Справа № 2-380/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/5646/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4., ОСОБА_5,
представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_2
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 27 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_7
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без
самостійних вимог - комунальне
підприємство «Комінтех» про усунення
перешкод в користуванні приватною
власністю, вселення в квартиру та
реєстрацію у ній, зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, виконавчого
комітету Червоноградської міської
ради Львівської області, третя особа -
Червоноградський міський сектор ДМС
України у Львівській області, про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням,
визнання недійсною доприватизації
квартири, скасування рішення та інше,-

в с т а
н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7
звернулись до суду з позовом (а.с.2 т.1),
який неодноразово уточнювали під час
розгляду справи (а.с.74-75, 146-147, 155-156 т.1,
а.с.57-58 т.2), з остаточними вимогами про:
скасування реєстрації ОСОБА_5 02.02.2012
року в квартирі АДРЕСА_1; скасування
особового рахунку НОМЕР_1, відкритого в
КП «Комінтех» на ім»я ОСОБА_5;
зобов»язання КП «Комінтех» відкрити
такий особовий рахунок на ОСОБА_7,
зобов»язання ОСОБА_4. та ОСОБА_5 не
чинити їм перешкод в користуванні
жилим приміщенням вказаної квартири,
шляхом надання ключів від вхідних
дверей квартири, будинкової книги і
технічного паспорту на неї та надання
вільного доступу до квартири; вселення
їх в квартиру та зобов»язання КП
«Комінтех» та ГІРФО Червоноградського
МВ ГУМВСУ зареєструвати їх в цій
квартирі; стягнення з ОСОБА_4. витрат на
правову допомогу у розмірі 1500 грн.

Свої вимоги позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7
обґрунтовували тим, що вони є
співвласниками вказаної квартири і
своєї згоди на реєстрацію в квартирі
відповідача ОСОБА_5 та відкриття на неї
особового рахунку не давали. Крім того,
відповідачі ОСОБА_4. та ОСОБА_5 змінили
замки від вхідних дверей квартири і не
впускають їх, чим перешкоджають
користуватись належним їм на праві
спільної часткової власності жилим
приміщенням даної квартири. Просять їх
вселити та зареєструвати у вказаній
квартирі, оскільки відповідачі не
дають згоду на це.

У січні 2011 році ОСОБА_4. звернувся до
суду із зустрічним позовом (а.с.27-30 т.1),
який неодноразово уточнював під час
розгляду справи (а.с.249 т.1, а.с.38-39, 91, 138-142
т.2) з остаточними вимогами про:
визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право на користування квартирою у
зв»язку з вибуттям в інше місце
проживання; визнання недійсною
доприватизацію квартири, проведену на
підставі рішення виконавчого комітету
Червоноградської міської ради №420 від
23.11.1995 року, та скасування цього
рішення; визнання незаконним набуття
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 права власності на
квартиру; визнання недостовірними
довідку №1235, видану Домоуправою №1
м.Червонограда, про склад сім»ї в
частині прописки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в
квартирі з 18.09.1992 року та записів в
поквартирній картці щодо прибуття
ОСОБА_2, ОСОБА_7 та вибуття ОСОБА_4.;
зобов»язання приватизаційного органу
Червоноградської міської ради
відновити його приватизаційні
документи в редакції 1993 року і видати
нове свідоцтво про право власності на
квартиру тільки на нього одного.

Свої вимоги позивач ОСОБА_4.
обгрунтовував тим, що на момент
приватизації квартири у липні 1993 року,
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не проживали і не були
зареєстровані у ній, оскільки
проживали в м.Харкові, де вони отримали
на сім»ю іншу квартиру, яку в
подальшому обміняли на квартиру по
АДРЕСА_6 а тому дописування у свідоцтві
вчинено неправомірно на підставі
незаконного рішення, оскільки діюче на
той час законодавство не дозволяло
проводити доприватизацію житла, а
також на підставі підробленої ОСОБА_2
заяви на приватизацію, якої він не
підписував.

Крім того, зазначає, що про оспорюване
ним в частині дописування свідоцтво
про право власності на квартиру йому
стало відомо лише наприкінці 2009 року,
коли внук ОСОБА_7 повернув документи на
квартиру, які незаконно зберігав у
себе, а про оспорюване рішення, довідки
та заяву, підписану нібито ним, - він
дізнався з відповіді міського голови
Чудійовича І.І. від 23.09.2010 року.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 27 червня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4. задоволено
частково.

Визнано недійсними рішення
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради №420 від 23.11.1995 року «Про
передачу квартир державного житлового
фонду в особисту власність громадян м.
Червонграда» в частині внесення змін в
розпорядження виконкому №254 від 16.07.1993
року про доповнення п. 2.18 даного
розпорядження та свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_2 від
19.07.1993 року, видане органом
приватизації державного житлового
фонду Червоноградської міської ради
Львівської області, в частині
належності даної квартири на праві
приватної спільної власності ОСОБА_2
та ОСОБА_7

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в користь
ОСОБА_4. з кожного по 18 грн. 50 коп.
державного мита, по 4 грн. 25 коп. витрат
на ІТЗ та по 400 грн. вартості правової
допомоги.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_7 та
ОСОБА_2, просять його скасувати з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права, неповного
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити їхні
вимоги про усунення перешкод в
користуванні приватною власністю,
вселення в квартиру та реєстрацію у
ній, а у задоволенні зустрічного позову
- відмовити в повному обсязі.

Свої доводи апелянти обґрунтовують
тим, що факт їхнього постійного
проживання та реєстрації у спірній
квартирі на момент приватизації
підтверджується доказами, які є в
матеріалах справи і яким суд не дав
належної правової оцінки, а отже, вони
законно набули право власності на
квартиру в процесі її приватизації у
липні 1993 році. Зазначають, що суд не
врахував показань свідків та вимог
закону в підтвердження тієї обставини,
що на підставі оспорюваного рішення
виконкому від 23.11.1995 року було лише
внесено доповнення у свідоцтво і
дописано членів сім»ї уповноваженого
власника, які набули права на
приватизацію квартири ще у 1993 році. У
зв»язку з цим, апелянти вважають, що суд
оскаржуваним рішенням безпідставно
позбавив їх права власності, виходячи
лише із встановлення факту підписання
ОСОБА_2 заяви на приватизацію замість
її батька, не врахувавши вимог закону
про те, що вони мали законне право на
приватизацію квартири, оскільки були у
ній зареєстровані як члени сім»ї
основного квартиронаймача. На думку
апелянтів, висновок суду про
відсутність у ОСОБА_4. волевиявлення на
приватизацію квартири, не відповідає
дійсним обставинам справи, і
спростовується, зокрема, показаннями
свідків про те, що ОСОБА_4. був присутнім
при написанні заяви на приватизацію
квартири, та його письмовими
поясненнями про те, що він визнає право
доньки та онука на належні їм частки в
квартирі. Безпідставним й таким, що
ґрунтується лише на поясненнях ОСОБА_4.,
апелянти вважають й висновок суду про
те, що ним не було пропущено строку
позовної давності для звернення до
суду із зустрічним позовом, оскільки
він не був допитаний судом як свідок, а
пояснення сторони без підтвердження їх
іншими доказами, не повинні братись
судом до уваги. Апелянти зазначають, що
при відмові у задоволенні їхньої заяви
про застосування строку позовної
давності, судом також не було враховано
й ту обставину, що у 2005 році ОСОБА_4.
проводив реєстрацію місця проживання у
спірній квартирі своєї матері, при
проведенні якої вони, як співвласники,
давали свою згоду на таку реєстрацію.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони апелянтів в підтримання
апеляційних скарг, заперечення
протилежної сторони, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційних скарг та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є
квартира АДРЕСА_3.

Вказана квартира була надана ОСОБА_4
рішенням виконавчого комітету
Червоноградської міської ради №17 від
23.01.1975 року на сім»ю в складі 4-х осіб:
він, його перша дружина ОСОБА_9, донька
ОСОБА_2., та теща ОСОБА_10 (а.с.64-65 т.2).

Відповідно до оспорюваного свідоцтва
про право власності, виданого 19.07.1993
року органом приватизації державного
житлового фонду Червоноградської
міської ради Львівської області на
підставі розпорядження виконавчого
комітету Червоноградської міської
ради №254 від 16.07.1993 року, спірна
квартира належала на праві власності
ОСОБА_4., його доньці - ОСОБА_2 та онуку -
ОСОБА_7 (а.с. 6, 31, 206 т.1).

Оспорюваним рішенням виконавчого
комітету Червоноградської міської
ради від 23.11.1995 року №420 (а.с.7, 38 т.1) було
внесено зміни до пункту 2.18
розпорядження від 16.07.1993 року №254 і до
числа осіб, яким спірна квартира
безоплатно передана у приватну
власність внаслідок її приватизації,
окрім ОСОБА_4., внесено також позивачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 В цьому розпорядженні
також зазначено, що квартира
передається їм у спільну часткову
власність в рівних частках кожному.

На підставі вказаного вище рішення
було внесено відповідні доповнення до
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру, в якому ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 записано співвласниками в графі
«члени сім»ї власника» (а.с.6 т.1).

Згідно з витягом про реєстрацію права
власності від 14.02.2011 року (а.с.160 т.1),
кожний із співвласників мав право
власності на 1/3 частину спірної
квартири.

У відповідності до договору дарування
від 17.02.2011 року, посвідченого державним
нотаріусом Червоноградської державної
нотаріальної контори ОСОБА_11, ОСОБА_4.
подарував належну йому 1/3 частину
спірної квартири своїй дружині ОСОБА_5
(а.с.161-162 т.1).

24.02.2011 року на підставі цього договору
ОСОБА_5 зареєструвала своє право
власності на 1/3 частину спірної
квартири (а.с.205 т.1).

Таким чином, на момент розгляду справи
в суді співвласниками спірної квартири
(по 1/3 частині кожний) є: ОСОБА_2, ОСОБА_7
та ОСОБА_5 (160, 205 т.1).

У відповідності до ст.3 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» від 19.06.1992 року, у
чинній на момент проведення
приватизації спірної квартири
редакції, приватизація здійснюється
шляхом безоплатної передачі
громадянам квартир (будинків) з
розрахунку санітарної норми 21
квадратний метр загальної площі на
наймача і кожного члена його сім»ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім»ю.

До членів сім»ї наймача включаються
лише громадяни, які постійно
проживають в квартирі (будинку) разом з
наймачем або за якими зберігається
право на житло на момент введення в дію
цього Закону (ч.2. ст.5 Закону).

У відповідності до ч.2 ст.8 Закону,
передача займаних картир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім»ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов»язковим визначенням
уповноваженого власника.

Передача квартир (будинків) у власність
громадян здійснюється на підставі
рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина, і оформляється свідоцтвом
про право власності на квартиру
(будинок), яке реєструється в органах
приватизації і не потребує
нотаріального посвідчення (ч.3, ч.5 ст.8
Закону).

Задовольняючи позовні вимоги позивача
ОСОБА_4. про визнання недійсними
рішення виконавчого комітету
Червоноградської міської ради від
23.11.1995 року №420 та свідоцтва про право
власності на спірну квартиру від 19.07.1993
року в частині внесення на підставі
цього рішення у свідоцтво
співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_7, суд
першої інстанції виходив лише з того,
що заява на приватизацію квартири від
імені ОСОБА_4. була підписана не ним, а
його донькою ОСОБА_2, що встановлено
постановою Червоноградського міського
суду Львівської області від 15.07.2013 року
у кримінальній справі про
обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК
України (а.с.54 т.3).

При цьому, суд не задоволив вимоги
позивача ОСОБА_4. про визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право на
користування квартирою у зв»язку з
вибуттям в інше місце проживання,
визнання недостовірними довідки №1235,
виданої Домоуправою №1 м.Червонограда,
про склад сім»ї в частині прописки
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в квартирі з 18.09.1992
року, на підставі якої було проведено
приватизацію, та записів в
поквартирній картці щодо прибуття
ОСОБА_2, ОСОБА_7 та вибуття ОСОБА_4.,
визнання незаконним набуття ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 права власності на квартиру, і
позивач ОСОБА_4. рішення в цій частині
не оскаржив, а отже, погодився з таким
висновком суду.

Таким чином, не спростованим залишився
той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на момент
приватизації спірної квартири, а саме у
період з 18.09.1992 року по 27.07.1993 рік,
проживали та були зареєстровані у цій
квартирі разом з ОСОБА_4., що також
підтверджується довідками КП
«Комінтех» (а.с.9, 37, 99, 158, 201, 229, 232 т.1, а.с.33
т.2, а.с.62 т.3) та записами в поквартирній
картці (Ф-17) (а.с.98, 200 т.1, а.с.57 т.3), а також
довідками Управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб ГУМВСУ у Харківській
області (а.с.63, 169, 230 т.1, а.с.76, 108 т.2).

З матеріалів справи також встановлено,
що іншої заяви, окрім тієї, що була
подана органу приватизації від ОСОБА_4.,
ОСОБА_2 та ОСОБА_7, про приватизацію
спірної квартири (а.с.36 т.1, а.с.35 т.2, а.с.65
т.3), не було.

З постанови Червоноградського
міського суду Львівської області від
15.07.2013 року (а.с.54 т.3) у кримінальній
справі про обвинувачення ОСОБА_2 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1
ст.358 КК України, дійсно встановлено той
факт, що підпис на вказаній вище заяві
про приватизацію квартири від імені
ОСОБА_4. вчинений ОСОБА_2

Однак, в матеріалах даної кримінальної
справи (а.с.47, 80 кримінальної справи)
міститься розпорядження виконавчого
комітету Червоноградської міської
ради від 16.07.1993 року №254, яке ОСОБА_4. не
оспорювалось, і згідно з яким, спірна
квартира, загальною площею 40,8 кв.м.,
була передана в особисту власність
ОСОБА_4. на сім»ю в складі трьох чоловік
з доплатою за недостатню площу 5366 крб.
кожному члену сім»ї (а.с.243 т.3).

Такий же розмір доплати кожному члену
сім»ї визначено й оспорюваним рішенням
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради №420 від 23.11.1995 року.

Таким чином, ще у липні 1993 року
приватизація спірної квартири була
проведена на сім»ю наймача ОСОБА_4. у
складі трьох чоловік.

Окрім того, в силу названих вище норм
закону та встановлення факту
проживання і реєстрації ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 у спірній квартирі як членів
сім»ї основного квартиронаймача
ОСОБА_4., вони розом із ним мали право на
приватизацію спірної квартири.

Посилання сторони ОСОБА_4. та ОСОБА_5 на
те, що ОСОБА_2 отримала квартиру у
м.Харкові, є безпідставними, оскільки
ця обставина не має правового значення
для вирішення законності набуття нею
права власності на спірну квартиру, так
як безспірно встановлено, що на момент
приватизації вона проживала і була
зареєстрована як член сім»ї основного
квартиронаймача разом із своїм
неповнолітнім сином у спірній
квартирі.

Задовольняючи часткового зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_4., суд першої
інстанції також виходив з того, що
позивачем не пропущено строку позовної
давності, встановленого для звернення
до суду із вказаним позовом.

Однак, такий висновок суду не
відповідає нормам матеріального права,
які підлягали застосуванню для
вирішення даного питання, є
необгрунтованим і спростовується
письмовими доказами у справі, яким суд
не дав належної правової оцінки.

У відповідності до ст.71 ЦК України (1963
року), яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлювався в
три роки.

За загальним правилом, яке містилось у
ст.76 цього Кодексу, перебіг строку
позовної давності починався з дня
виникнення права на позов, а саме, з дня,
коли особа дізналась або повинна була
дізнатись про порушення свого права.

Так, письмовими пояснення ОСОБА_4. від
04.01.2011 року (а.с. 247 т.1, 118 т.3, а.с.71 в
кримінальній справі), від 14.02.2011 року
(а.с. 244 т.3, а.с.99 в кримінальній справі),

від 23.01.2012 року
(а.с.115-116 т.3, а.с.223 кримінальної справи),
які він давав під час досудового
розслідування у вказаній вище
кримінальній справі, підтверджується
той факт, що про внесення до
оспорюваного свідоцтва про право
власності на спірну квартиру доповнень
та про оспорюване ним рішення
виконавчого комітету, на підставі
якого було внесено ці доповнення,
ОСОБА_4. було відомо ще у 1995 році.

Про те, що йому було відомо про
дописування в свідоцтві про право
власності, але він не хотів піднімати
питання законності приватизації,
оскільки вважав, що його квартира по
праву повинна належати його доньці та
онукові, зазначено й у постановах про
відмову в порушенні кримінальної
справи (а.с.18-19, 237-245 т.1).

У відмовних матеріалах №334-2128
містяться також письмові пояснення
ОСОБА_4, які він давав у 2010 році, про те,
що він визнає права доньки та онука на
рівні з ним частки у спірній квартирі й
вказує, що він ніколи не претендував і
не претендує на їхні частки і жодних
претензій до них немає (а.с.246 т.1, а.с.102
т.2, а.с.113-114 т.3).

Посилання сторони ОСОБА_4. на те, що
вказані постанови про відмову про
порушення кримінальної справи не можна
брати до уваги, оскільки в подальшому
вони були скасовані, є безпідставними,
оскільки вони були скасовані не з тих
підстав, що пояснення ОСОБА_4. у них
викладені неправильно.

Суд першої інстанції наведені вище
норми закону не врахував і не дав
належної оцінки вказаним вище
письмовим доказам, у зв»язку з чим
дійшов помилкового висновку про те, що
позивач ОСОБА_4. не пропустив строку
позовної давності.

У відповідності до ст.267 ЦК України (2004
року), чинної на момент пред»явлення
позивачем ОСОБА_4. даного позову до
суду, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
справі, є підставою для відмови у
позові. Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позивачем ОСОБА_4. не
наведено жодної причини пропуску
строку позовної давності, яку можна
було б визнати поважною для поновлення
пропущеного ним строку, і відповідачі
наполягали на застосуванні наслідків
його спливу й у суді першої інстанції,
колегія суддів доходить висновку про
те, що у задоволенні вимог позивача
ОСОБА_4. про визнання недійсними
рішення виконавчого комітету
Червоноградської міської ради від
23.11.1995 року №420 та свідоцтва про право
власності на спірну квартиру від 19.07.1993
року в частині внесення на підставі
цього рішення у свідоцтво
співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_7 слід
відмовити.

Таким чином, оскаржуване рішення в
частині задоволених вимог ОСОБА_4.
підлягає скасуванню з ухваленням
апеляційним судом в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні цих
вимог з наведених вище мотивів та на
підставі проаналізованих вище норм
матеріального права.

В решті рішення суду першої інстанції
про відмову у задоволенні інших вимог
ОСОБА_4. слід залишити без змін,
оскільки позивач за зустрічним позовом
рішення в цій частині не оскаржував.

У задоволенні позовних вимог позивачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 суд першої інстанції
відмовив у зв»язку із задоволенням
зустрічного позову ОСОБА_4 і виходив з
того, що вони за оскаржуваним рішенням
не є власниками спірної квартири.

Однак, у зв»язку із скасуванням
апеляційним судом оскаржуваного
рішення в частині задоволених вимог
позивача ОСОБА_4. та ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у їх
задоволенні, оскаржуване рішення
підлягає скасуванню й у частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 з ухваленням апеляційним судом
в цій частині нового рішення про
часткове задоволення їхніх вимог з
наступних підстав.

У відповідності до ст.316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна (ст.317 ЦК).

У відповідності до ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

У відповідності до ст.321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

В судовому засіданні відповідачі
ОСОБА_4. та ОСОБА_5 підтвердили той факт,
що вони змінили замки від вхідних
дверей та не впускають до спірної
квартири позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7
Однак, пояснюють це тим, що ОСОБА_7
викрав у них документи, але такі
пояснення не знайшли свого
підтвердження доказами, які є в
матеріалах справи.

Факт чинення відповідачем ОСОБА_4.
перешкод позивачам у користуванні
спірною квартирою підтверджується
також постановою про відмову в
порушенні кримінальної справи від
05.12.2010 року (а.с.49 т.1), з якої встановлено,
що ОСОБА_4. дійсно не впускає доньку та
внука до квартири.

Таким чином, враховуючи наведені вище
норми матеріального права та
встановлені обставини справи, вимога
позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про
усунення їм перешкод в користуванні
спірною квартирою шляхом надання
відповідачами комплекту ключів від
вхідних дверей для забезпечення
вільного доступу до квартири, як до
приватної власності, підлягає
задоволенню.

Інші вимоги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7
про: скасування реєстрації ОСОБА_5 в
спірній квартирі; скасування особового
рахунку НОМЕР_1, відкритого в КП
«Комінтех» на ім»я ОСОБА_5;
зобов»язання КП «Комінтех» відкрити
такий особовий рахунок на ОСОБА_7;
зобов»язання ОСОБА_4. та ОСОБА_5 надати
їм будинкову книгу і технічний паспорт
на квартиру; вселення їх в квартиру та
зобов»язання КП «Комінтех» та ГІРФО
Червоноградського МВ ГУМВСУ
зареєструвати їх в цій квартирі, - є
безпідставними, оскільки відповідач
ОСОБА_5 зареєструвалась у спірній
квартирі як співвласник, особовий
рахунок був оформлений на неї замість
уповноваженого власника ОСОБА_4., який
подарував їй свою частку в квартирі,
позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 мають інше
постійне місце проживання (реєстрації)
в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.3-5, 64 т.1), і
доказів зняття їх з реєстрації за цим
місцем проживання та відмови у їхній
реєстрації в спірній квартирі, яка
належить їм на праві спільної
часткової власності, суду не надали, а
отже, не довели законності своїх вимог,
пред»явлених до відповідачів, а тому у
задоволенні вказаних вище вимог слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 27 червня 2014
року в частині задоволення вимог
ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради №420 від 23 листопада 1995
року «Про передачу квартир державного
житлового фонду в особисту власність
громадян м. Червонграда» в частині
внесення змін в розпорядження
виконкому №254 від 16 липня 1993 року про
доповнення пункту 2.18 даного
розпорядження та свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_2 від 19
липня 1993 року, виданого органом
приватизації державного житлового
фонду Червоноградської міської ради
Львівської області, в частині
належності даної квартири на праві
приватної спільної власності ОСОБА_2 та
ОСОБА_7, - скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні цих вимог відмовити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 27 червня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_2 та ОСОБА_7 скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 та ОСОБА_7
задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити
перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у
користуванні приміщенням квартири
АДРЕСА_5, шляхом надання ключів від
вхідних дверей квартири та вільного
доступу до неї.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.