Справа № 559/3398/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року Дубенський
міськрайонний суд Рівненської
області,

в особі головуючої судді
Лопухович А.О.,

при секретарі
Федчук А.А.,

за участю представників сторін
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засідання в місті Дубно справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відділу державної виконавчої служби
Дубенського міськрайонного управління
юстиції про стягнення матеріальної і
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В обгрунтування своїх вимог
позивачка посилається на те, що 10
грудня 2009 року між нею та ОСОБА_5, ОСОБА_6
було укладено договір позики грошових
коштів в сумі 15000 доларів США. ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 умов договору не виконали, тому
вона звернулася з позовом до
Дубенського міськрайонного суду в
якому просила стягнути з відповідачів
борг в українській національній валюті
в сумі 133409 грн. по курсу долара США до
гривні на момент пред»явлення позову.
Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 22 березня 2013 року позов було
задоволено. З відповідачів на її
користь стягнуто солідарно 133409 грн.
боргу за договором позики, 2511,05 грн.
судових витрат, всього - 135920 грн.
Ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 30 травня 2013 року рішення
суду було залишено без змін, а
апеляційна скарга відповідачів -
відхилена. Рішення суду вступило в
законну силу 30 травня 2013 року, видано
виконавчий лист. Боржники не виконали
рішення суду в добровільному порядку, а
тому 07 липня 2013 року нею подано заяву
про відкриття виконавчого провадження
до відділу ДВС Дубенського
міськрайонного управління юстиції. 10
липня 2013 року винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження.
Згідно Закону України «Про виконавче
провадження» виконання мало бути
проведено протягом шести місяців.
Всупереч вимогам закону виконання
своєчасно проведене не було. Виконання
рішення проведене 21 травня 2014 року. В
зв»язку із ухиленням боржників від
виконання зобов»язань по договору
позики, а з моменту постановлення
судового рішення і від його виконання
їй завдано матеріальну і моральну
шкоду. Матеріальна шкода полягає в
знеціненні грошових коштів
(української гривні) за час, що пройшов
після постановлення рішення та його
виконання. Позивачка позичала грошові
кошти боржникам в доларах США - 15 000
доларів. Борг стягнуто в національній
валюті (гривнях) - 133409 грн. На той час (22
березня 2013 року) курс долара до гривні
становив : 100 доларів США - 799,3 грн. На
момент виконання судового рішення
такий курс становив: 100 дол. США - 1172,321
грн. Виходячи з цього курсу із
відповідачів мав бути стягнутий борг
(15000 дол. США) в розмірі 175848,15 грн.
Різниця між стягнутою сумою і сумою
боргу в гривнях на момент виконання
судового рішення становить 42439, 15 грн.
Саме в такому розмірі їй завдано
збитків. Вважає, що відповідачі ОСОБА_5
та ОСОБА_6 зобов»язані сплатити їй борг
з врахуванням індексу інфляції, а також
три проценти річних. За період після
постановлення рішення (22 березня 2013
року) по день проведення розрахунку (25
травня 2014 року) індекс інфляції
становить 11 %. Розмір інфляції
становитиме: 135920 грн. х 11% = 14951,20 грн. Три
проценти річних за той же період
становитиме: 135920 грн. х 3 % х 729 днів = 4792, 58
грн. Їй також завдана моральна шкода,
яка полягає у душевних стражданнях,
яких вона зазнала у зв»язку із
невиконанням відповідачами
зобов»язань по поверненню отриманих
коштів, ухилення від виконання
судового рішення. Було порушено
нормальний спосіб життя, довелося
докладати зусилля для його реалізації.
Потрачено час, здоров»я та нервові
клітини для відновлення
справедливості. Розмір моральної шкоди
визначає в сумі 2500 гривень. Просить
стягнути з відповідачів солідарно
збитки в сумі 42 439,15 грн. З ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 солідарно інфляційні - 14 951,20
грн., три проценти річних - 4792,58 грн.,
моральну шкоду в сумі 2500 грн.

Позивачка та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали повністю. ОСОБА_4 пояснила,
що з приводу тривалого виконання
рішення суду вона зверталася і усно і
письмово до начальника ДВС. Хотіла
прискорити виконання, оскільки мала
також борг. Були проведенні стягнення
із заробітної плати відповідачки
декілька разів. Зі сторони
відповідачів дійсно були пропозиції
відкрити рахунок у банку, для того, щоб
третя особа погасила весь борг за них.
Адвокат, яка представляла її інтереси
на той час, заборонила їй це робити.
Вважає, що дальше розмов нічого не
відбувалося. Тільки у травні 2014 року
нею був відкритий рахунок, а потім і
погашена вся сума боргу. Протягом
всього часу добровільного не виконання
рішення суду відповідачами зростав
курс долара, і у зв'язку із цим вона
понесла матеріальні збитки.
Представник вважає, що у даному випадку
були порушені строки проведення
виконавчого стягнення. Посилається на
ст.22 ЦК України і вважає, що вона
підлягає застосуванню у даному
випадку. Просять стягнути з трьох
відповідачів солідарно суму збитків, а
інфляційні і 3% річних, моральну шкоду -
тільки із відповідачів ОСОБА_6
солідарно.

Представник відповідачів в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав
повністю. Пояснив, що тривале виконання
попереднього рішення суду відбулося
саме з вини позивачки. Неодноразово їй
пропонувалося відкрити рахунок у банку
для того, щоб сума боргу була
перерахована їй туди юридичною особою,
яка виявила бажання придбати майно
відповідачів. Вона відмовлялася. Коли
рахунок відкрила, відбулося погашення
всього боргу у травні-червні 2014 року.
крім того, у провадженні суду була інша
цивільна справа, якою ОСОБА_4
оскаржувала договір купівлі-продажу
майна ОСОБА_5 Позов було задоволено.
Проте, до виконавчої служби для його
виконання вона не зверталася. У процесі
розгляду справи було накладено арешт
на спірне майно. Тільки у квітні 2014 року
ОСОБА_5 вдалося виготовити технічну
документацію на себе, необхідну для
його реалізації, а кошти були скеровані
саме на погашення боргу перед ОСОБА_4
Юридична особа, яка придбала це майно,
не могла передати ці кошти готівкою
позивачці, а лише через відкритий
відповідний банківський рахунок.
Ніяких збитків їй завдано не було,
невірно проведені розрахунки. Не
зрозуміло чому розрахований індекс
інфляції, 3% річних саме з дня
постановлення рішення - 22 березня 2013
року. Просить відмовити у позові.

Представник ДВС Дубенського МУЮ
позовні вимоги не визнав повністю.
Пояснив, що були застосовані всі
передбачені законом заходи для
виконання рішення суду. ОСОБА_4 не
погоджувалася на деякі пропозиції,
зокрема на відкриття рахунку. Було
проведено звернення стягнення на
заробітну плату ОСОБА_6, проводилося
стягнення. Після того, як всі ці
обставини минули рішення було виконане
у повному обсязі. Позивачка дійсно
зверталася декілька разів усно, були
випадки, що письмово. Отримувала вчасно
відповіді і пояснення. Просить
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, вивчивши матеріали
справи, суд прийшов до висновку, що в
позові слід відмовити за
безпідставністю позовних вимог із
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають з
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також з дій
осіб, що не передбачені цими актами, але
за аналогією породжують цивільні права
та обов'язки.

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 22 березня
2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6
про стягнення боргу позики задоволено.
Стягнуто на її користь 133 409 грн. боргу
за договором позики, 2511,05 грн. судових
витрат у справі, всього 135 920 грн. (а.с.6).

Ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 30 травня 2013 року вказане
рішення залишено без змін.(а.с.7-8)

Відповідно до статті 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

10 липня 2013 року було відкрите виконавче
провадження по примусовому стягненню
зазначеного боргу (а.с.10, 12)

Після відкриття провадження
державним виконавцем провадилися
виконавчі дії, передбачені Законом
України «Про виконавче провадження» -
направлялися запити у відповідні
органи, складалися акти, тощо. ( а.с. 39 - 102
).

Матеріали справи свідчать про те, що
виконавчі провадження у цій справі ВП
№38760487, ВП №38759766 були завершені 28
травня 2014 року в зв»язку із повним
погашенням суми боргу. (а.с.39-59, 60-102)

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону
України «Про виконавче провадження»
збитки, завдані державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
проведення виконавчого провадження,
підлягають відшкодуванню в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст.22 ЦК України
збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Як вбачається із позовної заяви
та пояснень позивачки і її
представника, підставою для звернення
із вказаним позовом про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди стало,
на їх думку, тривале невиконання
попереднього рішення суду від 22
березня 2013 року відповідачами у справі,
а також відділом ДВС Дубенського МУЮ.

Із поясненнями представника
відповідачів про те, що між ними дійсно
мали місце переговори про виконання
зобов»язання іншою особою, для чого
було запропоновано ОСОБА_4 відкрити
рахунок у банку, проте вона з цим
зволікала тривалий час, позивачка у
справі погодилася. Проте вказала, що
так їй було рекомендовано робити її
попереднім представником. Дана
обставина не підлягає доказуванню, на
підставі ч.1 ст.61 ЦК України, як така, що
визнана сторонами.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова
шкода, заподіяна неправомірними діями,
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується у повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ст. 1173 ЦК України, шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Як роз'яснено у п.28 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах», при розгляді позовів
фізичних чи юридичних осіб про
відшкодування завданої шкоди
рішеннями, діями чи бездіяльністю
державного виконавця під час
проведення виконавчого провадження
суди повинні виходити з положень
статті 56 Конституції України, статті 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», частини другої статті 87 Закону
України «Про виконавче провадження», а
також з положень статей 1173, 1174 ЦК і
враховувати, що в таких справах
відповідачами є держава в особі
відповідних органів державної
виконавчої служби, що мають статус
юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України. Належним
доказом протиправних (неправомірних)
рішень, дій чи бездіяльності
державного виконавця є, як правило,
відповідне судове рішення (вирок) суду,
що набрало законної сили, або
відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини.

Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Як пояснила сама ОСОБА_4 із скаргами на
дії чи бездіяльність державного
виконавця до суду вона не зверталася.

За таких обставин, не стягнення вчасно
коштів за рішенням суду з боржників, не
відносяться до збитків в розумінні ст.22
ЦК України.

Само по собі тривале невиконання
судового рішення не є беззаперечним
підтвердженням завдання матеріальної
шкоди позивачці. З огляду на викладене,
суд вважає , що склад цивільного
правопорушення відсутній. Позивачкою
так і не було доведено суду, що вона
понесла матеріальні втрати, а також
витрати, які вона зробила або мусить
зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які могла би реально одержати
за звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода),
внаслідок незаконних дій відповідачів.

Крім того, розрахунок матеріального
збитку, що проведений позивачкою в
позовній заяві, є необгрунтованим та не
відповідає вимогам закону.

На підставі викладено, суд приходить до
висновку, що позивачка не надала
належних доказів того, що діями
відповідачів їй була заподіяна майнова
шкода, а тому позовні вимоги про
стягнення матеріальної шкоди
задоволенню не підлягають.

ОСОБА_4 заявила вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди, якої
вона зазнала внаслідок невиконання
вказаних виконавчих документів
державним виконавцем відділу ДВС у
розмірі 2500 гривень. При цьому вона
зазначає, що моральні страждання
полягали у душевних стражданнях, яких
зазнала через невиконання зобов'язання
ОСОБА_5, їх ухилення від добровільної
сплати боргу. Було потрачено час і
здоров»я для відновлення
справедливості.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить.

Проте , позивачка не наводить жодних
обґрунтувань завданої моральної шкоди
й не наводить доказів, що підтверджують
завдані їй моральні страждання.

Відповідно до частини 3 статті 23
Цивільного кодексу України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення.

Крім того, пунктом 9 вказаної постанови
Пленуму Верховного Суду України
зазначено, що розмір відшкодування
моральної(немайнової) шкоди, суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо) та з урахуванням інших
обставин. Зокрема, враховуються стан
здоров'я потерпілого, тяжкість
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, час та зусилля,
необхідні для відновлення
попереднього стану.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
позивачкою не доведений факт
спричинення їй моральної шкоди.

Згідно з нормами ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
кодексом.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно з
ч.4 цієї ж статті доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, а
відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені засобами
доказування, не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

За таких обставин, керуючись
ст.ст.3,6,10,11,57,59,60,64,212,215 ЦПК України,
Постановою пленуму ВССУ від 7 лютого 2014
року № 6 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах»,
Постановою Пленуму ВСУ № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», Законом
України «Про виконавче провадження»,
ст.ст.22,23,1166,1173 ЦК України, суд,-

Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відділу державної виконавчої служби
Дубенського міськрайонного управління
юстиції про стягнення матеріальної і
моральної шкоди - відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене протягом
10 днів до апеляційного суду
Рівненської області через Дубенський
міськрайонний суд.

Суддя: