АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г.,
Саліхова В.В.

при секретарі: Шалапуді Н.П.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 27 червня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 27.06.2014 року у задоволенні
даного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі поданій
позивачами ставиться питання про
скасування оскаржуваного рішення суду
та ухвалення нового про задоволення
позову у повному обсязі. Апелянти
зазначають, що судом неповно з'ясовано
обставин, що мають значення для справи;
висновки суду першої інстанції не
відповідають дійсним обставинам
справи; обставин, які суд вважав
встановленими є недоведеними; судом
порушено норми матеріального та
процесуального права. Апелянти
вказують на те, що оскаржуване рішення
ухвалене усупереч міжнародним
зобов'язанням України, зокрема Першого
Протоколу до Конвенції ООН про захист
прав людини та основоположних свобод,
які гарантують захист прав власності.
Вважають, що існування судового
рішення щодо стягнення частини боргу з
одного з відповідачів - ОСОБА_3 на
користь апелянта не повинно прийматися
до уваги, оскільки вказане рішення не
виконано, а решта суми позики так і
залишається неповернутою.Звертають
увагу на те, що оригінали боргових
розписок знаходяться у них до цього
часу, що свідчить про невиконання умов
договору позики. Щодо другої
відповідачки ОСОБА_4, апелянти
зазначають, що вона протягом тривалого
часу визнавала наявність у неї
грошових зобов'язань за наданою
розпискою та вчиняла фактичні дії, що
свідчать про визнання нею боргових
зобов'язань перед позивачами.
Відповідачами не доведено у суді
належними та допустимими доказами
виконання ними у повномуобсязі їх
боргових грошових зобов'язань перед
позивачами.

В судове засідання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
з'явилися, повідомлені належним чином,
про що свідчать зворотні поштові
повідомлення долучені до справи.

Відповідачі подали письмові
заперечення, вважають апеляційну
скаргу безпідставною, а рішення суду
першої інстанції законним і
обґрунтованим і просять залишити його
без змін.

Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за їх відсутності.

Представник відповідачів в судовому
засіданні підтримав зазначені
письмові заперечення своїх
довірителів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися у судове
засідання, розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого
рішення в цій частині, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як убачається із матеріалів справи,
19.02.2007 року між позивачами та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
квартири. Згідно з п. 1 даного договору
продавці продали, а покупець купила
квартиру за АДРЕСА_1. Пунктом 4 договору
визначено, що продаж здійснено за 631 250
гривень 00 копійок, що на день
підписання становить 125 000 доларів США.
У цей же день ОСОБА_3 була написана
розписка на ім'я позивачів, якою вона
зобов'язалась терміном до 21.02.2007 року
розрахуватись з ними за придбану нею
квартиру, згідно договору
купівлі-продажу квартири від 19 лютого
2007 року за реєстровим номером 102. Сума
боргу за розпискою склала 606 000 гривень,
що на день укладання договору
купівлі-продажу квартири становило 120
000 доларів США.

Протягом 2007-2009 років ОСОБА_3 з
загальної суми боргу в 120 000 доларів США
сплатила 86 700 доларів США.

Протягом 2009-2010 років ОСОБА_3 було
повернуто ще 37 540 гривень, що
еквівалентно 4 760 доларів США.

Позивачами визначена загальна сума
боргу ОСОБА_3 по договору станом на
03.09.2010 року - 12 540 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 березня 2013 року, у позові
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за новацією боргу у
загальному розмірі 245 805,25 грн. було
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
28 листопада 2013 року рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22 березня 2013 року в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
заборгованості було скасовано та,
ухвалено в цій частині нове рішення
яким позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за новацією
боргу було задоволено частково та
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 89 281,81
гривень та 3% річних від простроченої
суми в розмірі 5158,76 гривень. В
задоволенні іншої частини заявлених
вимог було відмовлено.

Вказаним рішенням Апеляційного суду м
Києва було встановлено, що станом на
день ухвалення судового рішення,
остаточна заборгованість ОСОБА_3 перед
позивачами становить 11 170 доларів США,
що за офіційним курсом НБУ на день
ухвалення рішення дорівнювало 82 281,81
гривень, а три проценти річних від
простроченої суми відповідно
складають: 645,41 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ на день ухвалення
рішення становить 5158,76 гривень.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 28 листопада 2013 року з
відповідача ОСОБА_3 на користь
апелянтів вже стягнуто усю
заборгованість за договором від 19
лютого 2007 року, який є підставою позову
в даній справі.

Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Саме тому, факт наявності боргу ОСОБА_3
перед апелянтами, який виник на
підставі договору від 19 лютого 2007 року
у розмірі встановленому рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 28
листопада 2013 року є преюдиційним
фактом. Вказаний факт вважається
встановленим й додаткового доведення у
всіх справах, в яких беруть участь ті ж
самі сторони не потребує.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що повторне задоволення вимог про
стягнення боргу призведе до подвійного
стягнення, що є недопустимим з огляду
на приписи ст. 61 Конституції України та
норми цивільного законодавства.

У зв'язку з цим, твердження апелянтів
про те, що існування вищевказаного
судового рішення не повинно прийматися
до уваги, оскільки воно не виконано, є
безпідставними. Апелянти мають право
захисти власні інтереси в рамках
виконавчого провадження, а не шляхом
подання нового аналогічного позову.

Твердження апелянтів про те, що
наявність у їхньому розпорядженні
оригіналів боргових розписок є доказом
невиконання умов договору позики
сприймається колегією суддів критично.

Згідно ч. 1 ст. 545 Цивільного кодексу
України прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному обсязі.

Вказаний обов'язок кредитора щодо
повернення розписки пов'язується з
відповідною вимогою боржника, яка може
бути не заявленою.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 1049 Цивільного
кодексу України позика вважається
повернутою в момент передання
позикодавцеві речей, визначених
родовими ознаками, або зарахування
грошової суми, що позичалася, на його
банківський рахунок. Тобто у випадку
перерахування коштів боржником на
банківський рахунок кредитора,
належним доказом повернення боргу буде
відповідна банківська квитанція,
безвідносно до повернення чи
неповернення оригіналу розписки.

Щодо позовних вимог про стягнення
боргу з ОСОБА_4 колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про недоведеність належними
доказами укладання договору позики з
ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК Україниправочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір
позики є реальною, односторонньою,
оплатною або безоплатною угодою, на
підтвердження якої може бути надана
розписка позичальника, яка є доказом не
лише укладення договору, але й
посвідчує факт передання грошової суми
позичальнику.

У той самий час за змістом частин 1, 2
статті 207і частини другої статті 1047 ЦК
України дотримання письмової форми
договору позики має місце у тому разі,
якщо на підтвердження укладення
договору представлена розписка або
інший письмовий документ, підписаний
позичальником, з якого вбачається як
сам факт отримання позичальником
певної грошової суми в борг (тобто із
зобов'язанням її повернення), так і дати
її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики після
отримання коштів, підтверджуючи як
факт укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей, і
може не співпадати з датою складання
розписки, яка посвідчує цей факт, однак
у будь-якому разі складанню розписки
має передувати факт передачі коштів у
борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка
позикодавця надати позику в
майбутньому не має юридичного
значення, оскільки саме факт передання
коштів повинен бути підтверджений
розпискою позичальника (частина друга
статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов, тобто
повинні виявляти справжню правову
природу правовідносин сторін
незалежно від найменування документа
та залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Саме такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постановах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63 цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-79
цс 14.

Розписка написана ОСОБА_4 25 грудня 2008
року, яка стала підставою для заявлення
до неї позовних вимог, «видана ОСОБА_1».
Однак в тексті розписки ОСОБА_4
написала про те, що вона винна 16 тисяч
доларів свої доньці. Текст розписки не
дає підстав зробити висновок про те, що
між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_4 як
позичальником було укладено договір
позики. Текст розписки також не
свідчить про новацію вже існуючого
боргу за будь-яким іншим правочином.
Дана розписка також не може бути
доказом наявності боргу ОСОБА_4 перед
ОСОБА_1, оскільки у ній вказано, що
ОСОБА_4 винна гроші своїй доньці.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обов'язок по наданню доказів та
доведення перед судом їх
переконливості лежить на особах, які
беруть участь в розгляді справи (ст. 10
ЦПК України).

Оскільки, гроші в сумі 16 000 доларів США
фактично ОСОБА_4 за розпискою від 25.12.2008
року не отримувала, тому очевидно, що ця
розписка не може свідчити про факт
укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
договору позики, і не може бути
підставою для покладення на ОСОБА_4
зобов'язання по поверненню позики, яку
вона не отримувала.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно визначив правову
природу розписки ОСОБА_4 від 25 грудня 2008
року, незалежно від її найменування і
адресата, і не прийняв її в якості
належного доказу існування боргу
ОСОБА_4 перед ОСОБА_1

Не заслуговують на увагу посилання
апелянтів на конклюдентні дії ОСОБА_4,
зокрема на факт сплати останньою 1200
доларів США на користь ОСОБА_1 Платіжне
доручення на переказ зазначеної суми
не містить призначення платежу, яке б
дало змогу ідентифікувати сплату
вказаних коштів на погашення боргу за
договором позики або за будь-яким іншим
правочином.

Щодо відшкодування апелянтам
моральної шкоди, слід зазначити, що
згідно п. 5 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. Обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її
заподіянні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність підстав для відшкодування
моральної шкоди за встановлених
обставин.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення, яке
не може бути скасоване або змінене з
підстав наведених в апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 2604/190/2012

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11953
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.