Єдиний унікальний номер 205/1511/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого
судді Скрипник К.О.,

при секретарі
Берко Я.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
недійсними договору позики та договору
застави, -

В С
Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 25 лютого 2013 року звернувся до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська зі вказаним позовом,
в якому зазначив, що 22.01.2012 року між ним
та відповідачем було укладено договір
позики, згідно якого відповідач
отримав у борг суму в розмірі 240 000 грн.
Вказані обставини підтверджуються
договором позики та договором застави.
Відповідач, отримавши вказану суму,
скористався грошима, однак борг у
встановлений договором строк не
повернув, і ухиляється від його
повернення до сьогодні. Позивач просив
стягнути з відповідача борг за
договором позики в розмірі 240 000 грн.

23 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1 про визнання недійсними
договору позики та договору застави. В
обґрунтування позову зазначив, що він
не укладав з ОСОБА_1 договір позики від
22.01.2012 року та договір застави від 22.01.2012
року, та вказані договори, які надані
позивачем, підписані не ОСОБА_2, а іншою
особою. Просив визнати недійсними
договір позики від 22.01.2012 року та
договір застави від 22.01.2012 року.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити. В обґрунтування
позовних вимог посилався на обставини,
викладені у позовній заяві. Зустрічні
позовні вимоги не визнав в повному
обсязі та просив відмовити у їх
задоволенні.

Представник відповідача у
судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнав в повному обсязі та
заперечував проти їх задоволення.
Зустрічні позовні вимоги просив
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в зустрічній
позовній заяві.

Суд, вислухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача, вивчивши матеріали
справи, вважає, що первісні та
зустрічні позовні вимоги не підлягають
задоволенню за наступних підстав.

У відповідності до ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як вказав в судовому засіданні
представник позивача, 22 січня 2012 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений
договір позики із заставним
забезпеченням, згідно умов якого
ОСОБА_2 отримав у борг суму в розмірі 240
000 грн., яку зобов'язався повернути до 22
листопада 2012 року.

В забезпечення виконання
зобов`язання за вказаним договором 22
січня 2012 року між сторонами був
укладений договір застави. На
підтвердження вказаних обставин були
надані договір позики із заставним
забезпечення та договір застави від 22
січня 2012 року (а.с.4-8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України
підтвердженням укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як зазначав в судовому засіданні
представник позивача, ОСОБА_2,
отримавши у борг грошову суму,
скористався грошовими коштами, але на
даний час так і не виконав своїх
зобов'язань щодо повернення грошей.

Натомість, відповідач категорично
заперечував проти задоволення
позовних вимог, свої заперечення
обґрунтовував тим, що не підписував
договір позики від 22.01.2012 року та
договір застави від 22.01.2012 року та в
судовому засіданні відповідачем було
заявлено клопотання про призначення
судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою від 26 червня 2013 року по
справі була призначена та проведена
судова почеркознавча експертиза для
визначення чи виконаний підпис на
договорі застави від 22.01.2012 року,
укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в графі
«позичальник» ОСОБА_2 або іншою
особою; чи виконаний підпис на
договорі позики із заставним
забезпеченням від 22.01.2012 року,
укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в графі
«позичальник» ОСОБА_2 або іншою
особою.

Так, згідно висновку судової
почеркознавчої експертизи № 1697-13 від 18
листопада 2013 року, експертом було
визначено, що підписи від імені ОСОБА_2
в графі «Позичальник» та під текстом на
першому аркуші договору позики із
заставним забезпеченням від 22.01.2012 р.
виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з
наслідуванням його справжнього
підпису; підпис від імені ОСОБА_2 в
графі «Позичальник» договору застави
від 22.01.2012 року - виконані не ОСОБА_2, а
іншою особою з наслідуванням його
справжнього підпису (а.с.113-119).

Не погодившись з вказаним
висновком, представником позивача у
судовому засіданні було заявлено
клопотання про призначення повторної
почеркознавчої експертизи, проведення
якої доручити іншому експерту.

Проте, жодних обґрунтованих
доводів, стосовно необґрунтованості
висновку, або суперечливості
матеріалам справи, як це передбачено ч.
2 ст. 150 ЦПК, суду не надано.

У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Отже, за своїми ознаками договір
позики є реальним правочином і
вважається укладеним з моменту
передання грошей або речей, що
виступають предметом зазначеного
договору, що випливає з наведеного п. 2
ч. 1 ст. 1046 ЦК.

Таким чином, суду не надані докази,
які б підтверджували наявність
відносин між сторонами по договору
позики.

А відтак, аналізуючи у справі
докази в їх сукупності та їх належна
оцінка дають підстави суду дійти
висновку, що гроші за договором позики
від 22.01.2012 року не передавались і
відповідно договір позики між
сторонами не укладався. Таким чином,
суд вважає, що в задоволенні позовних
вимог по первісному позову необхідно
відмовити в повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання недійсними договір
позики від 22.01.2012 року та договір
застави від 22.01.2012 року, то вказані
вимоги не підлягають задоволенню за
нижченаведеним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
«Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Таким чином, недійсність
правочину може бути визнана, вже на
укладений правочин.

Згідно з п.8 Постанови пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», «Зокрема, не є
укладеними правочини (договори), у
яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для
їх укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин
у разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Таким чином, оскільки суд вважає,
що договір позики та договір застави
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були укладені,
то вказані договори є нікчемними, а
тому визнання таких правочинів
недійсними судом не вимагається (ч.2
ст.215 ЦК України), у в зв'язку з чим
позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що первісні та зустрічні
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
оплачені сторонами, судом залишено без
задоволення, позивач та відповідач не
звільнені від їх оплати, у зв'язку з чим
поверненню не підлягають.

На підставі викладеного і
керуючись Постановою пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст.ст. 15, 215,
1046-1050 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10, 11, 27, 57-60,
212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання недійсними
договору позики та договору застави -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Суддя
К.О. Скрипник