Справа № 716/1464/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.

при секретарі - Задорожняк О.М.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Тимирівського О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Заставна справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Чернівецькій області про зміну формулювання причини звільнення, стягнення одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Чернівецькій області про зміну формулювання причини звільнення, стягнення одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Посилається на те, що вона працювала на посаді головного спеціаліста по роботі з

роботодавцями відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Заставнівському районі Чернівецької області (далі Відділення) в період з 15 травня 2001 року по 30 вересня 2014 року. 30 вересня 2014 року трудові відносини між нею та Фондом припинено на підставі наказу № 49-К від 24.09.2014р. про її звільнення (далі Наказ). Відповідно до вказаного Наказу її звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 30.09.2014р. у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме реорганізації відділення. Виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та грошову компенсацію.

Вважає таке формулювання підстави її звільнення неправильним і таким, що не відповідає фактичним трудовим відносинам, які склалися між нею та відповідачем.

Вона 14 липня 2014 року подала заяву № 88, в якій просила звільнити її з роботи у зв'язку із виходом на пенсію за віком з 31 липня 2014р. та виплатити одноразову грошову допомогу згідно з Положенням про умови оплати праці працівників виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, затвердженого постановою правління Фонду від 24.02.2004 року №12 (далі Положення).

У відповідності до п. 72 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи.

На момент подання нею заяви їй виповнилося 55 років та в неї було 37 років 10 місяців страхового стажу, а отже вона мала право дострокового виходу на пенсію за віком за вказаною правовою нормою.

Листом від 28 липня 2014р. відповідач їй повідомив, що рішення щодо її звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію достроково, може відбутись після отримання відповідних роз'яснень від структур, до яких звернулось

управління. Крім того, в цьому ж листі відповідач вказав на необхідність отримання від неї підтверджуючих гарантійних документів з районного Пенсійного фонду про те, що дійсно розпочався процес оформлення дострокового виходу на пенсію до моменту звільнення, а не після.

Відповідно нею надано довідку управління Пенсійного фонду в Заставнівському районі Чернівецької області № 4818/11 від 15 липня 2014р. в якій повідомлялося, що вона буде мати право на пенсію за віком згідно статті 28 та Прикінцевих положень п.7-2 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у віці 55 років в разі звільнення з роботи.

На підставі наказу № 41-ОC від 28.07.2014 року з метою перевірки заяви ОСОБА_3 від 28.07.2014 року її зобов'язано 29.07.2014 року провести позапланову перевірку приватного підприємця. Саме тому, вважає, що маючи всі підставі для її звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію, відповідач не звільнив її за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію 28.07.2014 року, а звільнив її з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Також позивач вказала, що звільнюючи її з посади відповідачем проігноровано вимоги п. 6.5. Положення, відповідно до якого одноразова допомога надається працівникам виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів при звільненні з роботи за власним бажанням, пов'язаному із виходом на пенсію за віком, за умов, якщо право на державне пенсійне забезпечення за віком наступила виключно у період перебування таких працівників у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Фонду або її робочими органами.

Зазначена грошова допомога виплачується один раз з розрахунку місячного посадового окладу за кожен рік роботи у виконавчій дирекції Фонду та її робочих органах, але не більше 10 місячних посадових окладів.

Вважає, що право на отримання такої одноразової грошової допомоги при її звільненні з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за віком визначене Положенням обґрунтовується наявністю в неї загального стажу роботи в структурі Фонду 13 років 5 місяців 21 день, та проведенням такого звільнення саме у період її перебуванні у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Фонду або її робочими органами.

Таким чином, відповідач не виплатив їй одноразову грошову допомогу розміром 14 400грн.

Винесенням незаконного Наказу та вищевказаними діями відповідача порушено її права та гарантії як працівника, що призвело до моральних страждань, а тому просить також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, підтвердивши обставини викладені в ньому. Також додала, що в липня 2014 року вона отримала попередження про реорганізацію відділення, а тому вирішила звільнитися за власним бажанням у з в'язку із виходом на пенсію. В заяві вона вказала, що просить звільнити її з 31 липня 2014 року. 28 липня 2014 року вона отримала наказ від керівництва щодо проведення планової перевірки 29 липня 2014 року одного з приватних підприємців м.Заставна. У зв'язку з цим вона 29 липня 2014 року провела вказану перевірки та закінчила її цього ж дня. Крім того, 28 липня 2014 року вона телефонувала в відділ кадрів та підтвердила, що бажає звільнитися, однак їй повідомили, що необхідно отримати підтвердження про законність такого звільнення. В подальшому 31 липня 2014 року вона вийшла на роботу та продовжувала її відвідувати до моменту звільнення 30 вересня 2014 року. З повторною заявою щодо звільнення за власним бажанням після закінчення двотижневого строку вона не зверталася, хоча їй пропонували 15 серпня 2014 року написати повторно аналогічну заяву. В подальшому їй пропонували дві посади від яких вона відмовилася добровільно.

З приводу відшкодування моральної шкоди вказала, що протягом чотирьох місяців постійно переносила стреси у зв'язку з неможливістю вийти на пенсію згідно поданої заяви. Її хронічні захворювання загострилися та їй довелося звертатися до лікаря по медичну допомогу.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, про що надав письмове заперечення на позовну заяву. Пояснив, що Управління не заперечувало право позивача на вихід на пенсію, разом з тим, вона не надала доказів, які б підтвердили, що процес оформлення пенсії розпочався. Крім того, позивач після сплину двох тижнів з моменту подання заяви продовжувала ходити на роботу та їй слід було вимагати розірвання трудового договору або ж написати повторно заяву, що їй і пропонувалось. Також позивачу пропонували обійняти вакантні посади в інших відділеннях, однак вона відмовилася.

Суд заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, пояснення свідка ОСОБА_4, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала в Відділенні з 15.04.2001 року по 30 вересня 2014 року, що вбачається з копії трудової книжки (а.с. 12-16). На дату звільнення працювала на посаді головного спеціаліста по

роботі з роботодавцями даного Відділення, що підтверджується також копією службового посвідчення (а.с. 11).

У відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення 60 років право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема - 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

Відповідно до вимог підпункту 7-2 Прикінцевих положень вказаного закону до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи.

З врахуванням даних паспорту позивача (а.с. 4), судом встановлено, що станом на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 виповнилося 55 років та у неї був достатній страховий стаж.

14 липня 2014 року позивачем подано заяву про звільнення з роботи у зв'язку із виходом на пенсію за віком з 31 липня 2014 року та виплати їй грошової допомоги згідно Положення по умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с. 10).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (зокрема вихід на пенсію), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, звільнення за власним бажанням працівника, якому призначена пенсія або такого, щодо якого зроблено подання про призначення пенсії, або який хоча б досяг пенсійного віку, повинне розглядатися як вихід на пенсію, якщо працівник вказує на цю причину звільнення в заяві. Для оформлення звільнення з цієї причини досить перевірити факт призначення пенсії, подання для призначення пенсії або досягнення пенсійного віку.

Згідно із вимогами пункту 6.5 Положення одноразова грошова допомога надається працівникам виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів (крім працівників, які працюють за сумісництвом) при звільненні з роботи за власним бажанням, пов'язаному із виходом на пенсію за віком, за умови, якщо право на державне пенсійне забезпечення за віком наступило виключно в період перебування таких працівників у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Фонду або її робочими органами. Зазначена грошова допомога виплачується один раз з розрахунку місячного посадового окладу за кожен рік роботи у виконавчій дирекції Фонду та її робочих органах, але не більше 10 місячних посадових окладів.

Виплата матеріальної (грошової) допомоги здійснюється в межах фонду оплати праці працівників виконавчої дирекції Фонду або її робочих органів.

Пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» тлумачаться норми ст. 38 КЗпП України де зазначається, що якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору

вважається продовженою.

Після спливу строку попередження позивач ОСОБА_1 продовжувала виходити на роботу та виконувати покладені на неї функціональні обов'язки, що вбачається з табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2014 року. Також вона не вимагала у адміністрації Управління розірвання трудового договору, не надала повторної заяви з вимогою розірвання трудового договору в поряду ст. 38 КЗпП України. Саме тому, суд вважає, що трудовий договір між сторонами по справі на законних підставах продовжував діяти. Всі подальші дії відповідача щодо процедури звільнення ОСОБА_1 також відповідають вимогам чинного трудового законодавства виходячи з наступних обставин.

Наказом виконавчої дирекції Фонду від 25.06.2014 року № 332 «Про внесення змін до структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду в Чернівецькій області» припинена, діяльність відділення Фонду у Заставнівському районі, як юридичної особи, шляхом приєднання його до відділення виконавчої дирекції Фонду у Кіцманському районі. На підставі ст.492 КЗпП України позивачу було видане персональні повідомлення - попередження від 21.07.2014р. №02-789 «Про заплановане вивільнення за п.1 ст.40 КЗпП України 30 вересня 2014 р., з яким вона

ознайомилася 23.07.2014 року. 15.09.2014 року позивач була присутня на засіданні профспілкового комітету управління Фонду, на якому була надана згода профспілкового комітету управління на її звільнення за п.l ст.40 КЗпП України. Крім того повідомленням від 15.09.2014 року «Про пропозицію призначення на посаду» їй було запропоноване переведення з 01 жовтня 2014 року на наступні посади: головного спеціаліста з страхових виплат відділення виконавчої дирекції Фонду у Кіцманському районі та головного спеціаліста з страхових виплат відділення виконавчої дирекції

Фонду у Глибоцькому районі. Від переведення на запропоновані посади вона відмовилася написавши заяву від 15.09.2014 року.

Зазначена вище документація є належними та допустимими доказами законного звільнення позивача із займаної посади. Щодо проведення процедури звільнення в зазначеному порядку та ознайомлення з даними документами не заперечувала сама ОСОБА_1 в судовому засіданні.

В подальшому Управлінням Фонду виданий наказ від 24.09.2014 року № 49-К «Про звільнення ОСОБА_1» (а.с. 7). У відповідності до даного наказу позивач звільнена з посади головного спеціаліста по роботі з роботодавцями відділення

Фонду у Заставнівському районі відповідно до п.l ст.40 КЗпП України 30.09.2014 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме реорганізації відділення. При розрахунку їй також виплачена належна вихідна допомога та грошова компенсація.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка працює на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи Управління, пояснила, що дійсно в липня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до керівництва із заявою про звільнення в зв'язку із виходом на пенсію з 31 липня 2014 року. Вони на правили їй листа з пропозицією перенесення дати звільнення, щоб уточнити процедуру такого звільнення. Після 31 липня 2014 року позивач продовжувала виходити на роботу та виконувати покладені на неї обов'язки. Нових заяв про звільнення вона не надавала та не вимагала її звільнення. В подальшому ОСОБА_1 запропоновано інші рівноцінні посади, від яких вона відмовилася. Саме тому, після отримання дозволу профспілкового комітету, останню звільнено 30 вересня 2014 року на підставі ст.40 п.1 КЗпП України.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині зміни формулювання причини її звільнення є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України особа, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» п.4, 5 передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен

з'ясувати, чим підтверджується Факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оцінюючі всі наявні докази в своїй сукупності, їх достатність та взаємний зв'язок, все вищевикладене дає право суду зробити висновок про безпідставність вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди на її користь з відповідача, оскільки останнім не порушено вимог законодавства в процесі звільнення ОСОБА_1, а відтак і відсутня вина в його діях, позивачем не доведено її наявність.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 23 ЦК України, ст. 38, 40, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Чернівецькій області про зміну формулювання причини звільнення, стягнення одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Я.С.Стрілець