Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мазур Л.М., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
встановлення земельного сервітуту, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Рівненського районного суду
Рівненської області від 14 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 30 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що вона є власником
земельної ділянки по АДРЕСА_1, а
суміжним землекористувачем є
відповідач. Позивач користувалася
частиною земельної ділянки
відповідачки для проїзду до своє
ділянки, оскільки інший варіант
проїзду неможливий. Останнім часом
відповідач не дотримується вимог
добросусідства і чинить перешкоди у
користуванні цим проїздом. За таких
умов позивач змушена звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав
та просить суд встановити безстроковий
та безкоштовний сервітут на право
користування частиною земельної
ділянки, яка належить відповідачу.

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 14
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 30 травня 2014 року, позов
задоволено. Встановлено безстроковий
та безкоштовний земельний сервітут на
право користування ОСОБА_6 частиною
земельної ділянки по АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_7, для проходу, проїзду
транспортними засобами до належної
ОСОБА_6 земельної ділянки по
АДРЕСА_1, а також для обслуговування
належних позивачу комунікацій, які
проходять через частину земельної
ділянки відповідача, відповідно до
варіанту, що встановлений висновком
судової земельно-технічної експертизи
від 03 лютого 2014 року № 30423/3_ЮШ, а саме:
земельна ділянка, площею 62 кв. м з
геометричними розмірами по периметру
від південно-східного кута земельної
ділянки за годинниковою стрілкою: 18,74 м,
2,0 м, 7,51 м, 0,9 м по межі ділянки; 23,31 м по
лінії розмежування (червоний колір); 3,03
м по межі ділянки.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Судами встановлено, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 19 липня 2006 року, виданого
державним нотаріусом Рівненської
районної державної нотаріальної
контори, позивач є власником житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами по вул. Перемоги, 25 у с.
Свяття Рівненської області, що також
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 17 серпня 2006 року.

Згідно з рішенням Олександрійської
сільської ради Рівненського району
Рівненської області від 23 травня 2008
року № 415 у приватну власність позивача
було передано дві земельні ділянки
площею 0,25 га та площею 0,2489 га по
АДРЕСА_1, а також видано державні акти
на право власності на зазначені
земельні ділянки.

Належна позивачу земельна ділянка, яка
використовується для обслуговування
її будинковолодіння, з однією сторони,
а саме, зі сторони вулиці Перемоги,
межує із земельною ділянкою
відповідача.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
вказувала на те, що відповідач не
дотримується вимог добросусідства і
чинить їй перешкоди у користуванні цим
проїздом, а тому просила встановити
безстроковий та безкоштовний
земельний сервітут на право
користування частиною земельної
ділянки відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
обраний спосіб проходу і проїзду
позивача до своєї земельної ділянки та
житлового будинку є найменш обтяжливим
для відповідача як власника земельної
ділянки, обтяженої сервітутом, і
найкоротшим для особи, в інтересах якої
встановлено сервітут.

З таким висновком судів погодитися не
можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 100 ЗК
України власник або землекористувач
земельної ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

У ст. 402 ЦК України зазначено, що
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403
ЦК України).

Таким чином, закон вимагає від позивача
надання суду доказів того, що нормальне
господарське використання своєї
земельної ділянки неможливе без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки. При цьому слід довести, що
задоволення потреб позивача неможливо
здійснити яким-небудь іншим способом.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржувані
судові рішення, суди у порушення
наведених норм права та вимог ст. 214 ЦПК
України у повній мірі не дослідили
питання неможливості задоволення
потреб позивача іншим способом.

Так, суди не врахували, що згідно з
висновком судової земельно-технічної
експертизи від 03 лютого 2014 року №
30423/3_ЮШ до земельної ділянки позивача
можливі два варіанти проїзду: перший -
через належну відповідачу земельну
ділянку, другий - польовою дорогою.

Крім того, у цьому висновку зазначено,
що обидві дороги без твердого покриття,
тобто є ґрунтовими.

Отже, вказуючи на неможливість
використання позивачем польової
дороги для проїзду до її земельної
ділянки, суди не звернули увагу, що
обидві дороги, які ведуть до ділянки
позивача, є ґрунтовими та можуть бути
непридатними для використання під час
несприятливих погодних умов.

Задовольняючи позов, суди також
вказували не те, що проїзд до земельної
ділянки позивача через ділянку
відповідача є найкоротшим шляхом.

Вказаний висновок судів не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності і обґрунтованості судового
рішення, оскільки суди у порушення
вимог ч. 3 ст. 403 ЦК України, обираючи
позивачу найкоротший шлях до його
ділянки через ділянку позивача, не
обґрунтували необхідність
встановлення саме безоплатного
сервітуту, так як вказаною нормою
встановлено платність сервітуту, якщо
інше не встановлено рішенням суду.

З урахуванням вказаного, встановлюючи
земельний сервітут, суди на
вищевказані положення закону та
обставини справи належної уваги не
звернули, не навели висновків та
доказів про неможливість задоволення
такої потреби позивача в інший спосіб;
не з'ясували, чи не будуть порушуватися
права власника земельної ділянки за
таким варіантом установлення
сервітуту, а саме: чи буде його
встановлення у такий спосіб найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки, та не навели мотивів щодо
підстав встановлення безоплатного
сервітуту.

На підставі вказаного колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржувані
судові рішення не можуть бути визнані
законними та обґрунтованими, а тому
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 14 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 30 травня
2014 року скасувати, справу передати на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. МазурСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана