Справа № 504/828/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд
Одеської області у складі:

Головуючого судді -
Барвенка В.К.,

при секретарі
-Мельниковій В.М.,

за участі ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 9, смт.
Комінтернівське, цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_2, Державна нотаріальна контора
Комінтернівського району Одеської
області, Приватний нотаріус Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання заповіту частково
недійсним, визнання права спільної
сумісної власності подружжя на
частину житлового будинку,
встановлення факту належності
спадкодавцю частини житлового будинку,
визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2013 року звернулась до
суду із позовом, яким з урахуванням
уточнення просила суд визнати заповіт
частково недійсним, визнати право
спільної сумісної власності подружжя
на частину житлового будинку,
встановити факт належності
спадкодавцю частини житлового будинку,
визнати право власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 неодноразово
уточнювались, остання редакція від
04.06.2014 року (т.1 а.с. 216-220).

В судовому засідання за клопотанням
ОСОБА_1 залишено без розгляду частину
позовних вимог, і, до початку розгляду
справи по суті (ст. 173 ЦПК України),
позивач змінив (зменшив) правову
підставу частини позову, зокрема, в
частині підстави недійсності заповіту.

Такі дії позивача в повній мірі
відповідають положенню ч.2 ст. 31 ЦПК
України.

В останній редакції позову ОСОБА_1
просила суд визнати житловий будинок з
надвірними господарчими будівлями та
спорудами, який розташований на
земельній ділянці, площею 0,0866 га по
АДРЕСА_1, спільним майном подружжя -
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1; встановити юридичний факт
належності ОСОБА_5, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності однієї
другої частки житлового будинку з
надвірними господарчими будівлями та
спорудами, який розташований на
земельній ділянці, площею 0,0866 га по
АДРЕСА_1; визнати частково недійсним
заповіт, виданий ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3,
і посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_1 приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 217;
визнати за ОСОБА_1 право приватної
власності на одну другу частину
житлового будинку з господарчими
будівлями і спорудами АДРЕСА_1, який
складається з літ. «А», загальною
площею 81,1 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м.,
допоміжною площею 43,7 кв.м., літ. «Пд»-
підвалу під частиною будинку, літ. «Пд
(Г)» - підвалу, літ. «А1»- прибудови, літ.
«А2»- прибудови, літ. «Б»- сараю, літ. «В»-
сараю, літ. «Г»- гаражу, літ. «Д» -
комори, літ. «Е»- душу, літ. «Ж»-
вбиральні, літ. «З»- сараю, літ. «І»-
брукування, літ. «ІІ»- цистерни, № 1
-воріт, № 2- воріт, № 3- огорожі.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити за
наступних правових підстав:

08.09.1968 року було зареєстровано шлюбу
між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Від цього шлюбу народжені діти- ОСОБА_2,
ОСОБА_3

11.11.1981 року за договором купівлі-
продажу на ім'я ОСОБА_5 було придбано
спірний житловий будинок.

16.12.1994 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5
було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, і після його
смерті відкрилась спадщина, яку
прийняли ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

За життя, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 залишив
заповіт, яким заповів ОСОБА_3 належний
йому за життя житловий будинок та
земельну ділянку.

ОСОБА_1 вважає, що заповідач
розпорядився частиною житлового
будинку, який належав їй на праві
спільної сумісної власності, тому, на
думку позивача, заповіт на ім'я ОСОБА_3,
є частково недійсним.

ОСОБА_3 заперечувала проти позову,
послалась на те, що дійсно батьки до 1994
року перебували у шлюбі. За час шлюбу
батьком було придбано спірний житловий
будинок. З 1994 року батьки разом не
проживають. Після розірвання шлюбу
спору щодо поділу спірного житлового
будинку не виникало, і тому, як
стверджує ОСОБА_3, ОСОБА_1 пропустила
строк позовної давності, що, на її
думку, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_2 в судовому засіданні погодився
з позовними вимогами, проти їх
задоволення не заперечував.

Представник Державної нотаріальної
контори Комінтернівського району
Одеської області, та приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 подали
заяви про розгляд справи у свою
відсутність (т.1 а.с 145, 163).

