У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Євтушенко О.І., Маляренка
А.В.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_6, яка
діє від свого імені та в інтересах сина
ОСОБА_7, треті особи: Управління
державної міграційної служби в
Запорізькій області, Служба
(управління) у справах дітей
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення; за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк»
про визнання недійсним іпотечного
договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду
Запорізької області від 05 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» (далі −? ПАТ «Державний
ощадний банк України») звернулося до
суду з позовом, у якому зазначало, що 17
квітня 2008 року між ним та ОСОБА_6
укладений договір відновлювальної
кредитної лінії № 2851 у розмірі 280 тис.
грн строком до 17 квітня 2013 року зі
сплатою 17 % річних. На
забезпечення виконання кредитного
договору ОСОБА_6 передала в іпотеку
банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Внаслідок невиконання відповідачем
своїх зобов'язань за кредитним
договором утворилася заборгованість,
що станом на 01 грудня 2013 року склала 429
407 грн 14 коп.

На рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором банк просив
звернути стягнення на предмет іпотеки,
виселити та зняти з реєстрації
мешканців квартири.

У березні ОСОБА_6 звернулася до суду із
зустрічним позовом, у якому зазначала,
що договір іпотеки укладений без
попередньої згоди органу опіки і
піклування, чим порушені житлові права
її неповнолітнього сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований і
постійно проживає у спірній квартирі.
Просила визнати недійсним договір
іпотеки від 17 квітня 2008 року.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року у
задоволенні позову ПАТ «Державний
ощадний банк України» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.
Визнанонедійсним договір іпотеки,
укладений 17 квітня 2008 року між ОСОБА_6
та ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії Запорізьке
обласне управління AT «Ощаданк», що
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 за реєстровим №
5849.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 05 червня

2014 року рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 24
квітня 2014 року скасовано, позов ПАТ
«Державний ощадний банк України»
задоволено. Звернуто стягнення на
предмет іпотеки - двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 51,2
кв. м, житловою площею 29,5 кв. м, що
належить ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року,
зареєстрованого Запорізькою Товарною
біржею «Торг-Інвест», реєстраційний №
Н-1260, на рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 17 квітня 2008 року № 2851, укладеним між
ПАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_6, що станом на 01 грудня 2013 року
склала 492 407 грн 14 коп., із якої:
заборгованість за кредитом −? 279 999 грн,
за відсотками - 109 741 грн 46 коп., пеня −? 70
379 грн 60 коп., 3 % річних від простроченої
суми заборгованості - 25 571 грн 84 коп.,
інфляційні витрати - 6715 грн 24 коп.,
шляхом продажу з прилюдних торгів за
початковою ціною, встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності - незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Виселено ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з квартири
АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного
обліку в Управлінні державної
міграційної служби Запорізької
області. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи позов банку та
відмовляючи у зустрічному позові
ОСОБА_6, апеляційний суд керувався тим,
що допустимих доказів на підтвердження
того, що на момент укладання договору
іпотеки у заставній квартирі постійно
проживав і був зареєстрований
неповнолітній син ОСОБА_6 не надано.

Із такими висновками апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Встановлено, що 17 квітня 2008 року між ПАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_6 укладений договір
відновлювальної кредитної лінії № 2851 у
розмірі 280 тис. грн строком до 17 квітня
2013 року зі сплатою 17 % річних (а.с. 15−?19).

На забезпечення виконання умов
кредитного договору 17 квітня 2008 року
між ПАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_6 укладено
договір іпотеки, згідно з умовами якого
остання передала в іпотеку банку
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року
(а.с. 24−?30).

Згідно з наданим банком розрахунком
заборгованість ОСОБА_6 за кредитним
договором від 17 квітня 2008 року станом
на 01 грудня 2013 року склала 429 407
грн 14 коп. (а.с. 35−?42).

ОСОБА_6 має сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
якому на момент укладання іпотечного
договору виповнилося десять років. Про
те, що ОСОБА_6 має малолітню дитину, вона
вказувала у кредитній заяві від 02
квітня 2008 року у графі «склад сім'ї»
(а.с. 12).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи у
віці від десяти до чотирнадцяти років є
місце проживання її батьків
(усиновителів) або одного з них, з ким
вона проживає.

Згідно з копією паспорта ОСОБА_6 з 08
грудня 1995 року зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9). Доказів зняття
з реєстрації за вказаною адресою
матеріали справи не містять.

Таким чином, станом на день укладення
договору іпотеки син ОСОБА_6 мав право
проживання у вказаній квартирі за
місцем проживання своєї матері.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Положення ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей», яке
вимагає попередньої згоди органу опіки
і піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування яким мають діти,
чинне з 01 січня 2006 року і на договори,
укладені до цієї дати, не поширюються
(стаття 58 Конституції України), що
свідчить про недотримання сторонами на
час укладення договору іпотеки від 17
квітня 2008 року вимог законодавства
щодо надання згоди у встановленому
законом порядку органом опіки та
піклування на передачу в іпотеку
квартири, право користування якою мала
малолітня дитина.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, встановлених
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки на момент укладання договору
іпотеки попередня згода органів опіки
та піклування не надавалася, суд першої
інстанції правильно вирішив про
наявність підстав для визнання
договору недійсним.

Апеляційний суд на вказані вимоги
закону уваги не звернув, неправильно
застосував норми матеріального права
та порушив норми процесуального права,
безпідставно скасував законне та
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, тому в силу вимог ч. 3 ст. 335
ЦПК України рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 336, 339, 343, 344, 345, 347,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 05 червня 2014 року
скасувати, рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 24
квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко І.М. Завгородня А.В.
Маляренко