АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6953/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3256/14
Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року м. Полтава

колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Хіль Л.М., Мартєва С.Ю.

за участю секретаря: Колодюк О.П.

за участю: представника позивача
ОСОБА_1 ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1, який
діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
який діє в інтересах ОСОБА_6

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 25 вересня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про визнання договору дарування
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із позовом, де просила поновити
строк звернення до суду, визнати
недійсним договір дарування 2/25 частини
житлового будинку з частиною
господарських будівель, що знаходяться
по АДРЕСА_1 11 квітня 2007 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_6; визнати недійсним свідоцтво
про право власності на 2/25 частини
вказаного будинку з частинами
господарських будівель; скасувати
рішення державного реєстратора про
реєстрацію права власності на 2/25
частин домоволодіння по АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3; вирішити питання про судові
витрати.

В обгрунтування своїх вимог
посилається на те, що внаслідок
укладення договору дарування від 11
квітня 2007 року ОСОБА_3 набув право
власності на 2/25 частини житлового
будинку з частиною господарських
будівель по АДРЕСА_1, які розташовані на
земельній ділянці площею 1945 кв.м., яка
належить їй та ОСОБА_6, чим порушується
її право власності на вказану земельну
ділянку.

Ухвалою Октябрського районного суду м.
Полтави від від 3 червня 2014 року позовну
заяву ОСОБА_4 в частині скасування
рішення державного реєстратора про
реєстрацію права власності на 2/25
частин домоволодіння по АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 25 вересня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовлено.

Вказане рішення окремо один від одного
в апеляційному порядку оскаржили
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 та просили
скасувати його і ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги
підлягають до часткового задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не в
повній мірі відповідає вказаним
вимогам.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 11 квітня 2007 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено
нотаріально посвідчений договір
дарування, відповідно до якого ОСОБА_3
прийняв у власність 2/25 частини
житлового будинку з частиною
господарських будівель, що знаходиться
по АДРЕСА_1.

На час укладення договору дарування
житловий будинок з господарськими
будівлями, розташований по АДРЕСА_1,
належав на праві спільної часткової
власності ОСОБА_6 (9/10 частини) та ОСОБА_4
(1/10 частина) на підставі рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 3 жовтня 2006 року.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 3 січня 1997 року (а.с. 20)
визначений порядок користування
земельною ділянкою, а саме виділено
ОСОБА_4 в користування земельну ділянку
площею 945 кв.м., виділено в користування
ОСОБА_7 земельну ділянку площею 578 кв.м.,
земельну ділянку площею 392 кв.м., що
розташована під будівлею та двором,
залишено в спільному користуванні
ОСОБА_4 та ОСОБА_7

На виконання вказаного рішення межі
земельних ділянок вказані в натурі
судовим виконавцем в присутності
експерта кооператива «Експерт» при
ПМБТІ, а також свідків, про що
відповідно складено акт від 4 квітня 1997
року.

Згідно з Державним актом на право
приватної власності на землю IV-ПЛ №024056
земельна ділянка площею 1945 кв.м., що
розташована по АДРЕСА_1, передана у
спільну часткову власність ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
підсобного господарства, на підставі
розпорядження виконкому Полтавської
міськради.

Згідно з п.2.1.4 договору дарування від 11
квітня 2007 року ОСОБА_6 зобов'язувався
вирішити питання про подальшу передачу
земельної ділянки у власність ОСОБА_3

Аналіз вказаного договору, зокрема п.
2.1.4, вказує на те, що предметом договору
були 2/25 частини житлового будинку з
частиною господарських споруд. Питання
щодо відчуження земельної ділянки
даним договором не вирішувалось.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив з того, що
договір дарування частини житлового
будинку, укладений 11 квітня 2007 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3, не порушує її
земельних прав, що є підставою
звернення позивачки до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 361 ЦК України
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності, про що
вірно було зазначено судом першої
інстанції.

З урахуванням того, що на момент
укладення спірного договору дарування
ОСОБА_6 був співвласником житлового
будинку, частину якого він відчужував,
то він був вільний в безоплатній
передачі свого майна ОСОБА_3

Крім того, відповідно до п.5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 )
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Таким чином, з урахуванням того, що
позивач не був стороною спірного
договору дарування, необхідне
встановлення порушення її прав або
законних інтересів.

Зі змісту договору дарування від 11
квітня 2007 року вбачається, що предметом
договору були 2/25 частини житлового
будинку з господарськими спорудами.
Проте у вказаному договорі не
вирішується питання про перехід права
власності на земельну ділянку.

Права власників земельних ділянок
визначені в ст. 90 ч.1 ЗК України.

В позові позивачем не наведено, які
саме належні їй права власника
земельної ділянки порушуються
договором дарування від 11 квітня 2007
року.

Отже, вказаний договір не порушує
земельних прав позивача, що і було
вірно встановлено в оскаржуваному
рішенні суду.

Крім того, відповідно до п.7 вказаної
постанови судам необхідно враховувати,
що виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним.

Таким чином, невиконання ОСОБА_6
обов'язку, передбаченого п.2.1.4 договору
дарування про вирішення питання щодо
передачі земельної ділянки
обдаровуваному ОСОБА_3 не може бути
визнано законною підставою для
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

При цьому частина 2 вказаної статті
визначає способи захисту порушених
прав.

Згідно зі ст. 152 ч.3 ЗК України визначені
способи захисту прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки.

З урахуванням обставин справи
позивачем було обрано неправильний
спосіб захисту своїх земельних прав,
якщо вона вважає їх порушеними.

Згідно зі ст. 10 ч.3 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано місцевому суду
доказів, які б підтверджували, що
оспорюваний договір є удаваним
правочином, оскільки сторони насправді
вчинили договір купівлі-продажу.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
суду про те, що оспорюваний договір
дарування не порушує прав позивача, а
відтак її позовні вимоги є
необгрунтованими.

Проте, дійшовши до вірного висновку про
необгрунтованість позовних вимог,
місцевий суд в мотивувальній частині
рішення помилково послався на те, що
внаслідок спливу позовної давності
позов задоволенню непідлягає.

Так, відповідно до роз'яснень наданих п.
11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Отже, в наведеній частині рішення
місцевого суду підлягає зміні шляхом
виключення з його мотивувальної
частини посилання на сплив позовної
давності.

Інші доводи апеляційних скарг фактично
дублюють обгрунтування позовних вимог,
яким суд першої інстанції надав
належну оцінку та які не спростовують
правильності рішення місцевого суду.

Виходячи з викладеного, внаслідок
порушення норм процесуального права,
ухвалено помилкове рішення в частині
посилання на сплив позовної давності,
як підставу для відмови у задоволенні
позовних вимог, яке відповідно до ст. 309
ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. 303 ч.1 , ст. 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1
п.4, 314 ч. 2, 316 ЦПК України, колегія суддів
, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який
діє в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити
частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 25 вересня 2014 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 25 вересня 2014 року посилання
на сплив позовної давності.

В іншій частині рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 25 вересня
2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя :
О.Ю. Кузнєцова
Судді:
Л.М. Хіль

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: