Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 08 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що 13 серпня 2008 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, відповідно
до якого остання отримала у кредит у
сумі 9 064 доларів США, строком
повернення до 12 серпня 2013 року. У
зв'язку з невиконанням відповідачем
належним чином взятих за кредитним
договором зобов'язань утворилася
заборгованість, яка станом на 21 березня
2013 року становить 11 651,
08 доларів США та яку позивач просив
стягнути з відповідача.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 березня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 93 092 грн 15
коп. кредитної заборгованості, 930 грн 92
коп. судового збору, а всього - 94 023 грн 07
коп.

Додатковим рішенням
Красногвардійського районного суду
м. Дніпропетровська від 04
червня 2014 року рішення суду доповнено
зазначенням складових, з яких
складається сума заборгованості за
кредитним договором, яка стягнута за
рішенням суду. Зокрема, зазначено, що
станом на 21 березня 2013 року
заборгованість за кредитним договором
від 13 серпня 2008 року № DNС0А1
становить 11 651 доларів США, з яких: 4 629,93
доларів США - заборгованість за
кредитом; 1 419,71 доларів США -
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 1 522,64 доларів
США - заборгованість за комісією; 3 494,19
доларів США - пеня; 31,29
доларів США - штраф (фіксована частина);
553,32 доларів США - штраф (процентна
складова).

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 липня
2014 року рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 березня 2014 року та додаткове рішення
від 04 червня 2014 року у частині
стягнення з відповідача на користь
позивача пені за порушення умов
кредитного договору у сумі 3 494,19
доларів США, штрафу (фіксована частина)
у сумі 31,29 доларів США, штрафу
(процентна складова) у сумі 553,32 доларів
США скасовано, в задоволенні
зазначених позовних вимог відмовлено.
В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення та
додаткове рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Статтею 335 ЦПК України установлено, що
під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Касаційний суд перевіряє законність
судових рішень лише в межах позовних
вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Суд не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення судів першої й
апеляційної інстанцій зазначеним
нормам процесуального права не
відповідають.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції виходив із того, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконало та надало
відповідачу кредитні кошти, однак
відповідач порушив умови кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на
21 березня 2013 року утворилась
заборгованість на загальну суму
11 651,08 доларів США, що
еквівалентно 93 092 грн 15 коп., з яких:
4 629,93 доларів США -
заборгованість за кредитом; 1 491,71
доларів США - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 1
522,64 доларів США - заборгованість із
комісії за користування кредитом; 3 494,19
доларів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором;
31,29 доларів США - штраф
(фіксована частина); 553,32 доларів США -
штраф (процентна складова).

Встановивши вказані обставини, суд на
підставі положень ст.
ст. 526, 610, 629, 1054 ЦК України дійшов
висновку про стягнення з відповідача
на користь позивача заборгованості за
кредитним договором від 13 серпня 2008
року № DNС0А1 на підставі наданого
позивачем розрахунку заборгованості.

Апеляційний суд не погодився з
висновками суду першої інстанції у
частині вирішення позовних вимог ПАТ
КБ «ПриватБанк» про стягнення зі
ОСОБА_3 за порушення зобов'язання за
валютним кредитом пені і штрафу в
доларах США, вважаючи вказані позовні
вимоги такими, що не відповідають
вимогам закону та не підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційний суд виходив з
того, що результат системного аналізу
ст. 99 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 192,
ч. 2 ст. 198, ч. ч. 1, 2 ст. 524, ч. ч. 2,
3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні», положення Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» дає підстави
стверджувати, що стягнення в іноземній
валюті пені та штрафних санкцій, які є
фінансовими санкціями за порушення
умов договору, не передбачено чинним
законодавством.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня. Іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 533 ЦК України установлено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Оскільки виконання договірних
зобов'язань в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству, то
наряду зі стягненням заборгованості в
іноземній валюті суд має право
стягнути й проценти за користування
кредитом в іноземній валюті, оскільки
такий процент не є фінансовою санкцією.
Отже, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК
України, Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання та валютного контролю»
можуть бути застосовані тільки при
вирішенні питання про стягнення
основної заборгованості за кредитом та
стягнення відсотків за користування
валютним кредитом та не підлягають
застосуванню при вирішенні питання про
стягнення пені.

Однак така обставина, як стягнення
судом першої інстанції пені в
іноземній валюті не може бути
підставою для відмови в задоволенні
цих позовних вимог, оскільки саме суд
визначає, яка правова норма підлягає
застосуванню до встановлених обставин
(п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК), тому посилання
позивача у позовній заяві на норму
права, яка не підлягає застосуванню,
саме по собі не є підставою для відмови
в задоволенні заявлених вимог.

Такий висновок апеляційного суду не
може бути підставою для позбавлення
позивача права на захист порушених
прав, свобод та інтересів як складової
частини права на справедливий суд,
передбаченого ст. 6 Європейської
конвенції прав людини.

Вищевикладене залишилося поза увагою й
суду першої інстанції, який на
порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України не надав належної оцінки як
доказу, наданому позивачем на
обґрунтування свого позову, розрахунку
заборгованості, у якому пеня
нарахована в доларах США, та на
порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
сприяв всебічному та повному
з'ясуванню обставин справи, не
попередив про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій,
зокрема не запропонував позивачеві
надати новий розрахунок кредитної
заборгованості із розрахунком пені в
гривні.

Крім того, слід звернути увагу суду, що
за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
період, за який нараховується пеня за
прострочення виконання зобов'язання,
не може перевищувати одного року.
Виходячи з правової природи пені, яка
нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до
ст. 253 ЦК України обчислюється по
кожному дню, за який нараховується
пеня, окремо, починаючи з дня, коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій в достатньому обсязі не
визначилися з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у зв'язку з чим порушили
норми процесуального права, що
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі рішення в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення пені і штрафних санкцій -
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. ч.
2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 березня
2014 року, додаткове рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 червня 2014 року,
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 липня
2014 року в частині вирішення позовних
вимог про стягнення пені і штрафних
санкцій скасувати, справу в цій частині
позовних вимог передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак