АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
інстанції - Лазаренко В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Іванченка М.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Солом`янського районного суду м. Києва
від 23 жовтня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від свого
імені та від імені неповнолітніх дітей
ОСОБА_18 , ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє від
свого імені та від імені малолітньої
ОСОБА_6 про визнання осіб такими , що
втратили право користування жилим
приміщенням, та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа
: Служба у справах дітей Солом`янської
районної в м. Києві державної
адміністрації про вселення, визнання
права користування жилим приміщенням, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення сторін, представника
позивача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулися до суду з позовом до
відповідачів про визнання їх та їх
дітей такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
оскільки вони більше шести місяців без
поважних причин не користувались
спірною жилою площею.

Відповідачі звернулись до суду з
зустрічними вимогами про їх вселення з
посиланням на те, що в спірній квартирі
тривалий час проживають квартиранти,
вони ключів не мали, що перешкоджало їм
користуватись спірною кімнатою, а на
даний час вони бажають поновити свої
права на житло та вселитись до спірної
квартири.

Рішенням Солом`янського районного суду
м. Києва від 23 жовтня 2014 року відмовлено
в задоволенні основного позову.
Зустрічні вимоги задоволено частково.
Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до кімнати № 1
комунальної квартири АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просив про його скасування з
ухваленням нового рішення про
задоволення основного позову та
відмову в задоволені зустрічного
позову.

В скарзі вказував на порушення судом
норм ст.ст. 212, 213, 215 ЦПК України,
недоведеність тих обставин які суд
вважав встановленими..

Суд не врахував, що спірна квартира
належала по ордеру діду позивача,в
подальшому були розділені особові
рахунки позивачу виділено кімнату 15
кв.м., а його матері дві кімнати площею
29, 9 кв.м.

На свою житлову площу позивач в 1990 році
зареєстрував свою доньку, яка фактично
в спірній квартирі ніколи не проживала.
Суд дійшов помилкового висновку, що
дочка намагалась вселитись до квартири
в 2001 році, так як остання пояснювала, що
вона добровільно залишила спірну
квартиру і стала проживати у свого
чоловіка.

Позивачі за зустрічним позовом не
надали суду докази, що вони звертались
до компетентних органів з приводу
наявних перешкод в користування
спірною кімнатою. Також недоведеною є
обставина передачі позивачем в оренду
спірної кімнати. Суд також не врахував,
що ОСОБА_5 звертався до позивача з
проханням вселитись до кімнати після
подачі позивачем позову, а не до
виникнення даного спору.

Суд не врахував, що відповідач ОСОБА_3
зі своїми дітьми проживає в квартирі
чоловіка, яка належить йому на праві
власності. Відповідач ОСОБА_5 також
проживає зі своєю дочкою та дружиною, а
малолітня ОСОБА_6 взагалі була
зареєстрована на спірну житлову площу
в травні 2014 року.

Суд задовольняючи позов про вселення
не врахував, що діти ОСОБА_3 навчаються
в школі, яка наближена до їх фактичного
місця проживання, а тому їх вселення до
спірної квартири порушуватиме їх
права. Судом також не був врахований
стан здоров`я позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач та його представник доводи
скарги підтримали.

Відповідачі заперечували проти
доводів скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ним зберігається - жиле
приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» судам
роз'яснено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст. 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що трикімнатна
квартира АДРЕСА_1 була надана на
підставі ордеру № 150915 від 29.11.1962 року
діду позивача - ОСОБА_7 на сім'ю з шести
осіб: діда позивача - ОСОБА_7, його
дружину - ОСОБА_8, батька позивача -
ОСОБА_19, мати позивача - ОСОБА_9,
позивача -ОСОБА_2 та його брата - ОСОБА_11
(а.с. 8).

Згідно виписки з рішення № 428
виконавчого комітету Жовтневої
районної ради народних депутатів від
14.10.1991 року - спільний особовий рахунок
на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1
розділено на два окремі. Відкриті
особові рахунки: на кімнату площею 15,1
кв.м на ім'я ОСОБА_2; на дві кімнати
площею 29,9 кв.м на ім'я ОСОБА_9 на сім'ю з
двох осіб: вона та син ОСОБА_11.
Зазначена житлова площа не
приватизована (а.с. 10).

Згідно довідки форми № 3 на даний час в
кімнаті на житловій площі 15,1 кв.м в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
позивач - ОСОБА_2, відповідач - ОСОБА_5 та
його малолітня дочка - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка - ОСОБА_3 та
її малолітні діти - ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 50).

З акту від 08.04.2014 року складеного
мешканцями комунальної квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_12 та ОСОБА_13, підписи яких
засвідчила майстер тех. дільниці
ОСОБА_14, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5
більше 12 років в спірній кімнаті не
проживають.

Допитані в судовому засіданні в якості
свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили
зазначені обставини про непроживання
відповідачів в спірній квартирі більше
12 років.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не
оспорювали той факт, що вони дійсно
тривалий час не проживають в спірній
квартирі.

Разом з цим, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 пояснили
суду, що на час проживання в спірній
кімнаті між позивачем та відповідачем
ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки,
які змусили її разом з чоловіком та
дворічним сином покинути спірну
кімнату та проживати в інших місцях, що
стало причиною розірвання першого
шлюбу відповідачки ОСОБА_3.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_15 в 2001
році відповідачка намагалася
заселитися разом з чоловіком та сином
від першого шлюбу до спірної квартири,
але всі спроби були марними. ОСОБА_2 на
вхідних дверях квартири та кімнати №1
цієї квартири установив інші замки.

Дані обставини позивачем не
спростовані.

Як вже встановлено вище відповідачі та
їх малолітні діти зареєстровані в
спірній кімнаті.

Іншого власного житла відповідачі не
мають, що позивачем не заперечується.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
також в спірній житловій кімнаті не
проживає понад 12 років. Спірну кімнату
займають сторонні люди, не
зареєстровані за спірною адресою.

Так, допитані в судовому засіданні
свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 показали суду,
що в спірній кімнаті останні чотири
роки проживає племінниця дружини
ОСОБА_2 зі своєю сім'єю.

Свідок ОСОБА_13 також показав суду, що до
племінниці дружини ОСОБА_2 в спірній
кімнаті проживали інші люди, які
винаймали це житло. Сам позивач ОСОБА_2
в спірній кімнаті тривалий час не
проживає.

Судом також встановлено, що
відповідачі намагалися вселитися в
спірну квартиру.

Так, допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_16 - друг ОСОБА_5,
показав суду, що весною 2014 року він
разом з ОСОБА_5 приходили до ОСОБА_2.
ОСОБА_5 хотів вселитися в спірну
кімнату зі своєю родиною і пропонував
ОСОБА_2,що він буде платити не тільки
комунальні послуги, а ще й орендну
плату як орендар, на що ОСОБА_2 відмовив
ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_17 показала суду, що в
спірній квартирі більше 12 років
проживають квартиранти. ОСОБА_2 в
спірній кімнаті не проживає. Свідок
показала, що саме через те, що в спірній
кімнаті проживають квартиранти,
відповідачі не могли проживати в
спірній кімнаті.

Таким чином, судом встановлено, що в
спірній кімнаті останні 12 років
проживають сторонні особи, які не мають
реєстрації місця проживання за спірною
адресою і не мають жодного відношення
до спірного житла.

Позивач та відповідачі за спірною
адресою не проживають більше 12 років.

Разом з цим, відповідач ОСОБА_5,
створивши власну сім'ю і не маючи
іншого житла крім спірної кімнати,
намагався вирішити з позивачем питання
про його вселення в спірне житло, проте
отримав відмову.

З показань свідка ОСОБА_16 вбачається,
що між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 існує
конфліктні відносини з приводу
користування спірною кімнатою.

До того ж, судом встановлено, що в
спірній квартирі зареєстровані троє
малолітніх дітей: ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
копіями свідоцтв про їх народження та
довідкою форми № 3 (а.с. а.с. 50, 51, 52).

Відповідно до ст. З Конвенції про права
дитини, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відмовляючи в задоволені основного
позову суд першої інстанції правильно
виходив з того, що не проживання у
спірній квартирі відповідачів
пов'язане з поважною причиною, зміна
замків проведена позивачем, заселення
позивачем до спірної квартири
квартирантів.

Доводи апеляційної скарги про не
подання доказів, які б свідчили про те,
що відповідачі звертались до
компетентних органів на протязі 12
років з метою захисту їх прав, колегія
не приймає, так як позивач ОСОБА_2
визнав в апеляційному суді, що він
визнавав права відповідачів на житло
до 2013 року, а з даним позовом звернувся
після того, як відповідач ОСОБА_5
звернувся до нього з проханням
звільнити кімнату , щоб він міг
проживати в ній зі своєю родиною.

Вказані обставини підтверджуються
також показами свідка ОСОБА_16 та
змістом судових дебатів, відповідно до
яких представник позивача зазначила,
що відповідачі здійснили спробу
вселитись на спірну житлову площу в
грудні 2013 року (а.с. 109 останній абзац),
тобто до звернення ОСОБА_2 зі своїм
позовом.

Доводи скарги про не доведеність факту
передачі спірної кімнати в оренду є
безпідставні, так як вищеперераховані
свідки показували, що сторони в спірній
кімнаті не проживали, а кімнатою
користувались сторонні особи, які не
мають права на проживання в ній.

Доводи про порушення прав
неповнолітніх дітей, в разі їх вселення
до спірної кімнати, колегія не приймає,
тому, що судом не ухвалювалось рішення
про вселення неповнолітніх дітей до
спірної квартири.

Відмовивши в позові про позбавлення
неповнолітніх права на житло, суд не
порушив вимог Закону та їх права.

Посилання в скарзі на тяжкий стан
здоров`я позивача правового значення
не мають, так як Законодавством України
не передбачено обмеження права на
користування житлом одних громадян,
внаслідок наявності тяжких
захворювань у інших громадян, які мають
рівні з ними права.

Так як апеляційному суду не були надані
докази на спростування доводів
відповідачів про поважність причин їх
не проживання в спірній квартири, а
саме проживання в ній сторонніх осіб,
відсутність ключів, розмір спірної
житлової площі, в якій не можуть
одночасно проживати заселені сторонні
особи та відповідачі зі своїми
родинами, відмова відповідачу ОСОБА_5 в
грудні 2013 року заселитись до спірної
квартири, колегія приходить до
висновку, що відсутні передбачені ст.
71, 72 ЖК України підстави для визнання
осіб такими що втратили право
користування житлом.

Доводи скарги про те, що відповідачі та
їх діти мають інше житло окрім спірної
кімнати є недоведеними, та не мають
правового значення з огляду на
встановлення поважних причин їх не
проживання на спірній житлові площі.

Інші доводи викладені в апеляційній
скарзі на правильність постановленого
рішення не впливають.

Рішення постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому підстав для задоволення
апеляційної скарги та його скасування
немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду
м. Києва від 23 жовтня 2014

року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її постановлення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: