У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Остапчук Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
ОСОБА_8 про поновлення строку позовної
давності, визнання недійсним п. 3.4
договору поруки та визнання поруки
припиненою, за касаційною скаргою
представника публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» - Жернової Єлизавети
Володимирівни на рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 19 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 13 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
(далі (скорочена назва) - ПАТ «ВіЕйБі
Банк»), ОСОБА_8 про поновлення строку
позовної давності, визнання недійсним
п. 3.4 договору поруки від 19 березня 2008
року та визнання поруки припиненою.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що ПАТ «ВіЕйБі Банк»
без отримання згоди поручителя ОСОБА_6
та взагалі без будь-якого повідомлення
позивача шляхом укладення 18 листопада
2008 року додаткової угоди до кредитного
договору між ОСОБА_8 та банком збільшив
обсяг відповідальності позичальника,
що згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України є
підставою для припинення поруки.

У подальшому позивач, збільшивши
позовні вимоги, посилався на те, що п. 3.4
договору поруки від 19 березня 2008 року
не відповідає вимогам закону,
суперечить принципам розумності та
справедливості, а тому підлягає
визнанню недійсним на підставі ст. ст.
203, 215 ЦК України. При цьому, позивач
посилався на те, що про порушення свого
права він дізнався наприкінці вересня
2010 року, та весь час оскаржував в
судовому порядку додаткову угоду від 18
листопада 2008 року до кредитного
договору, внаслідок чого вважав, що
строк позовної давності підлягає
поновленню.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_6 просила суд позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 19
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 13 березня 2014 року, позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Поновлено ОСОБА_6 строк позовної
давності для звернення до суду за
захистом порушеного права.

Визнано недійсним пункт 3.4 договору
поруки від 19 березня 2008 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «ВіЕйБі
Банк».

Визнано припиненою поруку за договором
від 19 березня 2008 року, укладеним між
ОСОБА_6 та ПАТ «ВіЕйБі Банк». Вирішено
питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«ВіЕйБі Банк» - Жернова Є.В. порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду із ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 19 березня 2008
року між ВАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» (скорочена назва -
ВАТ «ВіЕйБІ Банк) (правонаступником
якого є ПАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк») та ОСОБА_8 укладено
кредитний догові № 141А/08-05, згідно з
умовами якого їй наданий кредит у сумі
34 001,11 доларів США на придбання
автомобіля з терміном повернення до 10
березня 2015 року.

19 березня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк»
та ОСОБА_6 укладено договір поруки,
згідно з умовами якого поручитель
ОСОБА_6 солідарно відповідає перед
кредитором за виконання боржником
ОСОБА_8 зобов'язань в повному обсязі за
кредитним договором від 19 березня 2008
року № 141А/08-05. Строк дії договору
поруки не встановлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що причини пропуску
позовної давності є поважними,
оскільки у лютому 2010 році банк звернуся
до Жовтневого районного суду м.
Маріуполя із позовом до ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 про стягнення кредитної
заборгованості та з вересня 2010 року до
2013 року оскаржувався кредитний
договір.

Визнаючи недійсним п. 3.4 договору
поруки від 19 березня 2008 року, суди
виходили з того, що вказаний пункт
договору поруки є несправедливим, так
як всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків позивача,
а також він не відповідає положенням ч.
1 ст. 559 ЦК України та п. 2.3 договору
поруки.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
припинення поруки, суди виходили з
того, що відбулося підвищення
процентної ставки за основним
зобов'язанням без відповідного
повідомлення про це позивача та,
відповідно, його згоди.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

За пунктом 3.4 договору поруки від 19
березня 2008 року поручитель
погоджується з тим, що при внесенні
будь-яких змін до кредитного договору,
в тому числі, якщо такі зміни
збільшують обсяг відповідальності
поручителя або відбулася новація
зобов'язання, такі зміни
розповсюджуються на цей договір поруки
і на поручителя та не є підставою для
припинення поруки.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції залишив поза увагою те, що
положення ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» про
несправедливі умови в договорах
застосовуються до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту, та помилково вважав, що наявні
підстави для визнання недійсним п. 3.4
договору поруки у зв'язку з тим, що
вказаний пункт договору поруки є
несправедливим, так як всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків позивача.

Крім цього, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Обсяг зобов'язань
поручителя визначається як умовами
договору поруки, так і умовами
основного договору, якими визначено
обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 цього Кодексу
порука припиняється, зокрема, у разі
зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення
договору поруки зі зміною основного
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови, що
така зміна призведе до збільшення
обсягу відповідальності поручителя, а
не із зміною будь-яких умов основного
договору.

Дійшовши висновку про відсутність
згоди поручителя на збільшення
відсоткової ставки, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що у
матеріалах справи відсутня додаткова
угода до кредитного договору від 18
листопада 2008 року, на яку посилався
позивач в обґрунтування доводів про
збільшення обсягу відповідальності
поручителя.

Суд апеляційної інстанції у порушення
положень ст. ст. 303, 315 ЦПК України
доводів апеляційної скарги не
перевірив, в ухвалі не зазначив
конкретні обставини і факти, що
спростовують такі доводи, і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» -
Жернової Єлизавети Володимирівни
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 19
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 13 березня 2014
року скасувати, передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук