наперед не
передбачуваних робіт, від негайного
виконання яких залежить у дальшому
нормальна робота підприємства в цілому
або їх окремих підрозділах.

Судом першої інстанції всесторонньо
досліджені докази по справі, допитані
свідки та встановлено, що відповідачем
були дотримані усі вимоги
законодавства по залученню
працівників до роботи у святковий день.

Із матеріалів справи вбачається,
що 14 лютого 2013 року між Приватним
акціонерним товариством
„Виробничо-комерційна фірма „Леся"
/надалі ПрАТ ВКФ „Леся"/ та ОСОБА_1 було
укладено строковий трудовий договір,
на підставі якого остання прийнята на
підприємство ученицею швачки на період
з 14.02.2013 року до 13.02.2014 року /а.с.100-102/.

Згідно наказу директора ПрАТ ВКФ
„Леся" №21/1-к від 18.02.2013 року ОСОБА_1
переведено ученицею термообробника
розкрійної дільниці з 19.02.2013 року
згідно її заяви /а.с.103/.

29.04.2013 року відповідачем було
видано наказ №17-в „Про графік роботи 2
травня 2013 року" , відповідно до якого
працівники підприємства, за винятком
певних категорій, залучались до роботи
2 травня 2013року/а.с.5/.

Про необхідність вирішувати питання
про роботу 02.05.2013 року відповідачу
стало відомо з повідомлення замовника -
26.04.2013 року - в п"ятницю. Того ж дня
директор підприємства звернувся із
поданням до профкому ПрАТ ВКФ „Леся"
із проханням надати згоду на роботу у
святковий день 2 травня 2013 року окремих
категорій працівників /а.с.105/.

29 квітня 2013 року згідно протоколу №8
профком таку згоду надав /а.с.104/.

29.04.2013 року /понеділок/ директор ПрАТ
ВКФ „Леся" видав наказ про роботу у
святковий день.

Наказ про роботу у святковий день було
доведено до відома усіх працівників,
які залучаються до такої роботи, під
підпис. Окрім того такий наказ
було розміщено на дошці оголошень.
Зазначені обставини були встановлені
судом першої інстанції на підставі
показань свідків та письмових доказів.

Актом, складеним 29.04.2013 року головою
профспілкової організації,
начальником ВК та майстром розкрійної
дільниці, підтверджується, що окремі
працівники, в тому числі і ОСОБА_1,
відмовились від підпису про
ознайомлення з наказом №17-в від 29.04.2013
року „Про графік роботи 2 травня 2013
року" /а.с.29/. Ці ж обставини
підтверджуються і доповідною майстра
розкрійної дільниці ОСОБА_2 на ім"я
директора ПрАТ ВКФ „Леся"/а.с.106/.

Судом першої інстанції також
встановлено, що сама позивач визнала,
що була присутня 29.04.203 року на робочому
місці, однак з наказом ознайомлена не
була: не чула коли його оголошували, на
дошці оголошень не бачила, жодних
документів не підписувала. Проте свої
заперечення та пояснення ОСОБА_1 не
підтвердила жодними доказами, як того
вимагає ч.3 ст.10 та ч.1ст. 60 ЦПК України,
про що обґрунтовано зазначив суд у
своєму рішенні.

Відтак суд першої інстанції на
підставі ст. 212 ЦПК України дійшов
правильного висновку про те, що про
існування оскаржуваного наказу ОСОБА_1
було відомо саме 29.04.2013 року, однак за
захистом порушеного права вона
звернулась лише 02.10.2013 року, тобто з
пропуском тримісячного строку,
встановленого ст.233 КЗпП України,
зазначивши при цьому, що дізналась про
існування оспорюваного наказу лише
15.08.2013 року при розгляді іншої справи.
Будь-яких причин на підтвердження
поважності пропуску звернення до суду
в установлені строки позивач суду не
надала, а тому суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду.

Відповідно до абз.3 п.11 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважних причин, суд у рішенні зазначає
про відмову в позові з цих підстав, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Тому суд першої інстанції, дослідивши
усі обставини справи, дійшов
правильного висновку про
безпідставність позовних вимог.

Так, судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що ПрАТ ВКФ
„Леся" /Виконавець/ співпрацює з
німецькою фірмою „Ляйневебер ГмбХ. Ко.
КГ" /Замовником/ та виготовляє швейні
вироби із сировини Замовника, а також
відвантажує йому готову продукцію.

Діяльність між ПрАТ ВКФ „Леся" та
фірмою „Ляйневебер ГмбХ.Ко.КГ"
проводиться на підставі укладеного між
ними 7 вересня 2012 року Контракту № 7/2012
на строк до 31.12.2013 року/а.с.140-147/.

07.09.2012 року між сторонами укладено
також Додаткову угоду №1 до контракту
№ 7/2012, відповідно до якої вони
домовились внести зміни до Контракту
№ 7/2012, доповнивши п.1.2 Контракту тим, що
після відправлення та тестування
зразків на фірмі „Замовника",
кількість швейних виробів, ціна за
пошиття та дата виготовлення зазначені
в специфікації можуть змінюватися за
усною домовленістю сторін /а.с.172/.

Додаткова угода підписана сторонами,
завірена печатками та не викликає
сумнівів у її достовірності, а тому
доводи, наведені в апеляційній скарзі
про те, що усна домовленість про
внесення змін до умов договору не
породжує для сторін прав і обов"язків,
не стосується наведених обставин,
оскільки у цьому випадку між сторонами
укладено письмову угоду про зміну
кількості, ціни та дати виготовлення
продукції за усною домовленістю. В
суді апеляційної інстанції
представник відповідача пояснила, що
сторони домовляються про відповідні
зміни шляхом електронної переписки.

Хоча відповідно до специфікації №28 від
14.02.2013 року на поставку товарів
визначено дату поставки 10.05.2013 року,
проте сторони відповідно до умов
додаткової угоди домовились про
необхідність відвантаження замовлених
товарів 04.05.2013 року, оскільки мала місце
зміна умов замовлення від німецької
фірми. Замовником була поставлена
відповідна вимога і забезпечено
транспорт на вказану дату.

Вказані обставини детально з"ясовані
судом першої інстанції шляхом допиту
свідків та письмових доказів.

Вантажно-митною декларацією від 04.05.2013
року підтверджується, що поставка
товарів відповідно до специфікації №28
від 14.02.2013 року відбулась саме 04.05.2013
року /а.с.137-139/.

Окрім того судом першої інстанції
встановлено та є загальновідомою
обставиною в Україні, що у період з
26.04.2013 року по 10.05.2013 року припадало
чотири святкових і неробочих дні:1,2,6,9
травня.

Відтак, залучення працівників ПрАТ ВКФ
„Леся" до роботи 02.05.2013 року відбулось у
винятковому випадку - для виконання
невідкладних та наперед не
передбачених робіт, від негайного
виконання яких залежала у подальшому
нормальна робота підприємства.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі
стосовно того, що рішення суду
ґрунтується на показаннях свідків на
підтвердження існування термінового
замовлення, зміни строків виконання
останнього, а не на письмовій угоді, є
безпідставними, оскільки, як
встановлено судом першої інстанції та
було зазначено раніше, сторонами
додатковою угодою визначено
можливість змін кількості, ціни та дати
виготовлення швейних виробів за усною
домовленістю.

Показання свідків у справі є належними
та допустимими доказами в контексті
положень ст.ст.58,59 ЦПК України та
містять повідомлення про обставини,
які мають значення для справи.
Обставини, повідомлені свідками, не
потребують доведення письмовими
доказами згідно із ч.1 ст.218 ЦК України,
на що міститься посилання в
апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що висновок про існування можливості
порушення нормальної роботи
підприємства зроблені судом на
підставі припущень, не відповідають
дійсності, оскільки суд дійшов таких
висновків на підставі повно, всебічно,
об"єктивно та безпосередньо
досліджених у справі доказів.

Доводи про те, що відповідачем 02.05.2013
року було запроваджено неповний
робочий день встановленням його
тривалості у 7 годин, що
регламентується ст.56 КЗпП України, є
безпідставним, оскільки зазначена
норма на ці правовідносини не
поширюється, тому що оспорюваний наказ
врегульовує підстави залучення
працівників до роботи у вихідний день
та не спрямований на зміну істотних
умов праці або умов трудового договору,
про що обґрунтовано зазначено в
рішенні суду першої інстанції.

Суд у своєму рішенні зробив висновок
про те, що оформлення оспорюваного
наказу здійснено у відповідності до
п.6.4 Колективного договору, яким
встановлено додаткову гарантію
відносно залучення працівників до
роботи у вихідні та святкові дні, а
саме те, що відповідний наказ має бути
оформлено не пізніше ніж за три дні до
виходу на роботу, а тому доводи,
наведені в апеляційній скарзі про
порушення адміністрацією підприємства
зазначеного пункту Колективного
договору є безпідставними, оскільки
працівники і були повідомлені за три
дні /29,30,1/ до виходу на роботу у
святковий день.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
залучення ОСОБА_1 до роботи у святковий
день, 02.05.2013 року, відбулося з
дотриманням передбаченого
законодавством порядку та при
наявності необхідних для такого
залучення обставин, а оскаржуваний
наказ винесено з дотриманням вимог
законодавства про працю, а тому
підстави для скасування наказу та
задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК
України суд відхиляє апеляційну скаргу
і залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення на підставі наданих сторонами
та досліджених у судовому засіданні
доказів, повно і всебічно з"ясувавши
обставини, на які посилаються сторони
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Рішення суду є законним і
обґрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314,
315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий Судді