У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
відшкодування шкоди, завданої
злочином, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду
Запорізької області від 25 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПРиватБанк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_6 про відшкодування
шкоди, завданої злочином.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що відповідач,
працюючи на посаді керуючого
Михайлівським відділенням
Запорізького районного управління ПАТ
КБ «ПриватБанк», 23 травня 2005 року
отримав кредитну картку «Універсальна
30 днів» на ім'я ОСОБА_7, не оприбуткував
її по бухгалтерському обліку та без
згоди цієї фізичної особи активував її.
У період з лютого по червень 2006 року з
цієї кредитної картки були зняті
грошові кошти.

Вироком Михайлівського районного суду
Запорізької області від 16 грудня 2008
року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК
України (службове недбальство), та
звільнено від покарання на підставі п.
«б» ст. 1 Закону України від 19 квітня 2007
року № 955-V «Про амністію». Позивач
зазначав, що станом на 30 листопада 2012
року заборгованість за кредитним
договором, оформленим на ім'я ОСОБА_7,
становила 52 976 грн 90 коп.

У зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути з ОСОБА_6 на його користь 52 976
грн 90 коп. на відшкодування збитків,
завданих злочином, а також понесені
судові витрати.

Рішенням Михайлівського районного
суду Запорізької області від 01 липня 2013
року у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 25 вересня
2013 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково. Стягнуто із
ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 9
218 грн 44 коп. на відшкодування шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 02 квітня 2014 року
за наслідками розгляду касаційної
скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 25 вересня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6, працюючи
на посаді керуючого Михайлівським
відділенням філії Запорізького
районного управління ПАТ КБ
«ПриватБанк», неналежним чином
виконував свої службові обов'язки, в
період з 20 червня 2003 року по 14 жовтня 2005
рік отримав шість кредитних карт
«Конвеєр» на ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_12, не
оприбуткував їх по бухгалтерському
обліку філії без згоди вказаних
громадян та оформлення в установленому
порядку документів.

У 2005 році ОСОБА_6 активував вказані
картки на клієнтів банку без їх видачі
зазначеним особам. У період з лютого по
червень 2006 року із вказаних кредитних
карток були зняті гроші в сумі 46 707 грн 47
коп.; по трьом карткам заборгованість
була погашена на суму 2 700 грн.

Вироком Михайлівського районного суду
Запорізької області від 16
грудня 2008 року ОСОБА_6 визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
367 КК України, та призначено покарання -
два роки позбавлення волі без
позбавлення спеціального права. На
підставі п. «б» ст. 1 Закону
України від 19 квітня 2007 року № 955-V «Про
амністію» від 19 квітня 2007 року ОСОБА_6
звільнено від відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позовні вимоги є необґрунтовані,
позивач звернувся до суду із позовом із
пропуском строку позовної давності,
однак підстав для поновлення
пропущеного позивачем строку судом не
встановлено.

Скасовуючи рішення суду та
задовольняючи позов частково,
апеляційний суд, керуючись як нормами
ЦК України, так і нормами КЗпП України,
виходив із того, що позивачем пропущено
строк позовної давності з поважних
причин, а відтак він підлягає
поновленню. При цьому апеляційний суд
зазначив, що відшкодуванню підлягають
тільки грошові кошти, видані банком за
кредитною карткою на ім'я ОСОБА_7, за
відрахуванням процентів та штрафів.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

Згідно із п. 3 ст. 134 КЗпП України,
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку.

Для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Суд апеляційної інстанції, керуючись
ст. ст. 130, 134, 233 КЗпП України, правильно
визначив характер спірних
правовідносин, які виникають при
заподіяні шкоди підприємству винними
діями працівника, які мають ознаки
діянь, переслідуваних у кримінальному
порядку, та, встановивши наявність
прямої дійсної шкоди та її розмір,
якими неправомірними діями її
заподіяно, в чому полягала вина
працівника, дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позову. А також, вирішуючи питання про
дотримання строку, визначеного ст. 233
КЗпП України, встановивши час, коли
позивачу стало відомо про наявність
шкоди, заподіяної працівником, дійшов
обґрунтованого висновку про
поважність причин його пропуску.

Неправильне посилання апеляційного
суду на норми ст. ст. 22, 1166 ЦК України та
норми цивільного законодавства про
позовну давність на правильність
рішення не впливають, оскільки суд
вирішив спір із застосуванням ст. ст.
130, 134, 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 348 ЦПК України, якщо
касаційну скаргу на судове рішення
було подано в установлені цим Кодексом
строки, але вона надійшла до суду
касаційної інстанції після закінчення
касаційного розгляду справи або коли
строки на подання касаційної скарги у
зв'язку з пропущенням їх з поважних
причин було поновлено або продовжено і
особа, яка подала касаційну скаргу, не
була присутня під час розгляду справи,
суд касаційної інстанції розглядає
таку скаргу за правилами,
встановленими цією главою.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку, що під час
розгляду справи судом допущені
порушення норм матеріального або
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення, касаційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення
апеляційного суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345, ч. 2 ст. 348 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 25 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук