АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» про зміну дати звільнення за сумісництвом в позаурочний час, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 1 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював на посаді начальника бюро планово-диспетчерського цеху № 20 у Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» з 01 грудня 2005 року. Згідно з наказом № 4095/к від 30 вересня 2013 року він був звільнений із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Згідно з наказом № 6/к від 31 січня 2013 року позивач також працював на даному підприємстві на посаді вихователя ВСКП(671)УК за сумісництвом в позаурочний час. 30 листопада 2013 року на підставі його заяви йому було надано статус безробітного у Святошинському районному центрі зайнятості. В подальшому, в результаті проведеної перевірки Святошинським районним центром зайнятості був складений акт № 74 від 07 березня 2014 року про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». За результатами проведеної перевірки встановлено, що на час надання позивачу статусу безробітного, а саме 30 жовтня 2013 року, він перебував з відповідачем в трудових відносинах та отримав дохід у 4 кварталі 2013 року і надав недостовірну інформацію до центру зайнятості. Однак, як вказує позивач, фактично з 29 жовтня 2013 року на підприємстві він вже не працював і взагалі 29 жовтня 2013 року в м. Києві не знаходився. На його інформаційний запит до відповідача про перегляд дати звільнення за сумісництвом з 01 листопада 2013 року на дату фактичного звільнення 29 жовтня 2013 року та надання наказу про звільнення, йому було відмовлено з посиланням на причину звільнення згідно службової записки від 29 жовтня 2013 року № 180/671. Позивач вказував на те, що відділ кадрів порушив процедуру звільнення, а на підставі вищевказаного акту його знято з обліку у Святошинському районному центрі зайнятості та позбавлено матеріальної допомоги по безробіттю. Посилаючись на наведене, позивач просив суд зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення за сумісництвом в позаурочний час з 1 листопада 2013 року на 29 жовтня 2013 року згідно наказу № 74/к на підставі службової записки ВСКП (671) № 180 від 29 жовтня 2013 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 серпня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано Державне підприємство «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» внести зміни до наказу № 74/к від 1 листопада 2014 року, а саме: змінити внесений запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час вихователя ВСКП (671) вказавши дату звільнення не з 1 листопада 2013 року, а 29 жовтня 2013 року на підставі службової записки ВСКП (671) від 29 жовтня 2013 № 180.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року внесено виправлення в резолютивну частину рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 серпня 2014 року та викладено в наступній редакції: «Зобов'язати Державне підприємство «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» внести зміни до наказу № 74/к від 1 листопада 2013 року, а саме: змінити внесений запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час вихователя ВСКП (671) вказавши дату звільнення не з 1 листопада 2013 року, а 29 жовтня 2013 року на підставі службової записки ВСКП (671) від 29 жовтня 2013 № 180». В решті рішення суду залишено без змін.

У поданій апеляційній скарзі Державне підприємство «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку поданим позивачем доказів та не звернув увагу на те, що позивач стверджував та надав докази перебування 30 жовтня 2013 року у відрядженні,проте, в цей же день він став на облік у центрі зайнятості. Суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 39 КЗпП України щодо досягнення між сторонами згоди про звільнення позивача з 1 листопада 2013 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, виходив з того, що пояснення позивача, на відміну від пояснень відповідача, є логічними, послідовними та підтверджені відповідними доказами. Відповідачем не надано доказів на підтвердження існування будь-яких домовленостей щодо звільнення позивача саме з 1 листопада 2013 року. Крім того, дана домовленість не узгоджується з діями позивача, який став на облік по безробіттю до Святошинського районного центру зайнятості 30 жовтня 2013 року.

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна.

Як убачається з матеріалів справи, позивач працював у Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» на посаді начальника бюро планово-диспечерського цеху № 20 з 01 грудня 2005 року.

Відповідно до наказу № 7/к від 27 січня 2012 року (а.с. 63) та наказу № 6/к від 31 січня 2013 року (а.с. 64-66) позивача оформлено за сумісництвом в позаурочний від роботи час начальника бюро планово-диспетчерського цеху № 20 вихователем ВСКП (671)УК.

Згідно з наказом № 4095/к від 30 вересня 2013 року позивач звільнений з посади начальника бюро планово-диспечерського цеху № 20 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України .

28 жовтня 2013 року позивач звернувся із заявою до директора з кадрових та соціально-побутових питань ОСОБА_2 про звільнення з посади вихователя гуртожитку за власним бажанням (а.с. 19). Дану заяву 28 жовтня 2013 року погоджено начальником ВСКП УК ОСОБА_3 та зазначено, що звільнення слід провести з 01 листопада 2013 року.

Відповідно до службової записки начальника ВСКП ОСОБА_3 № 180/671 від 29 жовтня 2013 року (а.с. 75) звільнення з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час вихователя ВСКП (671) ОСОБА_1 слід провести з 1 листопада 2013 року.

З матеріалів справи убачається, що позивачу в жовтні 2013 року нарахована та виплачена заробітна плата в розмірі 1008 грн. (а.с. 23).

Відповідно до табелю обліку робочого часу позивач працював на вказаній посаді і виконував роботи як 28 жовтня 2013 року, так і 29 жовтня 2013 року, і 30 жовтня 2013 року (а.с. 32).

Відповідно до наказу № 74/к від 1 листопада 2013 року (а.с. 18) та на підставі службової записки ВСКП (671) №180 від 29 жовтня 2013 року (а.с. 75) позивач звільнений з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час з 01 листопада 2013 року.

30 жовтня 2013 року на підставі заяви позивача до Святошинського районного центру зайнятості м. Києва йому було надано статусу безробітного. В подальшому, в результаті проведеної перевірки Святошинським районним центром зайнятості був складений акт №74 від 07 березня 2014 року про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». За результатами проведеної перевірки встановлено, що на час надання позивачу статусу безробітного, а саме 30 жовтня 2013 року він перебував з відповідачем в трудових відносинах та отримав дохід у 4 кварталі 2013 року і надав недостовірну інформацію до центу зайнятості. (а.с. 6,7).

28 лютого 2014 року позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом, в якому просив видати йому на руки наказ про звільнення а також змінити дату звільнення з 1 листопада 2013 року на 29 жовтня 2013 року, вказуючи на те що з 29 жовтня 2013 року він до роботи не приступав (а.с. 20). У відповідь на вказаний інформаційний запит відповідач надіслав позивачу листа від 12 березня 2013 року про те, що підстав для зміни дати звільнення не вбачається (а.с. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Робота за сумісництвом регламентується Постановою Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», затверджених спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43.

Відповідно до приписів вказаного Положення сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Працівник, який приймається на роботу за сумісництвом на інше підприємство, в установу, організацію повинен пред'явити власнику або уповноваженому ним органу паспорт. Запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи.

З огляду на наведене, запис щодо роботи позивача за сумісництвом в трудову книжку внесено не було.

Відповідно до п. 8 Положення звільнення працівників за сумісництвом здійснюється на загальних підставах і в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Чинним законодавством не заборонено сторонам трудових відносин досягти згоди про звільнення в більш короткий термін, ніж установлено ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 28 жовтня 2013 року подав відповідачу письмову заяву з проханням звільнити його із займаної посади вихователя гуртожитку за власним бажанням.

Сторонами було погоджено провести звільнення ОСОБА_1 з 1 листопада 2013 року, у зв'язку з тим, що станом на жовтень місяць 2013 року було складено план роботи вихователя гуртожитку по вул. Вернадського, 16-Б, де працював позивач (а.с. 29), який потрібно було виконати.

Погодження провести звільнення позивача саме з 1 листопада 2013 року підтверджується резолюцією начальника ВСКП УК ОСОБА_3 від 28 жовтня 2013 року на заяві позивача про звільнення за власним бажанням від 28 жовтня 2013 року та службовою запискою начальника ВСКП ОСОБА_3 № 180/671 від 29 жовтня 2013 року.

Відповідно до наказу № 74/к від 1 листопада 2013 року позивач звільнений з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час з 01 листопада 2013 року.

З огляду на наведене, відповідач правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства звільнив ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням з 1 листопада 2013 року. Підстав для зміни дати наказу про звільнення не встановлено.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Посилання позивача на те, що у період з 29 жовтня 2013 року по 30 жовтня 2013 року він не був у місті Києві у зв'язку з тим, що перебував у відрядженні, та у вказані дні на роботу не виходив, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки жодним чином не впливають на підстави та процедуру звільнення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення прозову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304,307,309, 313-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 1 серпня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» про зміну дати звільнення за сумісництвом в позаурочний час відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий О.В. Шахова

Судді: Я.В. Головачов

Л.Д. Поливач