АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай
Л.Д.,

суддів: Левенця
Б.Б., Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 25 вересня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, третя особа: Товариство з
обмеженою відповідальністю «Валіон»
про визнання договору недійсним,
стягнення грошової суми,

в с т а н о в и л а :

у травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до відповідачів, в якому
просила визнати попередній договір від
15.05.2012 року, укладений між нею та ОСОБА_2,
який діяв за дорученням від ОСОБА_1
недійсним та стягнути солідарно з
останніх на її користь 48 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що
через мережу інтернет знайшла
оголошення про продаж двокімнатної
квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка
реалізовувалась через Агенцію
нерухомості «Валіон» за ціною 110 000
доларів США. 15.05.2012 року в офісному
приміщенні АН «Валіон» між нею та
ОСОБА_2, який діяв за дорученням
власниці квартири - ОСОБА_1 укладено
попередній договір, за умовами якого
вона передала завдаток в розмірі 16 000
грн. та до 25.05.2012 року зобов'язалася
надати АН «Валіон» документи,
необхідні для укладення договору та
забезпечити наявність необхідної суми
коштів. Оскільки на придбання квартири
вона мала намір взяти кредит у ПАТ Банк
«Київська Русь» з передачею квартири в
заставу, то останнє провело відповідну
перевірку, в ході якої з`ясувалося, що
по даній квартирі існує значна
кількість судових справ і в наданні
кредиту їй було відмовлено. У зв`язку з
цими обставинами вона не змогла до
25.05.2012 року надати грошові кошти. ОСОБА_2
почав вимагати від неї збільшення
завдатку до 2 000 доларів США і вона
03.07.2013 року відправила на рахунок
ОСОБА_2 16 000 грн., а 07.07.2012 року на його
вимогу знову перерахувала 16 000 грн.

№ апеляційного провадження: Справа №
22-ц-796/1245/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Мазур
І.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.Рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 25.09.2013 року позов задоволено.
Визнано попередній договір від 15.05.2012
року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
який діяв за дорученням від ОСОБА_1
недійсним. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2,
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 48 000 грн. та
вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в позові.
Посилається на неправильне
застосування норм процесуального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.
А саме, суд не врахував, що попередній
договір не був нотаріально
посвідчений, а тому він є нікчемним і
визнанню недійсним не підлягає. Крім
того, суд не звернув уваги на
відсутність належних доказів передачі
грошових коштів у розмірі 32 000 грн.
Судом також порушено вимоги ст. 635, 640, 657
ЦК України та не враховано, що договір
не виконано з вини позивачки.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в позові.
Посилається на ті ж обставини, які
викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1

У судовому засіданні представник
апелянтів підтримав апеляційну скаргу
та просив її задовольнити.

Позивач та її представник просили
апеляційні скарги відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
15.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, за
дорученням від імені якої діяв ОСОБА_2
укладено попередній договір, за
умовами якого сторони зобов'язалися до
29.06.2012 року укласти договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності ОСОБА_1 за
ціною 880 000 грн., що еквівалентно 110 000
доларів США. Такий договір укладений у
простій письмовій формі та нотаріально
не посвідчений.

Згідно з п. 4 цього договору покупець у
момент укладання цього договору
передав продавцеві 16 000 грн., що
еквівалентно 2 000 доларів США.

07.07.2012 року та 03.07.2013 року через
відділення «Приват Банк» ОСОБА_3 було
відправлено на рахунок ОСОБА_2 32 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив, з того, що
оскільки попередній договір не був
посвідчений нотаріально, то він є
нікчемним, а тому з відповідачів
підлягає солідарному стягненню вся
сума платежів, яка була перерахована
представнику продавця квартири і яка
разом складає 48 000 грн.

Колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, оскільки вони не в
повній мірі відповідають встановленим
у справі обставинам та нормам
матеріального права.

Згідно ст. 635 ЦК України, попереднім є
договір, сторони якого зобов'язуються
протягом певного строї (у певний
термін) укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена,- у письмовій
формі.

Відповідно до ст. 657 цього Кодексу
договір купівлі - продажу нерухомого
майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що попередній договір,
укладений 15.05.2012 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, від імені якої на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
діяв ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 635 ЦК
України не було посвідчено нотаріально
та такий договір є нікчемним.

