УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,

Суддів:Ізмайлової Т. Л. , Мартинюка
В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення
перешкод у користуванні майном шляхом
виселення, та за зустрічним позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, про визнання
права користування жилим приміщенням
та встановлення сервітуту, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 05 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона на підставі
договору дарування є власником 111/200
частин житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначала, що відповідачі користуються
житловим будинок без будь-яких
правових підстав та не бажають
добровільно звільнити займане житлове
приміщення. ОСОБА_6 є сестрою позивачки,
а ОСОБА_7 - племінниця, проте позивачка
не веде з ними спільного господарства,
не проживає однією сім'єю.

Позивач вважає, що її права, як власника
житлового будинку, порушені, просила
суд усунути їй перешкоди у
користуванні та розпорядженні 111/200
частин житлового будинку шляхом
виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У вересні 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
звернулись до суду із зустрічним позов,
посилаючись на те, що між ними та
ОСОБА_8, яка була колишнім власником
111/200 частин спірного житлового будинку,
було укладено мирову угоду, відповідно
до якої ОСОБА_8 відмовилась від своїх
позовних вимог про усунення перешкод у
користуванні спірним житловим
будинком шляхом виселення ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, а тому вважали, що вони
правомірно користуються спірним
житловим будинком, тому просили суд
встановити їм сервітут на право
користування 111/200 частин житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 жовтня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_5
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7
задоволено частково. Встановлено
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сервітут на право
користування 111/200 частинами житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини
позову відмовлено. Вирішено питання
про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 5 грудня 2013 року рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 23 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у
користуванні 111/200 частинами житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 з вказаної частини будинку. У
задоволенні іншої частини позову
відмовлено. Зустрічний позов залишено
без задоволення. Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7
просять суд касаційної інстанції
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачка обрала невірний
спосіб захисту свого права, а тому
враховуючи положення ст. 9 ЖК України
дійшов висновку, що позов є
необгрунтованим. Задовольняючи
зустрічний позов, суд першої інстанції
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 повністю несуть витрати по
утриманню житлового будинку, ОСОБА_5 у
ньому не проживає.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із
того, що відповідачі не набули
самостійного права користування
житлом, у зв'язку із припиненням права
власності ОСОБА_8 на спірний будинок, а
тому дійшов висновку, що позов ОСОБА_5
підлягає частковому задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, апеляційний суд дійшов
висновку про його необґрунтованість,
оскільки встановлення сервітут
завдасть шкоди правам та інтересам
ОСОБА_5, як власника частини житлового
будинку.

Зазначені висновки апеляційного суду
відповідають вимогам матеріального і
процесуального закону та зроблені при
повному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що 18 грудня 2012 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено
договір дарування частини житлового
будинку та договір дарування земельної
ділянки, відповідно до умов яких ОСОБА_8
подарувала ОСОБА_5 111/200 частин
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку,
загальною площею 0,0307 га, розташовану за
вищезазначеною адресою (а. с. 20-23).

Вищезазначена 111/200 частина житлового
будинку належала ОСОБА_8 на підставі
рішення Староміського районного суду
м. Вінниці від 14 квітня 1987 року.
Власником іншої 89/200 частини житлового
будинку є ОСОБА_10

Судами встановлено, що відповідачі
користуються та проживають саме в
належній на праві власності ОСОБА_5
частині будинку.

Із домової книги на спірний будинок
вбачається, що ОСОБА_6 зареєстровано в
ньому з 1987 року, а її донька ОСОБА_7 з 2009
року. Також у спірному житловому
будинку з 2009 року зареєстрована
ОСОБА_5

Частиною 1 статті 391 ЦК України
встановлено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва (ч. 1 ст. 383
ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК України).

Враховуючи вищезазначені положення
норм матеріального закону, право члена
сім'ї власника будинку користуватися
цим житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
майно, припинення права власності
особи на будинок припиняє право членів
її сім'ї на користування цим будинком.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
відповідно до якої членами сім'ї
наймача є дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

При переході прав і обов'язків
попереднього власника житлового
будинку до нового власника законом не
передбачено збереження права
користування житлом (житловим
сервітутом) членів сім'ї колишнього
власника у випадку зміни власника
будинку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
апеляційний суд обґрунтовано виходив
із того, що після зміни власника
частини житлового будинку відповідачі
не набули самостійного права на житло,
доказів на підтвердження спільного
проживання сторін та ведення спільного
господарства матеріали справи не
містять та судами не було встановлено.

Крім того, посилання ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на те, що на підставі мирової угоди (а. с.
64-65), укладеної між ними та ОСОБА_8, за
ними було визнано право користування
житлом є необґрунтованими, оскільки
мирова угода є договором, який
укладається для врегулювання спору і
може стосуватися лише прав та
обов'язків сторін та предмета позову.
Мирова угода не може створювати прав та
обов'язків у інших осіб, а також
обмежувати ці права. Отже, мирова угода,
укладена між ОСОБА_6 та

ОСОБА_8, не створила для ОСОБА_5
обтяження у вигляді права користування
відповідачами житловим приміщенням.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційним судом
правильно встановлено та належно
перевірено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення
відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК
України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7
відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 05 грудня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І.
Мартинюк

Г.І.
Мостова

М.І.
Наумчук