Справа № 1231/304/2012
Провадження № 22ц/782/4445/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року, січня місяця, 27-го дня колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Луганської
області у складі:

головуючого судді: Яресько А.В.,

суддів: Борисова Є.А., Маляренко І.Б.,

при секретарі: Веселові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
апеляційні скарги ОСОБА_1, фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, товариства з
обмеженою відповідальністю „Концерн
АФ", товариства з обмеженою
відповідальністю „ФАВН", ОСОБА_2,
товариства з обмеженою
відповідальністю „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню", що надійшли на
рішення Стаханівського міського суду
Луганської області від 23 вересня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, товариства з
обмеженою відповідальністю „Концерн
АФ", товариства з обмеженою
відповідальністю „ФАВН", 3 особи -
товариства з обмеженою
відповідальністю „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню" про визнання права
власності та визнання правочинів
недійсними та за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню" пдо ОСОБА_2 - про
усунення перешкод у здійсненні права
власності,-

встановила:

У лютому 2008 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовними вимогами, які у
подальшому уточнювала та просила
витребувати від ОСОБА_1 збірно-розбірну
металеву конструкцію торгового
павільйону НОМЕР_1, розташованого на
території Центрального ринку по
АДРЕСА_1. У жовтні 2008 року ОСОБА_2
уточнила позовні вимоги та просила
витребувати від ОСОБА_1 збірно-розбірну
металеву конструкцію торгового
павільйону НОМЕР_1, розташованого на
території Центрального ринку по
АДРЕСА_1, визнати правочин - договір
оренди не житлових приміщень № 371 від
01.11.2004 р. між ПП ОСОБА_1 та ТОВ „Концерн
АФ" недійсним, визнати правочин -
договір купівлі-продажу металевої
конструкції кіоску №271 від 03.11.2005 р. між
ПП ОСОБА_3 та ТОВ „Концерн АФ"
недійсним, визнати правочин - договір
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску № 278 від 04.11.2005 р. між ТОВ
„Концерн АФ" та ТОВ „ФАВН" недійсним,
визнати правочин - договір
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску від 07.11.2005 р. між ТОВ „ФАВН" та ПП
ОСОБА_1 недійсним, витребувати майно -
торгівельний павільйон (кіоск)
розміром 6х4 м, розташований на
території ДП „Ринок міста Стаханова"
по АДРЕСА_1 із чужого незаконного
володіння від ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_1 на її
користь, стягнути з відповідача на її
користь судові витрати. У подальшому
відмовилась від вимог про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
просила визнати за нею право власності
на спірний торгівельний павільон у
порядку спадкування, визнати
недійсними оспорювані нею угоди,
стягнути на її користь судові витрати.
Остаточно у суді першої інстанції
просила визнати за нею право власності
на торгівельний павільйон (кіоск)
розміром 6х4, що розташований на
території ДП „Ринок м. Стаханова" по
АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом
від умерлої ОСОБА_3 Визнати
правочин-договір оренди не житлових
приміщень №371 від 01.11.2004 р. між ТОВ
„Концерн АФ" та СПД ОСОБА_1 недійсним.
Визнати правочин - договір
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску №277 від 04.11.2005 р. між ТОВ
„Концерн АФ" та ТОВ „ФАВН" недійсним.
Визнати правочин - договір
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску від 07.11.2005 р. між ТОВ „ФАВН" та
ФОП ОСОБА_1 недійсним. Стягнути з
відповідачів судові витрати.

Справа тривалий час перебувала у
провадженні судів різних інстанції, до
того по справі було винесено рішення
Стахановського міського суду
Луганської області від 16 лютого 2011
року, яке було змінено рішенням
апеляційного суду Луганської області
від 21 листопада 2011 року - у подальшому
ці рішення були скасовані ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України
від 05 лютого 2012 року із переданням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У червні 2012 року ТОВ „ДРЦСП" звернулося
до суду із зустрічним позовом, у якому
просило зобов'язати ОСОБА_2 припинити
дії, що порушують право власності
позивача, шляхом звільнення
кіоску-металевої конструкції розміром
24 квадратні метри, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, просили стягнути з
відповідача на користь ТОВ „ДРЦСП" усі
судові витрати.

Рішенням Стахановського міського суду
Луганської області від 23 вересня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_2 були
задоволені частково, було визнано за
ОСОБА_2 право власності на торгівельний
павільйон (кіоск) розміром 6х4,
розташований в 7-му ряду (районі
квіткового ряду) вздовж павільйону № 2
на території ДП „Ринок м. Стаханова" по
АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом
після померлої ОСОБА_3, а у задоволенні
решти заявлених вимог було відмовлено,
було стягнуто з ФО - підприємця ОСОБА_1,
ТОВ „Концерн АФ", ТОВ „ФАВН" на користь
ОСОБА_2 по 126,40 грн. з кожного в рахунок
понесених судових витрат пропорційно
до задоволених судом вимог, у
задоволенні вимог ТОВ „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню" до ОСОБА_2 було
відмовлено у повному обсязі.

Із рішенням суду не погодились усі
сторони та надали на нього апеляційні
скарги, що були прийняті до
апеляційного розгляду.

ОСОБА_1, що виступав у справі як фізична
особа не погодився із винесеними
рішенням суду та надав на нього
апеляційну скаргу, у якій просив суд
апеляційну скаргу задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі, задовольнити вимоги
третьої особи по справі - ТОВ „ДРЦСП",
вирішити питання про направлення
матеріалів до прокуратури м. Стаханова
для притягнення до кримінальної
відповідальності за лжесвідчення
свідків по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
залишити в силі забезпечення позову,
визначене ухвалою Стахановського
міського суду від 12.07.2012 р., вирішити
питання про повернення виконання по
раніше скасованому рішенню. Скасувати
ухвалу Стахановського міського суду
від 15 серпня 2013 року і вирішити питання
про направлення матеріалів до
прокуратури м. Стаханова для
притягнення експерта ОСОБА_4 до
кримінальної відповідальності за
надання свідомо неправдивого
експертного висновку (а.с. 237-239 т. 4).

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 не
погодився із винесеним рішенням суду
від 23 вересня 2013 року та надав на нього
апеляційну скаргу, у якій просив суд
його апеляційну скаргу задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі, задовольнити вимоги
третьої особи по справі - ТОВ „ДРЦСП"
(а.с. 241 т.4).

ТОВ „ФАВН" не погодилось із винесеним
рішенням суду від 23 вересня 2013 року та
надав на нього апеляційну скаргу, у
якій просив апеляційну скаргу
задовольнити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі (а.с. 243-245 т.4).

ТОВ „Донбаський регіональний центр
сприяння працевлаштуванню" не
погодилось із винесеним рішенням суду
від 23 вересня 2013 року та надав на нього
апеляційну скаргу, у якій просив
апеляційну скаргу задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі, позовні вимоги ТОВ
„ДРЦСП" задовольнити (а.с. 263-268 т4).

ТОВ „Концерн АФ" не погодилось із
винесеним рішенням суду від 23 вересня
2013 року та надав на нього апеляційну
скаргу, у якій просив апеляційну скаргу
задовольнити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, позовні вимоги ТОВ „ДРЦСП"
задовольнити (а.с. 273-278 т.4).

ОСОБА_2 не погодилась із винесеним
рішенням суду від 23 вересня 2013 року та
надала на нього апеляційну скаргу, у
якій просила апеляційну скаргу
задовольнити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, рішення суду скасувати в частині
відмови в задоволенні позовних вимог:
про визнання правочину - договору
оренди не житлового приміщення №371 від
01.11.2004 р. між ТОВ „Концерн АФ" та ФО -
підприємцем ОСОБА_1 недійсним; про
визнання правочину договору
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску №277 від 03.11.2005 р. між ПП ОСОБА_3 та
ТОВ „Концерн АФ" недійсним; про
визнання правочину - договору
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску №278 від 04.11.2005 р. між ТОВ
„Концерн АФ" та ТОВ „ФАВН" недійсним;
про визнання правочину договору
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску від 07.11.2005 р. між ТОВ „ФАВН" та ФО
- підприємцем ОСОБА_1 недійсним, та у
відмові у стягненні судових витрат і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі та визнати зазначені
вище правочини - недійсними. Стягнути з
ТОВ „Концерн АФ", ТОВ „ФАВН", ФО -
підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_1 на її користь
судові витрати у розмірі 13062,81 грн. по
3265,70 грн. з кожного. В частині визнання
за нею права власності на торгівельний
павільйон (кіоск) НОМЕР_1 розміром 6х4 м.,
розташований в 7-му ряду (районі
квіткового ринку) вздовж павільйону №2
на території ДП „Ринок м. Стаханова" по
АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом
після померлої ОСОБА_3, та у відмові в
повному обсязі в задоволенні позовних
вимог ТОВ „ДРЦСП" про усунення
перешкод у здійсненні права власності -
залишити без змін (а.с. 247-259 т.4).

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
матеріали справи та наявні у ній
докази, обговоривши доводи апеляційних
скарг та заперечень проти них, колегія
суддів приходить до наступних
висновків:

Відповідно до правил ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги
суд першої інстанції визнав, що ОСОБА_3,
матір позивачки, у 1997 році придбала
спірний металевий кіоск та володіла
ним до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 на
законних підставах - її донька, ОСОБА_2
своєчасно звернулась до нотаріальної
контори та прийняла у свою власність
увесь спадок після померлої матері,
тобто фактично і спірний кіоск - за
визнанням права власності на який і
звернулась до суду, адже нотаріус не
надав їй свідоцтва про право власності
на цей кіоск і її право власності на
нього заперечується іншими особами.
Судом було визнано право власності
ОСОБА_2 на спірний кіоск як за
спадкоємницею, проте відмовлено у
визнанні недійсними угод по відчуженню
спірного майна з мотивів невірно
обраного способу захисту, було
відмовлено і у задоволенні вимог за
позовом ТОВ „ДРЦСП" - з мотивів того, що
вони не довели суду, що є
добросовісними набувачами майна, не
довели правомірності свого володіння
спірним майном.

Колегія суддів погоджується із більшою
частиною наведених у рішенні суду
висновків та правових обґрунтувань
-зокрема у частині визнання
правомірності володіння померлою до
своєї смерті спірним майном, наявності
обумовлених законом підстав для
визнання за позивачкою ОСОБА_2 права
власності у порядку спадкування саме
через судове рішення, наявності
підстав для відмови у позові третьої
особи, проте вбачає невірність
висновків суду щодо невірно обраного
способу захисту по справі та
обумовленої цим відмови у визнанні
недійсними спірних договорів,
дослідженні певних доказів, вбачає
невірність висновків щодо
добросовісності володіння спірним
майном з боку ТОВ „ДРЦСП".

Проте, при розгляді справи по суті суд
першої інстанції у цілому достатньо
повно дослідив докази по справі та
більшою частиною вірно встановив
правовідносини, що склались між
сторонами по справі, проте не повною
мірою вірно застосував у окремих
випадках норми матеріального та
процесуального права, що належало
застосувати, через що рішення суду
підлягає і зміні. Відповідно до правил
ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Статтею 60
ЦПК України визначено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Щодо доводів апеляційних скарг про
порушення правил та недотримання
процедури спадкування, про відсутність
у позивачки права на спірне майно, то
колегія суддів приходить тут до
наступних висновків. Наданими
позивачкою доказами є достовірно
доведено, що вона зверталась до
нотаріуса для отримання свідоцтва,
зробила це своєчасно та у встановлений
законом термін, це є документально
доведеним - комунальна громада не
претендує на спірне майно, та
обставина, що звернення до нотаріуса
мало місце - а право власності на майно
оспорюється іншими особами -
унеможливлює реалізацію прав власника
без звернення за судовим захистом,
умова попереднього звернення до
нотаріуса ж є дотриманою, а отже суд мав
право визнавати за нею право власності
на спірне майно у порядку спадкування.

Відсутність у матеріалах справи
письмової відмови нотаріуса у виданні
свідоцтва саме на спірний кіоск
правового значення тут , з огляду на
викладені вище обставини справи не має,
адже вступила вона у спадок на усе
належне її матері спірне майно.
Входження спірного кіоску до складу
спадкової маси є доведеним , адже є
підстави для визнання недійсним
договору відчуження спірного майна.
ТОВ „ДРЦСП" приймало участь у розгляді
справи, надавало свої заперечення за
позовом, заявляло окремі позовні
вимоги -було залучено до справи на
виконання вимог за ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від 05
лютого 2012 року, проте вимоги за
віндикаційним позовом ОСОБА_2 судом не
вирішувались, а отже тут немає такого
порушення процесуальних норм, що
давали б підстави для скасування
рішення. З огляду на межі заявлених
позовних вимог суд обґрунтовано не
розглядав вимоги, які не
підтримувались вже стороною -
відповідно до правил ст. 11 ЦПК, немає
підстав вважати що вимоги були
заявлені ОСОБА_2 із пропуском строку
позовної давнини, адже час перебігу
строку слід рахувати з того часу, коли
їй фактично стало відомо або могло
стати відомо про порушення її прав, як
це і визначено у ст. 261 ЦК. Та обставина,
що після смерті матері ОСОБА_2 вважала
спірний кіоск своєю власністю,
отриманою у спадок - підтверджується
самим фактом укладання нею договору
оренди спірного майна від 25.12.2005 року
-а.с. 16 т.1.. доводи апеляцій у цій частині
є теж надуманими. Крім того, колегія
суддів бере до відома і те, що з наданих
позивачкою доказів вбачається і те, що
належність на момент смерті гр. ОСОБА_3
на праві власності металевої
конструкції спірного кіоску
підтверджується побічно і самим по
собі фактом визнання зазначеного права
власності з боку ТОВ «Концерн АФ», адже
після смерті ОСОБА_3 (що сталась
ІНФОРМАЦІЯ_1) вони укладають договір
оренди спірного майна із спадкоємцем
померлої - позивачкою по справі ОСОБА_2
(договір оренди від 25.12.2005 року -а.с. 16
т.1), визнаючи цим самим як ї права на
спадщину матері, так і фактичну
належність спірного майна до складу
спадщини. Крім того, висновки
експертного дослідження №2672 від 24.10.2010
року колегія суддів вважає за такі, що
можуть бути враховані по справі як
належні та допустимі докази - з
висновків експертного дослідження
вбачається, що підпис на
електрофотографічній копії спірного
договору купівлі-продажу металевої
конструкції кіоску №277 від 03.11.2005 року
між приватним підприємцем ОСОБА_3 та
ТОВ „Концерн АФ" виконаний не ОСОБА_3, а
іншою особою (а.с. 3 т. 2), що ж до
заперечень ОСОБА_1 та представників ТОВ
«Концерн АФ» про не дослідження
експертом саме оригіналу договору, то
саме ТОВ «Концерн АФ» є стороною
зазначеного договору - проте оригіналу
договору не надало, як і підтверджень
передання грошових коштів за
оспорюванню угодою чи інших належних
та допустимих доказів на підтвердження
дійсності оспорюваної угоди, тоді як
доводи ОСОБА_2 про обставини отримання
нею тієї копії договору, що було
досліджена знайшли своє підтвердження
у матеріалах справи, узгоджуються вони
і з іншими дослідженими по справі
належними та допустимими доказами.
Твердження про можливе дослідження
експертом копії якогось іншого
договору, а не того, що є у матеріалах
справи на увагу не заслуговує - адже не
доведено що зняті з договору
ксерокопії мають якісь розбіжності у
досліджуваному підписі.

Отже, за таких обставин колегія суддів
приходить до висновків, що договір
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску №277 від 03.11.2005 року між приватним
підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ „Концерн АФ"
є недійсним - адже продавець за цим
договором був позбавлений свого права
власності на спірне майно не за своєю
волею - оспорюваний договір не
підписувався ОСОБА_3, а після укладання
недійсного договору купівлі-продажу
спірне майно було укладено декілька
інших угод про відчуження спірного
майна.

У Постанові Верховного суду від
06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» є роз'ясненим,
що правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням
наслідків недійсності, передбачених
законом. При цьому там є зауваженим, що
не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину,
адже у цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного

позову, зокрема від добросовісного
набувача - з підстав, передбачених
частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ).
Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна. Рішення
суду про задоволення позову про
повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи
витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником,
а також скасування попередньої
реєстрації.

Щодо вимогу у позові ОСОБА_2 про
визнання недійсним і
правочину-договору оренди не житлових
приміщень №371 від 01.11.2004 р. між ТОВ
„Концерн АФ" та СПД ОСОБА_1 - то ці
вимоги, на думку колегія суддів є
необґрунтованими - цей договір був
укладений за життя її матері, немає
підстав вважати що остання за свого
життя заперечувала проти суборенди
зданого нею у оренду майна, сам договір
не містив у собі прямої заборони на це -
отже в цій частині позовні вимоги є
необґрунтованими.

Між тим, колегія суддів не
погоджується із висновками суду першої
інстанції про те, що ТОВ „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню" не може вважатись
добросовісним набувачем - проте сама по
собі добросовісність володіння тут не
дає підстав для задоволення вимог про
покладення на ОСОБА_2 припинити дії
щодо порушення прав власника, оскільки
її мати була позбавлена цієї власності
поза своєю волею. Щодо доводів тут у
апеляції та самому тексті позову
позивача за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню" про неправомірність
їх позбавлення права власності на
спірне майно з огляду на їх
добросовісність як набувачів цього
майна - то тут колегія суддів враховує
правовий висновок Верховного Суду
України у спорі про витребування майна
з чужого незаконного володіння від 21
листопада 2012 року по справі № 6-136 цс 12, у
якому було зазначено про те, що правове
значення для вирішення спору про
витребування майна з володіння
добросовісного набувача (ст. 388 ЦК
України) має саме встановлення судом
факту вибуття майна з володіння
власника - позивача по справі, поза його
волею, а не з володіння особи, яка
відчужила спірне майно на користь
добросовісного набувача.

Доводи апелянта ТОВ „ДРЦСП" про
порушення судом першої інстанції і
практики Європейського суду при
винесенні рішення, зокрема викладеної
у таких рішеннях як «Маркс проти
Німеччини» та «Споронг і Лоннрот проти
Швеції» на увагу не заслуговують, адже
фактично мова йде про застосування
механізму захисту прав справжнього
власника майна - а за таких обставин
втручання судових органів є
виправданим, оскільки праву фактичного
власника кореспондує право законного
власника спірного майна,я кого він
позбувся поза своєю волею та вимушений
звертатись до суду за захистом свого
права, що є гарантоване і ст. 1
Протоколу, на які посилається апелянт.

Оскільки на думку колегії суддів
законний власник цього майна - ОСОБА_3
була позбавлена свого права власності
на спірне майно не за своєю волею- а
іншим шляхом, то хоч ТОВ „Донбаський
регіональний центр сприяння
працевлаштуванню" і є добросовісним
набувачем, проте з огляду на приписи ст.
388 ЦК воно може бути позбавленим цього
майна - і воно може бути витребуваним у
нього. Статтею 330 ЦК передбачено, що
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване в нього.
Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно: 1) було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; 2) було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; 3) вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. Таким чином,
ст. 388 ЦК передбачає можливість
витребування майна власником від
добросовісного набувача; такі випадки
обмежені та можуть мати місце за умови,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він його передав, поза
їх волею. У випадку коли відчуження
майна мало місце два і більше рази
після вчинення недійсного (нікчемного)
правочину, це майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною такого правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача, з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

Між тим, ухвалою Стахановського
міського суд Луганської області від 26
червня 2012 року клопотання ОСОБА_2 про
залишення без розгляду частини її
позовних вимог, а саме вимог з приводу
витребування майна - торгівельний
павільйон (кіоск) розміром 6х4, що
розташований на території ДП „Ринок м.
Стаханова" по АДРЕСА_1 із чужого
незаконного володіння від ОСОБА_1, та ПП
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 задоволено у
повному обсязі.

Та обставина, що на момент розгляду
справи майно фактично перейшло у
володіння позивачки ОСОБА_2 (при
виконанні судового рішення, що було у
подальшому скасовано) та перебуває у
ньому і на момент винесення судового
рішення - при цьому судом було прийнято
відмову від позовних вимог про
витребування майна з чужого
незаконного володіння із винесенням
ухвали про це, що не є скасованою - то це,
на думку колегії суддів за таких
обставин свідчить про те, що захист
порушених прав позивачки ОСОБА_2
можливий у цьому випадку не шляхом
задоволення віндикаційного позову (а
вимоги щодо нього вже не підтримуються
з мотивів їх недоцільності), а шляхом
визнання недійсною оспорюваної першої
угоди - без визнання недійсними
подальших угод про відчуження та без
витребування майна з чужого
незаконного володіння - з огляду на
фактичне розпорядження позивачкою
спірним майном та з огляду на обмеження
предметом заявлених та підтримуваних
позовних вимог предмету судового
розгляду та вирішення справи по суті.

Щодо вимог про відшкодування судових
витрат, то відповідно до правил ст. 88
ЦПК у випадку часткового задоволення
позовних вимог судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог -
з огляду на співвідношення між
заявленими вимогами та частиною вимог,
що були задоволені рішенням суду
заявлена до відшкодування сума повинна
бути пропорційно зменшена, а саме до
однієї чверті документально
підтверджених судових витрат та витрат
на проведення експертного дослідження
- тобто у сумарному розмірі 3515 гривень 50
копійок, наданий розрахунок часу
участі представника у судових
засіданнях підтверджує що заявлена до
відшкодування сума не перевищує
граничного розміру компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних справ,
що є визначеними Постановою Кабінету
міністрів від 27 квітня 2006 року №590 (а.с.
322-333 т.4). Стягнення судових витрат слід
здійснити з врахуванням предмету
задоволених позовних вимог - а оскільки
рішенням суду недійсним визнається
лише той договір із ТОВ «Концерн АФ», то
саме з нього і слід здійснити стягнення
понесених позивачкою за первинним
позовом судових витрат.

Отже, з огляду на наведене вище рішення
Стаханівського міського суду
Луганської області від 23 вересня 2013
року за таких обставин потрібно
змінити, скасувавши його в частині
визначення ним розміру та порядку
стягнення судових витрат та в частині
відмови у задоволенні заявлених
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу металевої
конструкції кіоску №277 від 03.11.2005 року
між приватним підприємцем ОСОБА_3 та
ТОВ „Концерн АФ" та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким визнати
недійсним договір договору
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску №277 від 03.11.2005 року між приватним
підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ „Концерн АФ".
У іншій своїй частині рішення суду,
переглянуте судовою колегією у межах
доводів апеляційних скарг у цілому
відповідає вимогам закону, грубих
порушень процесуального законодавства
при розгляді справи чи невірного
застосування норм матеріального права
та прийнятті рішення не встановлено,
отже підстав для скасування рішення у
іншій частині колегія суддів не вбачає,
адже частиною 2 статті 308 ЦПК є чітко
визначеним, що не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 315 -316 ЦПК
України колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Апеляційні скарги ОСОБА_1, фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, товариства з
обмеженою відповідальністю „Концерн
АФ", товариства з обмеженою
відповідальністю „ФАВН", товариства з
обмеженою відповідальністю
„Донбаський регіональний центр
сприяння працевлаштуванню"- відхилити.

Рішення Стаханівського міського суду
Луганської області від 23 вересня 2013
року змінити, скасувавши його в частині
визначення ним розміру та порядку
стягнення судових витрат та в частині
відмови у задоволенні заявлених
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу металевої
конструкції кіоску №277 від 03.11.2005 року
між приватним підприємцем ОСОБА_3 та
ТОВ „Концерн АФ" та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким визнати
недійсним договір договору
купівлі-продажу металевої конструкції
кіоску №277 від 03.11.2005 року між приватним
підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ „Концерн АФ".

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю „Концерн АФ" на
користь ОСОБА_2 судові витрати у
розмірі 3515 (три тисячі п'ятсот
п'ятнадцять) гривень 50 копійок.

У іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили негайно
з моменту його проголошення, може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
проголошення безпосередньо до суду
касаційної інстанції: Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: _____________ Cудді:
_____________________________