Разом з тим, зробивши правильні
висновки у мотивувальній частині
рішення про те, що попередній договір є
нікчемним, у резолютивній частині
рішення суд визнав договір недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. У випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Оскільки сторонами не дотримано вимог
закону про нотаріальне посвідчення
попередній договір, укладений між ними
є нікчемним, а тому не породжує будь -
яких прав та обов`язків з часу його
укладення.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
в частині задоволення позову про
визнання договору недійсним підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові в цій частині.

Що стосується стягнення коштів, слід
зазначити наступне.

Суд першої інстанції будь - яких
обґрунтувань щодо солідарного
зобов`язання відповідачів по сплаті
грошових коштів у рішенні не навів.

Згідно з п. 4 попереднього договору від
15.05.2012 року покупець у момент укладення
цього договору передав продавцеві 16 000
грн., що еквівалентно 2 000 доларів США у
якості завдатку та в рахунок майбутніх
платежів за основним договором.

Згідно з квитанцією від 03.07.2012 року
ОСОБА_3 перерахувала на рахунок НОМЕР_1
16 000 грн. Згідно з квитанціями від 07.07.2012
року на цей же рахунок було
перераховано відповідно 7 000 грн. та 9 000
грн. Отримувачем платежу зазначено
ОСОБА_2

На підставі зазначених доказів у їх
сукупності суд першої інстанції
правильно встановив, що вищезазначені
кошти були перераховані позивачкою,
допустивши лише помилку у встановленні
обставин щодо дати перерахування
коштів.

Разом з тим, з цих же доказів
вбачається, що 16 000 грн. було передано
при укладенні договору продавцю, від
імені якого діяв представник ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов`язана або має право вчиняти
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов`язки особи, яку він представляє.

Виходячи з встановлених обставин та
зазначених норм закону колегія суддів
приходить до висновку, що грошові кошти
у розмірі 16 000 грн. підлягають стягненню
з ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_2 отримав кошти
для неї, а не для себе особисто.

Питання про те, чи передав останній
зазначені кошти ОСОБА_1 чи ні при
вирішенні даного спору не має
правового значення, оскільки дане
питання має вирішуватися між
представником та особою, яку він
представляв, та у разі неотримання
коштів від представника, ОСОБА_1 не
позбавлена права звернення до суду з
позовом про стягнення таких коштів.

Кошти ж загальним розміром 32 000 грн.
позивач перерахувала на рахунок ОСОБА_2
Про сплату таких коштів у попередньому
договорі не йшлося. Про будь - які
обставини, що питання перерахування
цих коштів обговорювалося між нею та
ОСОБА_1 позивач не зазначала та
відповідних доказів не подавала.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

За таких обставин кошти перераховані
безпосередньо ОСОБА_2 підлягають
стягненню з останнього.

Доводи апеляційної скарги про те, що
передача таких коштів не підтверджена
доказами колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки
перерахування цих коштів
підтверджується відповідними
квитанціями.

ОСОБА_2 не надав будь - яких доказів про
те, що рахунок, на який перераховано
кошти йому не належить чи про те, що
такі кошти не надходили.

Оскільки чинним законодавством не
передбачено солідарної
відповідальності у спірних
правовідносинах, рішення суду в
частині солідарного стягнення коштів
також підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

За встановлених обставин з ОСОБА_1 на
користь позивачки підлягає стягненню 16
000 грн., а з ОСОБА_2 - 32 000 грн.

Судові витрати підлягають стягненню з
відповідачів на користь позивачки
пропорційно задоволеної частини
позовних вимог за правилами ст. 88 ЦПК
України.

При подачі позовної заяви позивач
відповідно до п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про судовий збір» мала сплатити 480 грн.
(1% ціни позову), проте сплатила лише 230
грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 підлягає
стягненню на користь позивачки 230 грн.
судового збору та на користь держави 90
грн.

З ОСОБА_1 на користь держави підлягає
стягненню судовий збір у розмірі 160 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 25 вересня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 16 000
грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 32 000
грн. та 230 грн. судового збору

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір у розмірі 90 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір у розмірі 160 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді