БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
справа № 1007/330/2012
провадження № 2/361/43/14
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2013 року

м.
Бровари

Броварський міськрайонний суд
Київської області у складі:

головуючого судді Петришин Н.М.

при секретарях Волівецькій К.О.,
Шевлюга А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ПАТ « Аграрний комерційний
банк», третя особа : приватний нотаріус
Київського нотаріального округу
ОСОБА_5, Реєстраційна служба
Броварського міськрайонного
управління юстиції Київської області
про припинення права власності,
визнання договору купівлі - продажу
садового будинку недійсним, визнання
права власності на садовий будинок та
відшкодування моральної шкоди і
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а
н о в и в :

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що
рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 04 липня 2005
року скасовано рішення Ради масиву
садівницьких товариств «Урочище
Зазим'є» від 24 березня 2002 року (протокол
№ 2) про прийняття ОСОБА_3 до складу
членів товариства і розпорядження
Броварської районної державної
адміністрації Київської області № 157
від 16 квітня 2002 року про передачу їй у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,1112 га для ведення садівництва.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії І-КВ № 045929, виданий на ім'я ОСОБА_3,
на земельну ділянку площею 0,1112 га, для
ведення садівництва, розташовану на
АДРЕСА_1.

Цим же рішенням виселено ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з усіма залежними від них
особами із будинку АДРЕСА_1, та стягнуто
із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти у
розмірі 348 450 грн. - витрати на добудову
садового будинку.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 27 січня 2006 року частково
скасовано рішення суду першої
інстанції від 04 липня 2005 року та
відмовлено повністю у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 21 червня 2006 року рішення
Апеляційного суду Київської області
від 27 січня 2006 року скасовано, а рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 04 липня 2005 року
залишено без змін.

04 вересня 2006 року ухвалою Броварського
міськрайонного суду Київської області
встановлено, що виконання рішення суду
від 04 липня 2005 року про стягнення із
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів у
розмірі 348450 грн. та виселення останньої
і ОСОБА_4 з усіма залежними від них
особами із садового будинку АДРЕСА_1
необхідно проводити одночасно.

25 липня 2006 року ОСОБА_3 за домовленістю
із ОСОБА_4, з яким перебувала та
перебуває у шлюбі, знаючи про наслідки
зазначених вище судових рішень, маючи
намір незаконно заволодіти належним
йому, ОСОБА_1, майном: земельною
ділянкою площею 0,1112 га та садовим
будинком АДРЕСА_1 із надвірними
будівлями, приховала фактичні
обставини справи про визнання
недійсним державного акту на право
власності на спірну земельну ділянку,
виселення сім'ї ОСОБА_3 із спірного
садового будинку, скасування рішення
Ради садівницьких товариств масиву
«Урочище Зазим'є», звернулася до
Зазимської сільської ради із заявою
про надання їй дозволу на оформлення
права власності на спірний садовий
будинок, внаслідок чого отримала
дозвіл на оформлення права власності
на цей будинок і отримала свідоцтво про
право власності на нерухоме майно
(серія ЯЯЯ № 923818), видане виконкомом
Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області
02 серпня 2006 року на підставі рішення №
50 від 27 липня 2006 року.

Після цього ОСОБА_3, використовуючи
дане свідоцтво про право власності на
нерухоме майно (серія ЯЯЯ № 923818), не
повідомляючи Банк про наявність
судового спору з приводу права
власності на спірний садовий будинок,
виступила майновим поручителем свого
чоловіка ОСОБА_4 та уклала 25 квітня 2007
року іпотечний договір із ВАТ «АКБ»
(далі - Іпотекодержатель). ОСОБА_4,
укладаючи із Банком кредитний договір,
не повідомив його про наявність
невирішеного спору з приводу права
власності на садовий будинок.

За умовами цього договору іпотеки
спірний садовий будинок був переданий
Іпотекодержателю в забезпечення
виконання позичальником (ОСОБА_4)
зобов'язань за договором про відкриття
кредитної лінії № 42/2007 від 25 квітня 2007
року.

У липні 2007 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4, умисно
не виконуючи взяті на себе зобов'язання
за кредитним договором, укладеним між
ОСОБА_4 і Банком, звернулися до
Голосіївського районного суду м. Києва
з позовом до ВАТ «АКБ», третя особа:
приватний нотаріус ОСОБА_5 про
розірвання іпотечного договору, а
ВАТ«АКБ» - із зустрічним позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, який 29 серпня 2007 року судом
було задоволено.

07 листопада 2007 року ВАТ «АКБ»,
використовуючи рішення суду від 29
серпня 2007 року, зареєструвало своє
право власності на садовий будинок, а 22
листопада 2007 року уклало договір
купівлі-продажу спірного будинку із
ОСОБА_2, який знав про наявність
невирішеного спору стосовно садового
будинку між ним та подружжям ОСОБА_3 і
ОСОБА_4

Про рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 29 серпня 2007 року
ОСОБА_1 дізнався 31 травня 2008 року. На
початку червня 2008 року звернувся до
суду із заявою про скасування
зазначеного вище рішення за
нововиявленими обставинами, яка була
задоволена, а рішення суду ухвалою
Голосіївського районного суду м. Києва
від 19 червня 2008 року - скасовано.

Ухвалою цього ж суду від 05 листопада 2010
року, яка набрала законної сили,
первісний позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
розірвання договору іпотеки та
зустрічний позов ВАТ «АКБ» про
звернення стягнення на предмет іпотеки
залишено без розгляду.

Внаслідок зазначених протиправних,
цілеспрямованих дій відповідачів
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 він змушений був
витрачати час та зусилля, щоб протягом
тривалого часу відстоювати своє право
власності на садовий будинок та
земельну ділянку в судах. Своїми діями
ці відповідачі завдали йому моральної
шкоди, яка полягає у душевних
переживаннях і моральних стражданнях з
приводу позбавлення його права
користування та розпорядження
належним йому майном. Розмір
заподіяної йому моральної шкоди оцінює
в 1 000 000 грн.

У зв'язку з викладеним позивач просив:

- припинити право власності ВАТ «АКБ»
на садовий будинок АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу садового будинку
АДРЕСА_1, укладений 22 листопада 2007 року
між ВАТ «АКБ» і ОСОБА_2, який
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №
2583;

- визнати за ним право власності на
садовий будинок АДРЕСА_1;

- стягнути солідарно із ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду в
розмірі 1 000 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_6 у судовому засіданні позов
підтримали, дали пояснення, аналогічні
викладеному вище, просили суд
задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
і представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у суді
первісний позов не визнали, просили у
його задоволенні відмовити, оскільки
він не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_8 у судовому засіданні позов
ОСОБА_1 не визнали, просили у його
задоволенні відмовити.

Представник відповідача ВАТ «АКБ»
Радзієвська О.Є. у суді позов ОСОБА_1 не
визнала, просила позовні вимоги в
частині припинення права власності ВАТ
«АКБ» на садовий будинок АДРЕСА_1 та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу даного будинку,
укладеного 22 листопада 2007 року між ВАТ
«АКБ» і ОСОБА_2, відмовити, оскільки
право приватної власності на спірний
садовий будинок у ВАТ «АКБ»
припинилось, а у ОСОБА_2 з моменту
внесення запису до Державного реєстру
правочинів про договір купівлі-продажу
виникло право власності на спірний
садовий будинок.

Третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_5
у суді позов ОСОБА_1 не підтримав та
пояснив, що договір іпотеки, укладений
25 квітня 2007 року між Банком і ОСОБА_3, і
договір купівлі-продажу спірного
садового будинку АДРЕСА_1 із надвірними
будівлями та спорудами, укладений 22
листопада 2007 року між ВАТ «АКБ» і
ОСОБА_2, посвідчені відповідно до вимог
законодавства.

Представник третьої особи
Реєстраційної служби Броварського
міськрайонного управління юстиції
Київської області у судове засідання
не з'явився, про розгляд справи
повідомлявся у встановленому законом
порядку.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали до
суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості і
відшкодування моральної шкоди, у якій
зазначали, що 22 листопада 2001 року між
ними та ОСОБА_1 був укладений договір
про завдаток, за яким ОСОБА_1
зобов'язувався продати, а вони купити
до 25 грудня 2001 року спірні земельну
ділянку площею 0,1112 га та садовий
будинок АДРЕСА_1 за ціною 168806 грн. 40 коп.
У рахунок майбутніх платежів за
нерухоме майно вони передали ОСОБА_1 10000
доларів США.

Проте, договір купівлі-продажу так і не
був укладений, оскільки земельна
ділянка на момент укладення договору
про завдаток не відносилась до земель,
виділених садовому масиву «Урочище
Зазим'є», а ОСОБА_1 не мав документів на
підтвердження права користування цією
земельною ділянкою. Крім того, садовий
будинок був недобудований.

Відповідно до умов договору доручення
від 19 грудня 2001 року, укладеного між
ОСОБА_3 (далі - Довіритель) і ОСОБА_1 (далі
- Повірений), останній зобов'язався від
імені та за рахунок Довірителя в термін
не пізніше 15 січня 2002 року виконати
наступне:

- отримати та надати Довірителю
належним чином посвідчену виписку з
рішення місцевої ради про виділення СТ
«Зазим'є» спірної земельної ділянки;

- провести комплекс робіт, пов'язаних з
приватизацією спірної земельної
ділянки;

- організувати виготовлення
та затвердження проектної
документації на будівництво.

Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе
зобов'язання згідно із цим договором
доручення у повному обсязі не виконав,
вважають за необхідне, керуючись
вимогами ст. 1008 ЦК України, відмовитись
від даного договору та просять
зобов'язати ОСОБА_1 повернути все
отримане у зв'язку з невиконанням
доручення.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 на
сьогоднішній день рішення
Броварського міськрайонного суду від 04
липня 2005 року в частині стягнення з
останнього на користь ОСОБА_3 коштів в
сумі 348450 грн. не виконано, з нього
підлягають стягненню інфляційні
втрати і 3 % річних від простроченої
суми відповідно до ст. 625 ЦК України.

Так як спірний садовий будинок не був
добудований, за їхньою спільною
домовленістю ОСОБА_1 добудовував цей
будинок, а також для покращення умов
проживання, приведення прилеглої
території у поліпшений стан ОСОБА_3
витратила власні кошти в розмірі 462 389
грн. 18 коп.

Також ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вказували на ту
обставину, що спірний будинок
добудований за їхні спільні кошти
подружжя, введений в експлуатацію та
зареєстрований належним чином.
Вважають, що при переході права
власності на будинок до ОСОБА_1 вони
мають право вимоги щодо компенсації
коштів вказаної вище суми, що були
затрачені на добудову спірного
садового будинку та поліпшення стану
земельної ділянки.

Крім цього вважають, що діями ОСОБА_1 їм
завдано моральної шкоди, оскільки він
отримав від них значну частину коштів,
взяті на себе зобов'язання не виконав,
набув право власності на спірну
земельну ділянку, вимагає визнати за
ним право власності на спірний садовий
будинок, що спричинює їм протягом
багатьох років незручності у житті та
діяльності, призвело до погіршення
стану здоров'я, чим спричинено
моральних страждань. Розмір заподіяної
їм моральної шкоди оцінюють в 1000000 грн.

З урахуванням уточнень та збільшенням
розміру позовних вимог просили:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
борг у сумі 250 093 грн. 20 коп. згідно із
договором завдатку від 22 листопада 2001
року і договором доручення від 19 грудня
2001 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
штраф у розмірі 130 997 грн. 81 коп. за
несвоєчасне повернення боргу згідно із
рішенням Броварського міськрайонного
суду від 04 липня 2005 року;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
кошти в розмірі 462 383 грн. 18 коп.,
витрачені на будівництво садового
будинку АДРЕСА_1;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. та
судові витрати у справі.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та
представник ОСОБА_7 зустрічний позов
підтримали, просили задовольнити його
з підстав, викладених у зустрічному
позові.

У суді ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_6 зустрічний позов ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 не визнали, просили у його
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Справа слухалась судами неодноразово.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд встановив такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Із договору завдатку, укладеного 22
листопада 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
видно, що останній зобов'язався продати
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,119 га і
садовий будинок АДРЕСА_1 за ціною 32000
доларів США, що згідно із офіційним
курсом валют НБУ на час укладання
договору становило 168806 грн. 40 коп.

У забезпечення виконання цього
договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1
отримав у рахунок майбутньої
купівлі-продажу земельної ділянки і
садового будинку АДРЕСА_1, грошові
кошти в сумі 52752 грн., що згідно із
офіційним курсом валют НБУ
еквівалентно 10000 доларів США.

Відповідно до умов договору доручення
від 19 грудня 2001 року, укладеного між
ОСОБА_3 (далі - Довіритель) і ОСОБА_1 (далі
- Повірений), останній зобов'язався від
імені та за рахунок Довірителя в термін
не пізніше 15 січня 2002 року виконати
наступне:

- отримати та надати Довірителю
належним чином посвідчену виписку з
рішення місцевої ради про виділення СТ
«Зазим'є» спірної земельної ділянки;

- провести комплекс робіт, пов'язаних з
приватизацією спірної земельної
ділянки;

- організувати виготовлення
та затвердження проектної
документації на будівництво.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 04 липня 2005
року у справі № 2-220/05 за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики і зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Броварської
районної державної адміністрації,
Зазимської сільської ради
Броварського району, Відділу земельних
ресурсів Броварського району
Київської області, Ради садівницьких
товариств масиву «Урочище Зазим'є»,
третя особа: Броварське міжміське бюро
технічної інвентаризації були
скасовані рішення Ради масиву
садівницьких товариств «Урочище
Зазим'є» від 24 березня 2002 року (протокол
№ 2) про прийняття ОСОБА_3 до складу
членів СТ «Зазим'є» і розпорядження
Броварської райдержадміністрації
Київської області від 15 квітня 2002 року
№ 157 про передачу ОСОБА_3 у власність
земельної ділянки площею 0,1112 га за
адресою: АДРЕСА_1, та визнано недійсним
державний акт на право власності на
землю від 26 квітня 2002 року серії І-КВ №
045929, виданий Зазимською сільською
радою на ім'я ОСОБА_3 на цю ж земельну
ділянку.

Також суд ухвалив рішення щодо
виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з усіма
залежними від них особами із садового
будинку АДРЕСА_1, та стягнення із ОСОБА_1
на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 348 450
грн., витрачених на добудову вказаного
садового будинку.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України своєю ухвалою від 21 червня 2006
року скасувала рішення Апеляційного
суду Київської області від 27 січня 2006
року, яким частково було скасовано
зазначене вище рішення суду першої
інстанції, та залишено це рішення суду
від 04 липня 2005 року без зміни.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 04 липня 2005
року було встановлено, що:

- з грудня 1996 року ОСОБА_1 перебував у
членах СТ «Зазим'є» Ради садівницьких
товариств масиву «Урочище Зазим'є», у
його користуванні у цьому товаристві
знаходилась земельна ділянка АДРЕСА_1,
надана для будівництва житлового
будинку і садівництва. Як член СТ
«Зазим'є» ОСОБА_1 належним чином
використовував земельну ділянку та
побудував на ній триповерховий
будинок, будівництво якого ще не було
закінчено;

- на момент укладання договору завдатку
ОСОБА_1 власником земельної ділянки та
недобудованого будинку не був та не міг
знати, яким чином буде проводитися
приватизація земельної ділянки, та чи
зможе отримати він державний акт на
право приватної власності на землю,
оскільки Земельний кодекс України
набирав чинності лише з 01 січня 2002 року;
відносно незакінченого будівництвом
садового будинку також не знав, чи буде
зареєстрований цей будинок у БТІ та
прийнятий в експлуатацію;

- 24 березня 2002 року рішенням Ради
садівницьких товариств масиву
«Урочище Зазим'є» (протокол № 2) у члени
товариства було прийнято ОСОБА_3 за її
заявою

у зв'язку із передачею в її
користування за договором завдатку
земельної ділянки та незакінченого
будівництвом садового будинку АДРЕСА_1,
у той час коли ОСОБА_1 із членів
вказаного вище товариства не виходив
та виключений не був;

- рішення про прийняття ОСОБА_3 у члени
садового товариства з передачею

в її користування земельної ділянки, не
відповідало вимогам Статуту об'єднання
садівницьких товариств - Садівничий
масив «Урочище Зазим'є»;

- рішення про прийняття ОСОБА_3 у члени
товариства конференцією не
затверджувалось і не розглядалось, а
ОСОБА_1 із заявою про вихід його із
членів садового товариства не
звертався, рішення про його виключення
не приймалось;

- на підставі розпорядження
Броварської районної адміністрації №
157 від 16 квітня 2002 року ОСОБА_3 у
власність було передано земельну
ділянку площею 0, 1112 га, яка знаходилась
у користуванні ОСОБА_1 як члена
товариства, на підставі цього вона
отримала на цю ж земельну ділянку
державний акт на право приватної
власності на землю серії І-КВ № 045929,
який виданий їй Зазимською сільською
радою 26 квітня 2002 року;

- Зазимською сільською радою
Броварського району Київської області
не приймалось рішення про надання
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1112 га
в межах Зазимської сільської ради ;

- договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки площею 0,1112 га та
садового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 не укладався, правомірність
користування ОСОБА_1 цією земельною
ділянкою не оспорювалась;

Крім цього, судом встановлено, що
ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 на добудову
садового будинку, у тому числі
придбання будівельних матеріалів і
обладнання, 69000 доларів США, що згідно
із офіційним курсом валют НБУ складає
348450 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 04 вересня 2006
року у цій справі було встановлено, що
порядок виконання рішення
Броварського міськрайонного суду від 04
липня 2005 року, за яким стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів у сумі
348450 грн. і виселення ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з
усіма залежними від них особами із
будинку АДРЕСА_1 необхідно проводити
одночасно.

Постановою Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 07 травня

2007 року в адміністративній справі №
2-а-65/2007 за позовом ОСОБА_1 до Зазимської
сільської ради Броварського району,
треті особи: ОСОБА_3, Броварське БТІ про
скасування п. п. 4 і 5 рішення № 50
виконкому Зазимської сільської ради
від 27 липня 2006 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 березня
2008 року, скасовано п. п. 4 і 5 рішення № 50
від 27 липня 2006 року виконкому
Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області
про оформлення права власності на
садовий будинок АДРЕСА_1, та рішення
Броварського БТІ про видачу на ім'я
ОСОБА_3 свідоцтва про право власності
на вказаний садовий будинок.

У ході розгляду зазначеної вище справи
ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 01 грудня 2006
року було накладено арешт на будинок
АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області від 12 квітня 2007 року
вищезазначена ухвала Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 01.12.2006 року про забезпечення позову
скасована

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 07 листопада
2008 року у цивільній справі № 2-426/2008 за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, Зазимська сільська рада
Броварського району, Броварське БТІ,
ВАТ «АКБ», ОСОБА_2, яке набрало законної
сили, визнано недійсним свідоцтво
серії ЯЯЯ № 923818 про право власності на
садовий будинок АДРЕСА_1, видане 02
серпня 2006 року Броварським БТІ на ім'я
ОСОБА_3, та свідоцтво про реєстрацію
серії ССА № 057163, реєстраційний №15597704.

25 квітня 2007 року між ВАТ «АКБ» та ОСОБА_3
укладений іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №
686.

Відповідно до умов цього договору
ОСОБА_3 як майновий поручитель за
зобов'язаннями ОСОБА_4 за договором про
відкриття кредитної лінії № 42/2007 від 25
квітня 2007 року, передала ВАТ «АКБ» у
іпотеку садовий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 29 серпня 2007 року у
зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 умов
договору іпотеки від 25 квітня 2007 року
було звернуто стягнення на садовий
будинок АДРЕСА_1, та визнано за ВАТ
«АКБ» право власності на цей садовий
будинок.

Матеріалами справи встановлено, що 22
листопада 2007 року між ВАТ «АКБ» та
ОСОБА_2 (далі - Покупець) укладений
договір купівлі-продажу садового
будинку АДРЕСА_1, який посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 2583.

За умовами даного договору ВАТ «АКБ»
передало належний йому на праві
приватної власності на підставі
рішення суду (справа № 2-3934/2007) від 29
серпня 2007 року садовий будинок АДРЕСА_1,
у власність ОСОБА_2, останній прийняв
його та сплатив за нього 980 000 грн.

Згідно із ухвалою Голосіївського
районного суду м. Києва від 19 червня 2008
року рішення цього ж суду від 29 серпня
2007 року у зв'язку із нововиявленими
обставинами скасовано, а справу
призначено до судового розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 05 листопада 2010 року, яка
набрала законної сили 10 листопада 2010
року, у зв'язку з повторною неявкою у
судове засідання належним чином
повідомлених позивачів, первісний
позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і зустрічний
позов ВАТ «АКБ» на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207
ЦПК України залишено без розгляду .

Із договору купівлі-продажу від 22
листопада 2007 року, укладеного між ВАТ
«АКБ» та ОСОБА_2, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_5,
зареєстрованим в реєстрі за № 2583,
вбачається, що Банк передав у власність
ОСОБА_2 належний йому на праві
приватної власності на підставі
рішення суду (справа № 2-3934/2007 року) від
29 серпня 2007 року, зареєстрованого 07
листопада 2007 року в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно БТІ за
реєстраційним № 15597704 за номером запису
2260 у Книзі 5, садовий будинок АДРЕСА_1, а
ОСОБА_2 прийняв його, сплативши Банку
вартість зазначеного будинку в розмірі
980000 грн.

Рішенням Зазимської сільської ради
Броварського району від 08 квітня 2009
року було вирішено оформити право
власності на садовий будинок АДРЕСА_1,
та доручено Броварському БТІ видати
свідоцтво про право власності на цей
будинок на ім'я ОСОБА_1

Рішенням Зазимської сільської ради від
08 квітня 2009 року ОСОБА_1 надано дозвіл
на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
його право власності на земельну
ділянку площею 0,1112 га для ведення
садівництва у АДРЕСА_1 та доручено
землевпорядній організації, яка має
відповідну ліцензію, виконати роботи
по виготовленню державних актів на
право власності на земельні ділянки
громадян.

Із державного акту на право власності
на земельну ділянку серія ЯМ №086934,
виданого 20 жовтня 2011 року на підставі
рішення Зазимської сільської ради 10
сесії

06 скликання № 396 від 08 серпня 2011 року,
на земельну ділянку площею 0,1112 га,

цільове призначення для ведення
садівництва, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстрованого в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 09372,
вбачається, що ОСОБА_1 є власником даної
земельної ділянки.

Вивчивши матеріали справи, пояснення
учасників процесу та оцінивши
досліджені у судовому засіданні докази
в їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи ті обставини, що рішення
Голосіївського районного суду від 29
серпня 2007 року про визнання за ВАТ
«АКБ» права власності на предмет
іпотеки, а саме, на спірний садовий
будинок АДРЕСА_1 ухвалою цього ж суду
від 19 червня 2008 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами скасовано,
а в подальшому позовну заяву ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ВАТ «АКБ», треті особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про розірвання
іпотечного договору та зустрічний
позов ВАТ «АКБ» до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
звернення стягнення на садовий будинок
у цій же справі ухвалою суду від 05
листопада 2010 року, яка набрала законної
сили, залишені без розгляду, тому позов
ОСОБА_1 в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу садового
будинку АДРЕСА_1, укладеного 22
листопада 2007 року між ВАТ «АКБ» і
ОСОБА_2, підлягає задоволенню, оскільки
вказаний договір вчинений особою, яка
не мала права на вчинення такого
договору.

Частинами 1, 3 статті 216 ЦК України
передбачено, що загальні наслідки
недійсності угоди застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Нормами ЦК України передбачені засади
захисту права власності. Зокрема,
статтею 387 ЦК України власнику надано
право витребувати майно із чужого
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, передбаченого статтями 215, 216
ЦК України. У разі встановлення
наявності речово-правових відносин, до
таких відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, виходячи з вищевказаних
норм якщо встановлено наявність
речово-правових відносин, то до них не
застосовується зобов'язальний спосіб
захисту. У зобов'язальних відносинах
захист прав особи, яка вважає себе
власником майна, можливий лише шляхом
задоволення індикаційного позову, якщо
є підстави передбачені ст. 388 ЦК
України, що дають право витребувати
майно у добросовісного набувача. У разі
якщо особа, яка вважає себе власником
майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Встановленими обставинами справи
підтверджується, що ОСОБА_2 є
добросовісним набувачем спірного
майна, однак дане майно вибуло із
володіння ОСОБА_1, який вважав себе
власником цього майна, не з його волі.

Беручи до уваги ті обставини, що судові
спори щодо земельної ділянки та
спірного садового будинку тривають з
2004 року, вперше право власності на
спірний будинок було зареєстроване за
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно (серія ЯЯЯ
№ 923818), видане виконкомом Зазимської
сільської ради Броварського району
Київської області 02 серпня 2006 року на
підставі рішення № 50 від 27 липня 2006
року, що в подальшому були скасовані
судовими рішеннями, які набрали
законної сили, тому позивач був
позбавлений можливості оформити право
власності на спірний садовий будинок у
позасудовому порядку, однак він
будував його на земельній ділянці, яка
перебувала у його користуванні та на
даний час належить йому на праві
власності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання
за ним права власності на садовий
будинок АДРЕСА_1, підлягають
задоволенню, виходячи з підстав
передбачених ст.ст. 388, 392 ЦК України.

Оскільки право власності ВАТ «АКБ» на
спірний садовий будинок було
зареєстровано на підставі рішення
Голосіївського районного суду від 29
серпня 2007 року про визнання за ВАТ
«АКБ» права власності на предмет
іпотеки, а саме, на спірний садовий
будинок АДРЕСА_1, ухвалою цього ж суду
від 19 червня 2008 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами скасовано,
а в подальшому позовну заяву ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 та зустрічний позов ВАТ «АКБ» до
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення
стягнення на садовий будинок у цій же
справі ухвалою суду від 05 листопада 2010
року, яка набрала законної сили,
залишені без розгляду, отже право
власності на спірний будинок у ВАТ
«АКБ» припинене, тому відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог про припинення права власності
на спірний садовий будинок ВАТ «АКБ».

На думку суду, сам по собі договір
іпотеки дає право лише на виникнення
права власності, однак, право власності
у ВАТ «АКБ» на спірний садовий будинок
зареєстроване саме на підставі
судового рішення, яке в подальшому
скасоване.

Позовні вимоги про стягнення моральної
шкоди із відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
позивач обґрунтовує тим, що їх дії
суперечать вимогам закону, є
протиправними і такими, що порушують
майнові права позивача, оскільки вони
при зверненні до Зазимської сільської
ради, ВАТ «АКБ» надавали недостовірну
інформацію з приводу користування і
права власності на спірні земельну
ділянку і садовий будинок, надавали
суду неправдиві пояснення щодо
обставин справи. Однак такі доводи не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні, позивач не довів завдання
йому моральної шкоди внаслідок
неправомірних дій відповідачів, тому
позовні вимоги про стягнення моральної
шкоди задоволенню не підлягають.

Так, ч. 1, п. 2, ч. 2 ст. 23 ЦК України
передбачає, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 підлягають
задоволенню частково виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом встановлено, що рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 04.07.2005 року про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
боргу за договором позики у розмірі 348
450 грн. не виконане, що підтверджується
матеріалами справи, даний факт не
заперечував і сам ОСОБА_1.

За таких обставин, вимоги про стягнення
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
відшкодування 3 % річних та інфляційне
збільшення суми боргу за несвоєчасне
повернення боргу згідно рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 04.07.2005 року у
розмірі 130 997 грн. 81 коп. є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

У зустрічних вимогах відповідачі
посилаючись на норми ст. 331 ЦК України
просили стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 кошти у розмірі 462 383 грн. 18 коп.,
витрачені на будівництво садового
будинку АДРЕСА_1 та покращення стану
спірної земельної ділянки, на
підтвердження яких надали копії
відповідних договорів, товарних чеків
та інших документів, датованих 2001 - 2005
роками.

Разом з тим, такі вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки тривалий час у
зв'язку із судовими спорами спірний
будинок не перебував у користуванні
ОСОБА_1, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому
засіданні не доведено, що зроблені ними
покращення умов проживання садового
будинку та земельної ділянки існують
на даний час та їх вартість оцінюється
у заявленому розмірі.

Щодо зустрічних вимог про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 250
093 грн. 20 коп. згідно із договором
завдатку від 22 листопада 2001 року і
договором доручення від 19 грудня 2001
року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
суд приймає до уваги те, що укладення
зазначених договорів сторони не
заперечували, однак, ОСОБА_1 пояснив, що
в повному обсязі виконав взяті на нього
зобов'язання, що підтверджується
судовим рішенням від 04.07.2005 року, в свою
чергу, відповідачі не надали
оригіналів розписок про передачу
коштів у розмірі 250 093 грн., посилаючись
на те, що вони долучені до матеріалів
кримінальної справи, однак доказів
цього не надали. За таких обставин,
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні обставини,
викладені у зустрічні позовній заяві
щодо завдання моральної шкоди не
знайшли свого підтвердження , ОСОБА_4
не доведено факту заподіяння йому з
вини ОСОБА_1 такої шкоди в розмірі 1000000
грн., тому позов у цій частині
задоволенню не підлягає.

Крім того, ст. 257 ЦК України передбачає,
що загальний строк давності для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Приймаючи до уваги те, що ухвалою
Голосіївського районного суду м. Києва
від 05 листопада 2010 року, яка набрала
законної сили 10 листопада 2010 року,
позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ВАТ «АКБ», треті
особи: приватний нотаріус ОСОБА_5,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про розірвання договору
іпотеки та зустрічний позов ВАТ «АКБ»
до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення
стягнення на садовий будинок залишено
без розгляду, суд вважає, що строк
звернення до суду з даним позовом
позивачем ОСОБА_1 не пропущений і
необхідності у його поновленні не має.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду

за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

За змістом ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено,
що обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 23, 203, 215, 321, 388, 392 ЦК України, ст.
ст. 10, 11, 16, 60, 61, 79, 88, 212 - 215 ЦПК України,
суд, -

в и р і
ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу садового будинку
АДРЕСА_1, укладений 22 листопада 2007 року
між Відкритим акціонерним товариством
«Аграрний комерційний банк» і ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за № 2583.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
садовий будинок АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
відшкодування 3 % річних та інфляційне
збільшення суми боргу за несвоєчасне
повернення боргу згідно рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 04.07.2005 року у
розмірі 130 997 грн. 81 коп. та понесені
витрати на оплату судового збору у
розмір 1309 грн. 98 коп.

В іншій частині зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Броварський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Петришин Н. М.