АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп.№ 22-ц-796/1091/2014
Головуючий у 1-ін.- Пономаренко
Доповідач - Слободянюк
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк
С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф.,
Корчевного Г.

при секретарі - Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 вересня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
Головне управління юстиції у м.Києві
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину на обо*язкову частку,

В С Т А Н О
В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
наведеним позовом і просив визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину на обов*язкову частку за
законом, виданого 16 грудня 1992 року
Третьою державної нотаріальної
конторою на ім*я ОСОБА_3 після померлої
ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 30 вересня 2013 року у
позові відмовлено.

На рішення суду першої інстанції
позивач ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій з посиланням на
порушення судом норм матеріального
права, ставиться питання про
скасування оскаржуваного рішення,
ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Апелянти зазначає, що на дату
відкриття спадщини відповідачці не
було встановлено групу інвалідності.

В судовому засіданні представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтримали
апеляційну скаргу, представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_7 скаргу не визнала.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це вбачається з матеріалів справи
(спадкова справа 225 (а.с.162-181),
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, яка була
матір'ю сторін. Відповідачка ОСОБА_3 24
червня 1992 року звернулась із заявою про
прийняття спадщини, після померлої
ОСОБА_8 на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1.

Також, ОСОБА_3 02 жовтня 1992 року подала
заяву до нотаріальної контори про
видачу свідоцтва про право на спадщину
із врахуванням її обов*язкової частки у
спадщині після померлої матері, у
зв*язку з інвалідністю.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 16 листопада
1985 року позивач ОСОБА_2 отримав Ѕ
частину будинку за вказаною адресою
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька -
ОСОБА_2 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину на обов*язкову частку від 16
грудня 1992 року відповідачка ОСОБА_3 є
власником 1/6 частини будинку за
вказаною адресою після померлої матері
(а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 16 грудня 1992
року позивач ОСОБА_2 отримав 1/3 частину
будинку за вказаною адресою після
померлої матері (а.с.6).

Суд першої інстанції правильно
зазначав, що на час виникнення спірних
правовідносин діяв Цивільний Кодекс
УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст..535 ЦК УРСР на
обов*язкову частку у спадщині мали
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні один з подружжя,
батьки (усиновителі) і утриманці
померлого успадковують незалежно від
змісту заповіту, не менше двох третин
частки, яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов*язкова
частка). При визначенні розміру
обов*язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки і жвитку.

Відповідно до ст.. 525 ЦК УРСР часом
відкриття спадщини визнається день
смерті спадкодавця, а при оголошенні
його померлим - день, зазначений в
статті 21 цього Кодексу.

За матеріалами справи, спадщина
відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1. Свідоцтво на
спадщину на обов*язкову частку
відповідачці ОСОБА_3 видано 16 грудня 1992
року.

Відповідно до п.30 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України 22 лютого 1992 року,
датою встановлення інвалідності
вважається день надходження до МСЕК
документів, необхідних для огляду
хворого.

З довідки, наданої Київським міським
центром МСЕ спеціалізованої
нейроофтальмологічної МСЕК № 26/15 від 05
червня 2013 року, вбачається, що днем
настання інвалідності ОСОБА_3 є день
надходження посильних документів, які
зареєстровані 17 серпня 1992 року (а.с.103).

Згідно довідки МСЕК № 038802 від 04 вересня
1992 року датою огляду ОСОБА_3 є 04 вересня
1992 року і встановлено П групу
інвалідності по зору.

Як зазначено вище, із заявою до
нотаріальної контори про видачу
свідоцтва про право на спадщину із
врахуванням її обов*язкової частки у
спадщині після померлої матері, у
зв*язку з інвалідністю, відповідачка
звернулась 02 жовтня 1992 року. Заяву про
прийняття спадщини останньою подано 24
червня 1992 року.

Відповідно до положень ст..ст.71, 76 ЦК
УРСР загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки. Право на захист виникає з дня,
коли особа дізналась або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Положення ст..75 ЦК УРСР встановлено
обов*язковість застосування позовної
давності та передбачено, що позовна
давність застосовуються судом
незалежно від заяви сторони.

Суд першої інстанції правильно
зазначав, що не знайшло свого
твердження позивача стосовного того,
що строк позовної давності не
пропущено, оскільки про обставини
встановлення відповідачці
інвалідності він дізнався при
ознайомленні з матеріалами спадкової
справи у лютому 2013 року.

Відповідачкою подавалась заява про
застосування строку позовної давності
(а.с.97-98).

Суд першої інстанції, застосовуючи
строк позовної давності, зазначав, що
сторони постійно проживають в одному
домоволодінні, яке ними отримано в
порядку спадкоємства; з приводу
користування будинком відповідно до їх
часток, спори сторін вирішувались в
судових інстанціях з 2009 року
(а.с.24-32,51-54).

За матеріалами справи ОСОБА_3 стала
інвалідом під час відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги стосовно
незаконності отримання відповідачкою
свідоцтво про право на спадщину на
обов*язкову частку спростовуються
матеріалами справи.

Враховуючи наведене, висновки суду
першої інстанції відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційній скарзі, не спростовують їх,
тому відсутні підстави для скасування
оскаржуваного рішення, яке ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: