Справа № 127/7205/14-ц Провадження №
22-ц/772/3034/2014Головуючий в суді першої
інстанції Іщук Т. П.Категорія
44Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду Вінницької
області в складі: головуючого - судді
Панасюка О.С., суддів Іванюка М.В.,
Берегового О.Ю., з участю секретаря
Руденко О.М., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 24
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим будинком, усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні майном
шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку, -

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з цим позовом, відповідно до якого,
з урахуванням заяв про збільшення
позовних вимог, просив визнати ОСОБА_5
такою, що втратила право користування
житловим будинком АДРЕСА_1, усунути
йому перешкоди у праві користування та
розпорядження цим нерухомим майном
шляхом виселення її із зазначеного
будинку та зняття з реєстраційного
обліку місця проживання у ньому.

Вказував, що відповідно до свідоцтва
про право на спадщину від 7 березня 1975
року йому належить ? частина
зазначеного будинку. В 1989 році сторони
розірвали шлюб і з того часу в будинку
проживає лише ОСОБА_5 16 вересня 2013 року
ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6
користуватись та розпоряджатись
частиною будинку, але ОСОБА_5 не
допускає його до будинку, чинить опір
намаганням здійснити його технічну
інвентаризацію, без дозволу власника
встановила сигналізацію, чим
унеможливила виконання ОСОБА_6
визначених у довіреності ОСОБА_7
повноважень.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 вересня 2014
року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 ОСОБА_3., посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, неповне
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, просив скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове,
яким, зокрема, визнати ОСОБА_5 такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1, усунути йому
перешкоди у праві користування та
розпорядження цим нерухомим майном
шляхом виселення її із зазначеного
будинку.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції; апеляційний
суд досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належить ?
частина житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 7 березня 1975 року (а. с. 5). 19
грудня 2011 року право власності на це
нерухоме майно зареєстроване КП
«ВМБТІ» в реєстровій книзі 64 № запису
1875 (а. с. 5). З 10 липня 1976 року по 16
листопада 1989 року сторони перебували у
зареєстровану шлюбі; у 1985 році ОСОБА_2
виїхав на постійне проживання до м.
Комсомольськ-на-Амурі Російської
Фередерації; ОСОБА_5 проживає та
зареєстрована у спірному будинку
(рішення Апеляційного суду Вінницької
області на а. с. 32), а рішенням
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 25 січня 2011 року встановлено, що
ОСОБА_5 вселилась до будинку як член
сім`ї власника (а. с. 54 - 55).

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР встановлено, що члени
сім`ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім`ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом лише у разі
відсутності члена сім`ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Отже, оскільки припинення сімейних
відносин між сторонами не позбавляє
права відповідачки на користування
житлом, у яке вона вселилась на
законних підстава як член сім`ї
власника, а передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК
України підстав для визнання її такою,
що втратила право користування житлом
(відсутності у будинку без поважних
причин понад один рік) не встановлено,
то суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про
безпідставність позовної вимоги про
визнання ОСОБА_5 такою, що втратила
право користування ? частиною АДРЕСА_1.

Щодо вимог позивача про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні майном шляхом виселення,
то колегія суддів зазначає таке.

Ч. 2 ст. 16 ЦК встановлено способи
захисту цивільних прав та інтересів
судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати
характер спірних правовідносин сторін
(предмет та підставу позову), характер
порушеного права позивача та
можливість його захисту в обраний ним
спосіб.

Згадані вище способи захисту мають
універсальний характер, вони можуть
застосовуватись до всіх чи більшості
відповідних суб'єктивних прав. Разом з
тим зазначений перелік способів
захисту цивільних прав чи інтересів не
є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2
ст. 16 ЦК України суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

ЦК України та іншими законами може
встановлюватися для захисту певних чи
окремих категорій прав спеціальні
способи захисту прав.

Зокрема, ч. 1 ст. 391 ЦК України
встановлено право власника вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Разом з тим, виселення членів сім`ї
власника жилого будинку (квартири)
згідно з ч. 1 ст. 157 ЖК України є
спеціально встановленим способом
захисту, підстави для застосування
якого визначені ч. 1 ст. 116 цього Кодексу
і включають: систематичне руйнування
чи псування жилого приміщення, або
використання його не за
призначенням, або систематичне
порушенням правил співжиття, чим
унеможливлюється для інших
проживання з ними в одній квартирі чи
одному будинку, за умови, якщо заходи
запобігання і громадського впливу
виявилися безрезультатними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985
року N 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України", при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити
з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Йдеться, зокрема, про заходи
попередження, яких застосовують
суди, прокурори, органи внутрішніх
справ, адміністративні комісії
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, яких вживають
збори жильців будинку чи члени
житлово-будівельних кооперативів,
трудові колективи, інші громадські
організації за місцем роботи або
проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер
заходів запобігання та громадського
впливу, які мають передувати виселенню
наймача або членів його сім'ї на
підставі ст. 116 ЖК без надання іншого
жилого приміщення, і відповідно до
правил ст. 59 ЦПК про допустимість
засобів доказування факт застосування
заходів запобігання та громадського
впливу має підтверджуватися
письмовими доказами.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_5
руйнування чи псування жилого
приміщення, або використання його
не за призначенням не здійснювала,
заходи попередження, яких
застосовують суди, прокурори, органи
внутрішніх справ, адміністративні
комісії виконкомів, а також заходи
громадського впливу, яких вживають
збори жильців будинку чи члени
житлово-будівельних кооперативів,
трудові колективи, інші громадські
організації до відповідачки не
вживалися.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту
від порушення його права користування
та розпорядження майном шляхом
виселення не відповідає характеру
спірних правовідносин сторін та
порушеного права позивача.

При цьому колегія суддів зазначає, що
перешкоди у здійсненні позивачем через
представника ОСОБА_6 права
користування та розпорядження ?
частиною будинку АДРЕСА_1, які чинить
відповідачка, не допускаючи техніка
БТІ для її обстеження, можливо усунути
у спосіб, передбачений п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК
України - припинення дії, яка порушує
право, що відповідатиме характеру
спірних правовідносин та порушеного
права і враховуватиме встановлені п. 6
ч. 1 ст. 3 ЦК України принципи
справедливості, добросовісності та
розумності.

Відповідно ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання» зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється на
підставі остаточного рішення суду,
наприклад про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, визнання особи безвісно
відсутньою або померлою тощо. Виходячи
зі змісту зазначеної норми права,
поняття «зняття з реєстрації»
нерозривно пов'язане з поняттям
«житлові права» (право власності на
житлове приміщення, право користування
житловим приміщенням, визнання особи
такою, що втратила право на таке
користування, виселення із займаного
приміщення та інше).

Оскільки відсутні правові підстави для
задоволення вимог позивача про
визнання відповідачки такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та її виселення, то суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про
безпідставність вимоги про зняття її з
реєстраційного обліку за місцем
проживання у будинку АДРЕСА_1.

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не є істотними і не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 24 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: