Справа № 159/7936/13-ц
Провадження № 2/159/169/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
03 лютого 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

в складі : головуючого-судді
Бондара В.М.

з участю:секретаря
Рижко О.М.

позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
відділу державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції про визнання права
власності на автомобіль та звільнення
його з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
та відділу державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції про визнання права
власності на автомобіль та звільнення
його з-під арешту. В обгрунтування
своїх вимог вказав, що спірний
автомобіль ОСОБА_3 продала по дорученню
ОСОБА_4, а 08.11.2010 року він придбав по
дорученню автомобіль марки
«Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, № кузова
НОМЕР_2, 1991 року випуску у відповідача
ОСОБА_4, якому заплатив за автомобіль 12
500 гривень. Відповідачем була написана
розписка, в якій значилося, що
відповідач отримав від нього 12 500
гривень за проданий автомобіль. З того
часу він використовував автомобіль для
власних потреб та не зареєстрував його
у встановленому порядку. 18.11.2013 року
його зупинили працівники міліції та
оформили вказаний автомобіль на штраф
майданчик, оскільки на автомобіль
державним виконавцем Ковельської ДВС
ще в травні та вересні 2013 року було
накладено арешт, як на майно ОСОБА_3
Накладений арешт перешкоджає йому
користуватися автомобілем, а тому
такий арешт порушує його права, як
власника автомобіля. Просить: 1) визнати
за ним право власності на автомобіль
марки «Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, №
кузова НОМЕР_2, 1991 року випуску; 2)
зобов'язати відділ державної
виконавчої служби Ковельського
міськрайонного управління юстиції
зняти арешт з автомобіля марки
«Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, № кузова
НОМЕР_2, 1991 року випуску.

Позивач у судовому засіданні свої
позовні вимоги підтримав повністю,
просить позов задовольнити з
викладених підстав та повернути йому
вказаний автомобіль.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явилася, причини неявки суду не
повідомила, хоча про час, день та місце
розгляду справи повідомлялася у
встановленому порядку.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився, подав суду заяву про
розгляд справи у його відсутності та
проти задоволення позову не заперечує.

Представник відповідача відділу
державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції у судове засідання
не з'явився, подав суду заяву з якої
слідує, що просить розгляд справи
проводити у відсутності їх
представника. У поданий письмових
запереченнях просить відмовити у
задоволенні позову, оскільки арешт на
цей автомобіль накладено, як на
власність ОСОБА_3, яка має непогашену
заборгованість перед установою банку.

Враховуючи думку сторін по
справі, дослідивши інші докази у
справі, суд вважає позовні вимоги
позивача як такі, що не підлягають
задоволенню.

Судом встановлено, що відповідачу
ОСОБА_3 на праві власності належить
автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н.
НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, 1991 року
випуску, що підтверджується
дослідженою в судовому засіданні
копією свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_3 та
визнано сторонами. 09.09.2006 року ОСОБА_3
надала нотаріально посвідчене
доручення ОСОБА_4 та членам його сім'ї
користуватися і розпоряджатися
належним їй автомобілем. 08.11.2010 року
ОСОБА_4 надав ОСОБА_2 нотаріально
посвідчене доручення на право
користування та розпорядження
автомобілем марки «Сеат-Ібіза», д.н.
НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, 1991 року
випуску, який належить на праві
власності ОСОБА_3

Постановами державних виконавців
Ковельського міськрайонного
управління юстиції від 30.05.2013 року та
04.09.2013 року, на підставі наказу
Господарського суду Дніпропетровської
області, накладено арешт на майно
ОСОБА_3, в тому числі на автомобіль
марки «Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, №
кузова НОМЕР_2, 1991 року випуску. 18.11.2013
року працівниками ДПС з обслуговування
посту № 3 було затримано автомобіль
марки «Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, №
кузова НОМЕР_2, 1991 року випуску.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 суд виходить з того, що позивач
не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що він у
встановленому порядку та на законних
підставах набув право власності на
вказаний автомобіль.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
договору купівлі-продажу автомобіля
укладеним, визнання права власності на
автомобіль, виключення з під арешту,
позивач в силу ст. 10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу своїх позовних
вимог.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

В порушення вимог даної статті, позивач
не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження наявності між
ним та відповідачем ОСОБА_4 усталених
відносин, що притаманні договору
купівлі продажу.

Надані на підтвердження позовних вимог
ОСОБА_5 ксерокопія розписок ОСОБА_3 від
09.09.2006 року та ОСОБА_4 від 08.11.2010 року про
те, що вони продали автомобіль марки
«Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, № кузова
НОМЕР_2, 1991 року випуску за 12 500 гривень,
на думку суду, як доказом у справі не
може бути, оскільки для купівлі продажу
автомобіля визначений порядок
нотаріального посвідчення договору та
обов'язкова реєстрація транспортного
засобу за новим власником, також копії
належним чином не завірені, оригінали
розписок суду не представлені, тому в
силу ст. 64 ЦПК України не є письмовим
доказом. Судом вказані розписки не
приймаються до уваги.

Інших доказів на підтвердження
вказаних позовних вимог позивачем не
надано, як і не надано доказів на
підтвердження того, що в цей період
сторони мали проважні причини, які
перешкоджали їм укласти та належно, у
встановленому порядку, оформити
договір купівлі-продажу автомобіля.

За цих обставин, правильним буде
рішення суду про відмову у задоволенні
позову, оскільки згідно ч. 4 ст 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За відсутності підстав для
встановлення факту купівлі-продажу
автомобіля, правильний буде висновок
суду і щодо відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за
ним права власності на автомобіль
марки «Сеат-Ібіза», д.н. НОМЕР_1, №
кузова НОМЕР_2, 1991 року випуску.
Оскільки, єдиним власником автомобіля,
що є предметом позову, була і є ОСОБА_3,
тобто права позивача ОСОБА_2 ніяким
чином не порушені, а тому підстав для
визнання за ним права власності на
автомобіль, виключення його з під
арешту, не має.

Крім того, в силу положень ч. 3 ст. 640 ЦК
України позивач не є власником
зазначеного рухомого майна, оскільки
не відбувся перехід права власності на
нього від продавця, так як не мала місце
обов'язкова процедура купівлі-продажу
та державна реєстрація прав, тобто
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Разом з тим, сторонами не надано
доказів згоди дружини ОСОБА_4 на
укладення договору купівлі-продажу
зазначеного автомобіля, оскільки
відповідно до ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджуються спільним
майном за взаємною згодою. Для
укладання одним із подружжя договору,
які потребують державної реєстрації
також договорів стосовно цінного
майна, згода другого з подружжя має
бути подана письмово.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема з правочинів.

Суд вважає, що видана власником
автомобіля довіреність іншим особам на
користування та повного розпорядження
автомобілем, або на підставі розписок
про отримання власником автомобіля
грошей за проданий автомобіль, не може
бути підставою для визнання укладеним
договору купівлі-продажу автомобіля,
оскільки перед відчуженням
транспортного засобу він повинен бути
знятий з обліку в органах ДАІ, укладена
письмова угода в нотаріальному порядку
та проведена реєстрація автомобіля за
новим власником. Поряд з цим, на думку
суду, укладання власником угоди
відчуження автомобіля, є спробою
уникнення відповідальності за
кредитними та іншими зобов'язаннями.

Сторонами у даній справі не
надано, а судом не встановлено належних
та достатніх доказів факту укладення
правомірних правочинів про перехід
права власності на спірний автомобіль
від відповідачів до позивача, а також
доказів будь яких інших обставин, які
могли б бути підставою для задоволення
позову.

Оскільки факт порушення відповідачами
прав свобод чи інтересів позивача не
знайшов свого підтвердження, жодних
правових підстав для задоволення
позову судом не встановлено, а
позивачем не надано, тому суд приходить
до висновку про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України судові
витрати при відмові в задоволенні
позову повинні покладатися на
позивача.

На підставі положень ЦК України та
Закону України «Про виконавче
провадження», керуючись ст.ст. 209, 212-215
ЦПК України, С У Д, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та відділу
державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції про визнання права
власності на автомобіль та звільнення
його з-під арешту.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
шляхом подачі скарги про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Головуючий: В. М. Бондар