Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні квартирою шляхом
вселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 23 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 та просив
зобов'язати останнього не чинити йому
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, вселити його у зазначену
квартиру.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 24 травня 2006 року ним на
підставі договору дарування було
подаровано відповідачу належну йому на
праві власності Ѕ частини спірної
квартири. У даній квартирі
зареєстровано двоє осіб, він та
відповідач, однак останній чинить йому
перешкоди у користуванні квартирою.
Крім того, звертає увагу, що на даний
час вимушений проживати у квартирі
своєї колишньої дружини, шлюб з якою
розірвано ще у 2011 році, оскільки іншого
житла у нього немає, а вирішити житлове
питання з відповідачем у добровільному
порядку є неможливим.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та
просив визнати останнього таким, що
втратив право користування спірним
житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що відповідач, який є його
батьком, вже понад 20 років не проживає у
спірній квартирі, не здійснює оплату
комунальних послуг, а тому як член сім'ї
власника житла втратив право на
користування цим житлом у зв'язку з тим,
що був відсутній без поважних причин
понад один рік, угод про порядок
користування квартирою з ним не
укладалося.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 23 квітня 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 24 червня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
народження, таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, -
квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 23 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 24 червня 2014
року, ухвалити нове рішення, яким його
позов задовольнити, а у задоволенні
зустрічного позову відмовити,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_4 Відповідно до довідки ЛКП
«Дністер» від 30 травня 2013 року у
квартирі зареєстровано двоє осіб:
ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог за первинним позовом та
задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що рішенням суду, яке набрало законної
сили встановлено, що ОСОБА_3 з 1992 року
перебуває у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_6 та з часу одруження проживає у
належній їй квартирі, а тому втратив
право на користування спірною
квартирою.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України « Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у
справах про визнання наймача або
членів його сім'ї таким, що втратив
право користування жилим приміщення,
необхідно з'ясувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Разом з тим суди, вирішуючи спір, не
з'ясували всіх обставин, що мають
істотне значення для правильного
вирішення справи, не взяли до уваги та
не надали належної оцінки тому, що
спірна квартира була надана саме
позивачу за первинним позовом за
місцем роботи останнього, а він, у свою
чергу, подарував її своєму синові
(позивачу за зустрічним позовом), а
також тому, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
розірвано 16 грудня 2011 року, іншого
житла у позивача немає, останній є
людиною похилого віку та пенсіонером.

Крім того, суди не надали оцінки
поясненням та доводам позивача ОСОБА_3
щодо того, що він не мав доступу до
спірного житла, у зв'язку з чим і
звертався до суду із позовом до
відповідача про визнання договору
дарування Ѕ частини спірної квартири
недійсним.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджає про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

При цьому суди дорустили однобічність
у розгляді справи та не надали оцінки
доказам, наданим позивачем за
первинним позовом.

Враховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 23 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 24 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

В.І. Амелін

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська