Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,Журавель
В.І., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_8 на заочне
рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 20 березня 2014
року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 22 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 22 лютого
2008 року між ним та ОСОБА_7 було укладено
договір про надання споживчого
кредиту, відповідно до якого остання
отримала кредит у розмірі 36 тис. дол.
США строком до 22 лютого 2017 року.

Цього ж дня, з метою забезпечення
виконання позичальником своїх
зобов'язань за вказаним договором, між
позивачем та ОСОБА_8 було укладено
договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником зобов'язань за кредитним
договором у неї станом на 18 вересня 2013
року утворилась заборгованість у
розмірі 50 584,19 дол. США, що за офіційним
курсом НБУ становить 404 319,42 грн, яку
позивач просить стягнути солідарно з
відповідачів.

Заочним рішенням Полтавського
районного суду Полтавської області
від 20 березня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 22 липня 2014
року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення в
частині задоволення позовних вимог
банку про стягнення з нього солідарно з
ОСОБА_7 грошових сум скасувати і
ухвалити у цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні вказаних вимог.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не
обмежений доводами касаційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
виявлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із
доведеності і обґрунтованості
позовних вимог.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна з огляду а
наступне.

За вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказаних вимог суди у повній мірі не
виконали.

Судами встановлено, що 22 лютого 2008 року
між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_7 було укладено договір про
надання споживчого кредиту, відповідно
до якого банк зобов'язався надати
кредит у розмірі 36 тис. дол. США з
терміном користування кредитними
коштами до 22 лютого 2017 року, а
позичальник прийняв на себе
зобов'язання сплачувати проценти за
користування кредитом у розмірі 14 %
річних та здійснювати повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно до графіка.

Цього ж дня, з метою забезпечення
виконання позичальником своїх
зобов'язань за вказаним договором, між
позивачем та ОСОБА_8 було укладено
договір поруки, згідно з яким
поручитель і боржник несуть солідарну
відповідальність перед банком за
виконання боргових зобов'язань у
повному обсязі.

Кошти за кредитним договором були
отримані позичальником, що
підтверджується меморіальним ордером
від 22 лютого 2008 року.

03 квітня 2009 року з метою зменшення
фінансового навантаження на
позичальника в умовах кризових явищ в
економіці України за його заявою були
внесені зміни до умов погашення
кредиту (проведено реструктуризацію),
про що було укладено та підписано
сторонами додаткову угоду № 1 до
кредитного договору від 22 лютого 2008
року (а.с. 18, Т.1). Відповідно до цієї
угоди позичальнику, за його згодою,
тимчасово на строк з 03 квітня 2009 року по
02 квітня 2010 року було встановлено
процентну ставку за користування
кредитом у розмірі 11,00 % річних та
врегульовано заборгованість, строк
сплати якої настав.

Поручитель надав свою згоду на
укладення вказаної додаткової угоди до
кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником зобов'язань за кредитним
договором станом на 18 вересня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 50
584,19 дол. США, що за офіційним курсом НБУ
становить 404 319,42 грн, з яких: 3765,74 дол.
США - прострочена заборгованість за
кредитом; 5908,10 дол. США - прострочена
заборгованість за процентами; 17458,15 дол.
США - пеня за порушення строків
повернення кредитних коштів та сплати
процентів; 23 452,20 дол. США - поточна
заборгованість за кредитом, яка
підлягає достроковому стягненню.

Позивач звертався до відповідачів з
вимогами про виконання зобов'язань за
кредитним договором, однак відповідачі
заперечували проти наявності у них
простроченої заборгованості та
звертались із заявами за роз'ясненнями
до кредитора з питань розбіжності у
розрахунках (а. с. 121, 123, 125, 126, Т.1). Із
відповіді кредитора у
листі-повідомленні від 27 липня 2009 року
№ 22-6/21/1196 (а.с. 130-131, Т.1) вбачається, що
кредитор без повідомлення боржника та
поручителя в односторонньому порядку
змінив умови додаткової угоди № 1 до
кредитного договору та збільшив розмір
ануітентних платежів з 328,98 до 528,33
доларів США. При цьому в листі
пропонується подальша сплата
заборгованості в ще більшому розмірі, а
саме 588,00 доларів США, або нові умови
реструктуризації.

Суди не дали оцінку обставині щодо
припинення кредитором в
односторонньому порядку дії укладеної
сторонами додаткової угоди № 1 до
кредитного договору, не перевірили
законність вищевказаних дій банку, їх
вплив на виникнення простроченої
заборгованості у позичальника та
наявність, за таких обставин, підстав
для з звернення з вимогами про
дострокове погашення кредитних
зобов'язань.

Також місцевий суд, з яким погодився й
апеляційний суд, при вирішенні питання
розподілу судових витрат дійшов
помилкового висновку про стягнення
судового збору з ОСОБА_8 з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України
«Про судовий збір» від сплати судового
збору звільняються інваліди I та II груп,
законні представники дітей-інвалідів
і недієздатних інвалідів I та II груп.

З урахуванням системного аналізу цієї
норми Закону та норми ст. 88 ЦПК України,
зазначене слід розуміти так, що особи,
які звільнені від сплати судового
збору при поданні окремих позовів, та
певні категорії осіб незалежно від
категорії позову звільняються не лише
від сплати судового збору за подання
позову, але й від участі у розподілі
судових витрат.

Отже, за результатами нового розгляду
справи суд при вирішенні питання
розподілу судових витрат повинен
врахувати, що ОСОБА_8 є інвалідом другої
групи безстроково, а п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір» таких осіб
звільнено від сплати судового збору.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_8
не знайшли свого підтвердження.

Так, доводи скаржника про
безпідставність солідарного стягнення
з нього та позичальника
заборгованості, з огляду на те, що він є
майновим поручителем, не підтвердженні
наявними в матеріалах справи доказами.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження укладення між позивачем
та ОСОБА_8 іпотечного договору,
натомість 22 лютого 2008 року між
ними було укладено договір поруки, за
умовами якого ОСОБА_8 і ОСОБА_7
несуть солідарну відповідальність
перед банком за виконання боргових
зобов'язань у повному обсязі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржувані
судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 20 березня 2014
року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 22 липня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. ГвоздикСудді:
Є.П. Євграфова В.І. Журавель Ю.Г.
Іваненко Т.О. Писана