Справа № 145/1841/14-ц Провадження №
22-ц/772/3412/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ліщишина М. Ю.Категорія
59Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,суддів:Колоса
С.С., Іващука В.А., при
секретарі:Пантелеймоновій А.І..
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Відділу
Державної виконавчої служби
Тиврівського районного управління
юстиції на ухвалу Тиврівського
районного суду Вінницької області від
23 жовтня 2014 року у справі за поданням
Відділу Державної виконавчої служби
(далі-ВДВС) Тиврівського районного
управління юстиції про тимчасове
обмеження ОСОБА_6 у праві виїзду за
кордон,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Тиврівського районного суду
Вінницької області від 23 жовтня 2014 року
відмовлено у задоволенні зазначеного
подання.

У апеляційній скарзі ВДВС Тиврівського
районного управління юстиції просить
скасувати ухвалу суду та постановити
нову ухвалу, якою задовольнити подання
про тимчасове обмеження виїзду за межі
України, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вказаного
подання, суд першої інстанції виходив з
того, що наявність лише самого не
виконаного зобов'язання не є підставою
для тимчасового обмеження боржника у
праві виїзду за кордон. Також,
державним виконавцем не зазначено та
не додано жодного доказів на
підтвердження того факту, що ОСОБА_6 має
намір виїхати за межі України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали у межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України "Про
виконавче провадження" примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

За змістом п.18 ч.3 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець у разі ухилення боржника
від виконання зобов'язань, покладених
на нього рішенням, вправі звертатися до
суду за встановленням тимчасового
обмеження у праві виїзду
боржника-фізичної особи або керівника
боржника-юридичної особи за межі
України - до виконання зобов'язань за
рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313 ЦК
України, відповідно до якої фізична
особа має право на свободу пересування.
Фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України. Фізична особа
може бути обмежена у здійсненні права
на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до
особистих немайнових прав фізичної
особи (кн. друга ЦК), а саме - до
особистих немайнових прав, що
забезпечують природне існування
фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК).
Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України
особисті немайнові права тісно
пов'язані з фізичною особою. Фізична
особа не може відмовитись від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.

Отже, законом передбачено юридичні
санкції у вигляді тимчасового
обмеження у праві виїзду не за
наявності самого лише факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання.

Колегією суддів встановлено, що на
виконанні ВДВС Тиврівського районного
управління юстиції знаходиться
виконавчий лист № 206/3319/2012, виданий
Замостянським районним судом м.
Вінниці про стягнення з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_7 аліментів у розмірі 500
грн. щомісячно на утримання дочки
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 14
травня 2012 року до її повноліття.
Боржник ОСОБА_6 добровільно не виконує
рішення Замостянського районного суду
м. Вінниці від 05 червня 2012 року. Станом
на 01 вересня 2014 року заборгованість
становить 7310 грн.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК
України державний виконавець
зобов'язаний довести не лише факт
наявності невиконаного зобов'язання, а
й факт свідомого ухилення боржника від
його виконання - коли він має змогу
виконати зобов'язання повністю або
частково, але не робить цього без
поважних причин. Проте матеріали
справи не містять будь-яких доказів
свідомого та умисного ухилення
боржником від виконання своїх
зобов'язань, позаяк документи щодо
розшуку майна чи грошових коштів
боржника вказують на ряд обов'язкових
дій державного виконавця під час
здійснення виконавчого провадження,
але жодним чином не засвідчують
намагання ОСОБА_7 ухилитися від
виконання рішення суду

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні подання ВДВС Тиврівського
районного управління юстиції, оскільки
державним виконавцем не доведено
свідомого ухилення боржника ОСОБА_6 від
виконання рішення Замостянського
районного суду м. Вінниці від 05 червня
2012 року.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
постановив ухвалу з додержанням вимог
закону, а тому підстав для її
скасування не вбачається.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відділу Державної
виконавчої служби Тиврівського
районного управління юстиції
відхилити.

Ухвалу Тиврівського районного суду
Вінницької області від 23 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді : (підписи)

З оригіналом вірно :