Дослідивши матеріали справи,
вислухивши думки та правові
обгрунтування сторін, третьої особи,
суд встановив наступні правовідносини:

08.09.1968 року зареєстровано шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 61,62).

На підставі договору купівлі- продажу,
посвідченого 11.11.1981 року секретарем
виконкому Крижанівської сільської
ради Комінтернівського району
Одеської області, зареєстрованого в
реєстрі за № 104, за життя ОСОБА_5 належав
житловий будинок з господарчими
будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (т.1 а.с 56).

Згідно наявного технічного паспорту на
спірний житловий будинок,
виготовленого станом на 06.05.2014 року, рік
побудовий будинку та господарчих
будівель і споруд 1960-1985.

Згідно запису в погосподарській книзі
№ 9 Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області, особовий рахунок № НОМЕР_2,
сторінка № 54, за ОСОБА_5 зареєстрований
житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с 70).

Рішенням Комінтернівського районного
суду Одеської області від 13.10.1994 року №
2-540/1994 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5
розірвано.

За життя ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 склав
заповіт, що був посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, і
зареєстрований у реєстрі за № 217, яким
заповів спірний житловий будинок, та
належну йому земельну ділянку ОСОБА_3
(т.1 а.с.44 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що
встановлено судом зі змісту свідоцтва
про смерть серії НОМЕР_3, повторно
виданого 16.04.2010 року відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Комінтернівського районного
управління юстиції Одеської області,
а/з про смерть № 9 від 13.02.2010 року (т.1 а.с.
41).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина.

26 травня 2010 року Комінтернівською
районною державною нотаріальною
конторою Одеської області було
заведено спадкову справу № 172/2010 до
майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1
а.с 39-63).

Спадщину прийняли ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

ОСОБА_1 04.06.2010 року подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини, що залишилась
після смерті ОСОБА_5

Оскільки спірний житловий будинок було
придбано подружжям до 01 січня 2004 року,
суд застосовує до правовідносин
власності подружжя норми Кодексу про
шлюб та сім'ю України (далі - КпШС
України), а саме ст. ст. 22, 24 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 22 КпШС України
(втратив чинність з 01 січня 2004 року)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 23 КпШС України при
укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Отже, виникнення режиму спільної
сумісної власності подружжя на все
придбане за час шлюбу майно
презюмується, доки інший з подружжя не
доведе іншого.

У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Оскільки режим спільної сумісної
власності подружжя на спірний житловий
будинок не спростований відповідачем
належними та допустимими доказами, суд
вважає доведеними позовні вимоги в
частині визнання спірного житлового
будинку з господарчими будівлями і
спорудами спільним майно подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таку позицію висловлено у Постанові
Верховного Суду України від 11 червня 2012
року у справі № 6-66цс11.

Згідно зі ст. 256 ЦПК України у судовому
порядку можуть бути встановлені факти,
від яких залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Відповідно до п. 48 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
Державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
від 31.10.1075 року № 45/5 (що була чинною на
час набуття спадкодавцем права
власності на спірний житловий будинок),
право особистої власності громадян на
жилий будинок, серед іншого, може бути
підтверджено нотаріально посвідченим
договором купівлі- продажу.

Зі змісту п. 62 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженої наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5 (що була чинною на час набуття
спадкодавцем права власності на
спірний житловий будинок), вбачається,
що підтвердженням приналежності
будинку, який знаходиться в сільському
населеному пункті, можуть бути
відповідні довідки виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, які видавались в тому числі і
на підставі записів у погосподарських
книгах.

Аналіз змісту наведених положень
цього нормативно- правового акту
дозволяє суду дійти до висновку, що
виникнення права власності на житлові
будинки, споруди в сільській
місцевості, не залежало від державної
реєстрації цього права, тобто записи, в
тому числі і у погосподарських книгах,
визнавались законодавцем в якості
акту органів влади, що підтверджують
право власності на житлові будинки.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає можливим встановити факт
належності ОСОБА_5 за життя на праві
спільної сумісної власності половини
спірного житлового будинку з
господарчими будівлями і спорудами.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України,
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Разом із тим, в силу положення ст. 217 ЦК
України недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в
цілому, якщо можна припустити, що
правочин був би вчинений і без
включення до нього недійсної частини.

Суд дійшов до висновку, що оскільки
оспорюваним заповітом заповідач
розпорядився часткою спірного
житлового будинку з господарчими
будівлями та спорудами, яка йому не
належала за життя, то правочин (заповіт)
слід визнати частково недійсним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожна особа має
право в порядку, встановленому законом,
звернутися за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК
України).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права в разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За змістом наведених норм права
потреба в такому способі захисту права
власності виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або оспорюється ними.

Суд вважає, що право ОСОБА_1 підлягає
захисту шляхом визнання за нею права
власності на частину житлового будинку
з надвірними господарчими будівлями і
спорудами.

Щодо клопотання ОСОБА_3 про
застосування строків позовної
давності, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після
переривання перебіг позовної
давності починається заново (частини
перша, третя статті 264 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 не визнає права власності
ОСОБА_1 на частку спірного житлового
будинку, що стало підставою для
звернення до суду з зазначеним позовом.

Про наявність того факту, що заповідач
оспорюваним заповітом розпорядився
належною ОСОБА_1 часткою житлового
будинку останній стало відомо в червні
2010 року після подання заяви про
прийняття спадщини, що в повній мірі
підтверджується зібраними по справі
матеріалами, зокрема, спадковою
справою.

Позов поданий у березні 2013 року, тобто в
межах трирічного строку.

В даний час існує спір між сторонами з
приводу вищезазначеного будинку, спір
щодо заповіту, а відтак доводи ОСОБА_3
про пропуск позивачем строку позовної
давності за зверненням до суду за
захистом порушеного та невизнаного
права є помилковими.

Вимоги про стягнення судового збору
суд знаходить обгрунтованими, оскільки
вони документально підтверджені.

На підставі наведеного, керуючись ст. 55
Конституції України, ч.1 ст. 15, 203, ч.1 ст.
215, ч.1 ст. 216, 217, 256, 261, 264, 267, 392 ЦК України,
ст.ст. 22, 23 КпШС України, п. 62 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР від 31
жовтня 1975 року № 45/5, п. 48 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
Державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
від 31.10.1075 року № 45/5, п. 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст.ст. 3, 10, 11, 15,
57-61, 64, 88, 208, 212, 215, 217, 218, 223, 256, 293, 294, 296 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати житловий будинок з надвірними
господарчими будівлями та спорудами,
який розташований на земельній
ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1,
спільним майном подружжя - ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановити юридичний факт належності
за життя ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1,
на праві власності однієї другої
частки житлового будинку з надвірними
господарчими будівлями та спорудами,
який розташований на земельній
ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1.

Визнати частково недійсним заповіт,
виданий ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, і
посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_1 приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 217, а
саме, в частині розпорядження
заповідачем однією другою часткою
житлового будинку з надвірними
господарчими будівлями та спорудами,
який розташований на земельній
ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1, яка є
спільною сумісною власністю ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної
власності на одну другу частину
житлового будинку з господарчими
будівлями і спорудами АДРЕСА_1, який
складається з літ. «А», загальною
площею 81,1 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м.,
допоміжною площею 43,7 кв.м., літ. «Пд»-
підвалу під частиною будинку, літ. «Пд
(Г)» - підвалу, літ. «А1»- прибудови, літ.
«А2»- прибудови, літ. «Б»- сараю, літ. «В»-
сараю, літ. «Г»- гаражу, літ. «Д» -
комори, літ. «Е»- душу, літ. «Ж»-
вбиральні, літ. «З»- сараю, літ. «І»-
брукування, літ. «ІІ»- цистерни, № 1
-воріт, № 2- воріт, № 3- огорожі.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 1 100,15 грн. судового
збору.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної
сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області протягом десяти днів
з часу його проголошення через
Комінтернівський районний суд
Одеської області.

Суддя
В.К.
Барвенко