АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача
ОСОБА_3,

представника відповідача
Несенюк Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 16 вересня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання кредитного
договору удаваним правочином,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, в якому просила визнати
кредитний договір удаваним правочином,
визнати, що відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину
договору позики, врахувати, що сплачені
кошти на користь відповідача у сумі 67 315
доларів США повернуті відповідачу за
договором позики, стягнути з
відповідача судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що 06.06.2008
між ОСОБА_2 та ВАТ «Свердбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Альфа-Банк», укладено кредитний
договір № 2627/0608/45-018, відповідно до
якого відповідач надав кредит у
розмірі 90 000 доларів США на строк до
06.06.2038. Згідно п.1.4 кредитного договору
кредитні кошти призначені для
здійснення позичальником розрахунків
по договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 28,20 кв.м.
06.06.2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено
договір купівлі-продажу квартири,
відповідно до якого продаж вчиняється
за суму 503 419,00 грн.

Вважає, що відповідач мав за мету
одержання певної користі - отримання
відсотків, тому запропонував і уклав з
позивачем кредитний договір як спосіб
приховання дійсного правочину, яким є
позика речей, визначених родовими
ознаками, тобто 90 000 доларів США та не
мав права надавати позивачу кредит в
іноземній валюті.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16.09.2014 в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що відповідач,
маючи за мету одержання певної користі,
а саме отримання відсотків та
зменшення своїх ризиків щодо
знецінення гривні, уклав з позивачем
кредитний договір як спосіб приховання
дійсного правочину, яким є позика
речей, визначених родовими ознаками,
тобто 90 000 дол. США. Також зазначає, що
суд проігнорував те, що позивач не мав
реальної можливості виявити
невідповідність умов договору,
запропонованих відповідачем, вимогам
закону та факт укладення ним удаваного
правочину.

Позивач та її представник в судовому
засіданні підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому
засідання проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю та необґрунтованістю
і просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
згідно з вимогами чинного
законодавства (ст. 47 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
ст. 5,6 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» №
15-93 від 19.02.1993 року) ПАТ «Альфа-Банк» мав
право здійснювати операції з іноземною
валютою, в тому числі операції з
надання кредитів в іноземній валюті на
підставі отриманої від Національного
банку України банківської ліцензії та
дозволів на здійснення валютних
операцій, а тому вираження грошового
зобов'язання за кредитним договором в
іноземній валюті відповідає вимогам
законодавства.

Оскільки, позивач своїм підписом у
кредитному договорі засвідчила своє
добровільне волевиявлення, яке
відповідало її внутрішній волі, суд
вважав, що позивачка була обізнана з
умовами виконання своїх зобов'язань
перед банком, усвідомлювала їх правові
наслідки, обсяг своєї відповідальності
та заперечень не мала. Суд першої
інстанції дійшов висновку, що при
укладенні договору сторони узгодили
між собою всі істотні умови договору, в
тому числі вид валюти кредитування та
порядок виконання зобов'язань, а тому
підстави для задоволення позовних
вимог відсутні.

Вказані висновки суду є законними та
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 06.06.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ
«Сведбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Альфа-Банк» був укладений
кредитний договір № 2627/0608/45-018.
Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 вказаного
договору позивачу був наданий кредит в
розмірі 90 000,00 доларів США на строк по
06.06.2038 включно, зі сплатою 11,40% річних за
весь строк фактичного користування
кредитом.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Отже, за удаваним правочином сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини, тобто права та
обов'язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.

Судом першої інстанції правильно
вказано, що позивачка, посилаючись на
визнання кредитного договору удаваним,
не навела підстав та не зазначила і не
надала доказів, який правочин сторони
вчинили насправді.

Зі змісту кредитного договору
вбачається, що сторони досягли згоди
щодо істотних умов договору, мети, суми
і строку кредиту, умови і порядку його
видачі та погашення, види (способи)
забезпечення зобов'язання
позичальника, відсоткової ставки,
порядок плати за кредит, порядок зміни
та припинення дії договору,
відповідальності сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

Отже, вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що, підписавши
кредитний договір, сторони тим самим
засвідчили свою згоду та прийняли
умови, які були в ньому закріплені.
Зазначені обставини свідчать про те, що
сторони діяли вільно та на власний
розсуд визначали умови кредитного
договору, зокрема про надання кредиту в
доларах США.

Доводи позивача щодо неправомірного
надання кредиту в іноземній валюті
правильно були відхилені судом першої
інстанції, оскільки такі доводи не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у Постанові № 5 від 30.03.2012 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»,
ст. 99 Конституції України визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (ст.ст. 19,
47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність») банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу ІІ Закону
України від 15.02.2011 № 3024-VІ «Про внесення
змін до деяких законів України щодо
регулювання діяльності банків» є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій, мав право
здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті.

Таким чином, судом першої інстанції
зроблено правильний висновок, що
наявними в справі доказами не
встановлено підстав відповідно до ст.
235 ЦК України, згідно з якими необхідно
визнати удаваним кредитний договір.
При цьому слід зазначити, що наведені
доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження в суді першої
інстанції, висновків суду не
спростовують та на законність рішення
не впливають.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування судового рішення, в
справі не виявлено, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді