Номер провадження: 22-ц/785/7217/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Волчанському О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 26 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 яка діє від
свого імені та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа -
відділ опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про зняття з
реєстраційного обліку неповнолітнього
ОСОБА_4, та виселення ОСОБА_2 та її
малолітнього сина ОСОБА_4 без надання
іншого житла, та за зустрічним позовом
ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа відділу
опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про усунення перешкод в
користуванні квартирою, про
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У 2013 році ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом, який остаточно уточнив 10
червня 2014 року, у якому просив зняти з
реєстраційного обліку неповнолітнього
ОСОБА_4 та висилити ОСОБА_2 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказаних вимог ОСОБА_3
зазначав, що 15 серпня 1998 року він
придбав по договору купівлі-продажу у
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Дійсна угода була укладена на
Одеській Товарній біржі «GIP», за №98/0225.

Після укладення договору, 21.08.1998 року
він зареєстрував договір в КП «ОМБТІ та
РОН», вселився у квартиру, та сплачував
усі належні комунальні платежі, крім
того, зробив там капітальний ремонт,
купив необхідні меблі.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 29 квітня 2014 року договір
купівлі-продажу нерухомого майна №98/0225
від 05.08.1998 року, а саме квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3
визнано дійсним.

09.06.2007 року між відповідачкою ОСОБА_2 та
його сином ОСОБА_5 було укладено шлюб.
Після укладання шлюбу він дозволив
тимчасово, до того як вони придбають
своє житло, проживати у належній йому
квартирі, а сам переселився до будинку
дружини.

11.05.2013 року рішенням Приморського
районного суду м. Одеси вищезазначений
шлюб було розірвано. Відповідно до
рішення суду місцем мешкання дитини
визнано разом з матір'ю за адресою:
АДРЕСА_2. Однак невістка зі спірної
квартири висилятися в добровільному
порядку відмовляється, посилаючись на
те, що її син - ОСОБА_4 неповнолітній та
зареєстрований в спірній квартирі і
вона буде мешкати з ним до виповнення
йому 18 років.

Його син ОСОБА_5 в спірній квартирі не
мешкає, та за його вимогою був знятий з
реєстраційного обліку в червні 2014 року.

ОСОБА_3 зазначає, що він неодноразово
звертався до відповідачки з проханням
висилитися за своїм місцем реєстрації,
однак відповідачка відмовляється
добровільно це зробити, також
відмовляється дати дозвіл на зняття з
реєстраційного обліку неповнолітнього
ОСОБА_4, а тому він вимушений був
звернутися до суду з даним позовом про
захист своїх порушених прав.

У судовому засіданні позивач та його
представники підтримали заявлений
позов та просили його задовольнити в
повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2, яка також діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та її
представник в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали з
підстав їх необґрунтованості.

В свою чергу ОСОБА_2, яка також діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,
звернулася до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення
перешкод в користуванні квартирою та
про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування свого позову позивачка
за зустрічним позовом зазначила, що
після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 з
дозволу батька, вселив її в квартиру
АДРЕСА_1, первісний позивач сам має
приватний будинок і проживає там за
адресою: АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у ОСОБА_2 і ОСОБА_5
народився син - ОСОБА_4, 2007 року
народження.

28.04.2011 року ОСОБА_4 був зареєстрований
ними в квартирі АДРЕСА_1, де раніше був
зареєстрований його батько ОСОБА_5, а
тому вони мають право мешкати в спірній
квартирі.

Позивачка за зустрічним позовом також
вважала, що діями відповідачів їй також
спричинена моральна шкода, яку вона
оцінює в розмірі 10 000 грн., а саме по 5000 з
кожного.

Представник позивачки за зустрічним
позовом в судовому засіданні підтримав
заявлені позовні вимоги та просив суд
їх задовольнити.

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги не
визнав з підстав їх необґрунтованості
та недоведеності.

Представники ОСОБА_3 в судовому
засіданні також зустрічні позовні
вимоги не визнали та зазначили, що вони
є необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні також зустрічні позовні
вимоги не визнала та зазначила, що вони
є необґрунтованими та не підлягають
задоволенню, так як ОСОБА_5 не є
власником спірної квартири, не мешкає в
ній понад 2 роки, знявся з
реєстраційного обліку, уклав шлюб з
іншою жінкою, має від шлюбу дитину,
винаймає квартиру, і фактично постійно
знаходиться на роботі, щоб утримувати
сім'ю і сплачувати ОСОБА_2 аліменти. В
частині стягнення моральної шкоди,
вважала її необґрунтованою, так як дані
правовідносини не передбачають
стягнення моральної шкоди.

Представник відділу опіки та
піклування Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради в
судове засідання не з'явився, хоча був
сповіщений належним чином, про причини
неявки суд не сповістив.

Рішенням суду позов ОСОБА_3 було
задоволено. Було знято з
реєстраційного обліку неповнолітнього
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, виселено
ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_4
із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житла.

У задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_2, яка діє від свого імені та
в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа відділ
опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про усунення перешкод в
користуванні квартирою, про
відшкодування моральної шкоди було
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій
просить постановити нове рішення, яким
скасувати рішення суду в частині
задоволення первісного позову ОСОБА_3
та задовольнити її зустрічний позов в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та застосував
необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Ст. 317 ЦК України вказує на то, що
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном на власний розсуд. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Стаття 155 ЖК України вказує на те, що
власник квартири чи її частки не може
бути позбавлений права користування
своїм житловим приміщенням, крім
випадків передбачених законодавством.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
вправі вимагати усунення перешкод у
здійснення ним права користування та
розпорядження своїм майном. Реєстрація
відповідача у спірному житловому
приміщенні створює позивачу перешкоди
у користуванні і розпорядженні
власністю, вимушує її нести додаткові
витрати по оплаті за комунальні
послуги.

Абзац 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зазначає,
що реєстрація - це внесення відомостей
до паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.
Тобто правовою підставою для
перебування на реєстраційному обліку є
проживання чи перебування в житлі за
певною адресою. Згідно зі ст. 6 цього ж
Закону, громадянин України, а також
іноземець чи особа без громадянства,
які перебувають в Україні на законних
підставах, зобов'язані протягом десяти
днів після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Відповідно до ст. 99 ЖК України
піднаймачі і тимчасові жильці
самостійного права на займане жиле
приміщення не набувають незалежно від
тривалості проживання.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.2 ст. 156 ЖК України - за
згодою власника будинку (квартири) член
його сім'ї вправі вселяти в займане ним
жиле приміщення інших членів сім'ї.

На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно. А згідно ч. 4 тієї ж статті - до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності с непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

15 серпня 1998 року ОСОБА_3 придбав по
договору купівлі-продажу у ОСОБА_6,
ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Дійсна угода була укладена на Одеській
Товарній біржі «GIP», за №98/0225.

Після укладення договору, 21.08.1998 року
він зареєстрував договір в КП «ОМБТІ та
РОН», вселися у квартиру, та сплачував
усі належні комунальні платежі, крім
того, зробив там капітальний ремонт та
купив необхідні меблі.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 29 квітня 2014 року договір
купівлі-продажу нерухомого майна №98/0225
від 05.08.1998 року, а саме квартири АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3,
визнано дійсним.

09.06.2007 року між відповідачкою ОСОБА_2 та
його сином ОСОБА_5 було укладено шлюб.
Після укладання шлюбу ОСОБА_3 дозволив
тимчасово, до того як вони придбають
своє житло, проживати у своїй квартирі,
а сам переселився до будинку дружини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у ОСОБА_2 і ОСОБА_5
народився син - ОСОБА_4, 2007 року
народження.

ОСОБА_4 28.04.2011 року був зареєстрований в
квартирі АДРЕСА_1., де раніше був
зареєстрований його батько ОСОБА_5, без
відома власника квартири.

Підставою для реєстрації в спірній
квартирі онука була реєстрація сина
позивача за первісним позовом - ОСОБА_5
На теперішній час його знято з
реєстраційного обліку.

Відповідачка ОСОБА_2 ніколи не була
зареєстрована в спірній квартирі.

Особисто ОСОБА_3 ніколи не укладав
будь-яких договорів найму або піднайму
з будь-ким, також не надавав згоди на
реєстрацію в квартирі онука, хоча його
згода, згідно законодавства не
потрібна.

Як вбачається з матеріалів справи,
угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо порядку
користування спірною квартирою також
не було.

13.05.2013 року рішенням Приморського
районного суду м. Одеси вищезазначений
шлюб було розірвано. Відповідно до
рішення суду місцем мешкання дитини
визнано місце проживання з матір'ю.
Місце проживання відповідачки:
АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_3 неодноразово звертався
до відповідачки за первісним позов з
тим, щоб вона виселися разом з сином зі
спірної квартири, та дала дозвіл на
зняття з реєстрації неповнолітнього,
оскільки він має намір її продати, що
підтверджується належними доказами,
наявними в матеріалах справи.

Однак, відповідачка ОСОБА_2,
добровільно не має наміру висилятися
зі спірної квартири, крім того, вона
вчиняє постійні сварки, не впускає
власника в його квартиру, змінила замки
на дверях, посилаючись на порушення
прав неповнолітнього сина. Крім того,
вона постійно звертається з різними
заявами до правоохоронних органів, чим
компрометує як ОСОБА_3, так і ОСОБА_5

Дані доводи визнаються сторонами, а
тому відповідно до ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції правильно
критично поставився до доводів ОСОБА_2,
щодо правомірності зайняття спірної
квартири, так як неповнолітнього
ОСОБА_4 було зареєстровано в квартирі
на підставі того, що в ній було
зареєстровано його батька ОСОБА_8, який
на теперішній час знятий з
реєстраційного обліку, що
підтверджується довідкою форми № 1.

Стаття 64 ЖК України визначає, що до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків
і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є
членами сім'ї ОСОБА_3, тобто членами
власника квартири, і ніколи не були,
разом ніколи не мешкали, спільне
господарство не вели і навпаки мають
неприязнені відносини, а їх самовільне
проживання в даній квартирі суперечить
його законним правам та інтересам.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги
доводи представника ОСОБА_2 про те, що
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням, оскільки ОСОБА_5,
з яким вона розірвала шлюб, ніколи не
був власником спірної квартири, а лише
був в ній зареєстрований.

Також суд правильно не прийняв до уваги
посилання відповідачки за первісним
позовом на ст.8 Закону України «Про
охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року
№2402-111, про те, що кожна дитина має право
на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного,духовного та
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до Законів України.

В даному випадку ОСОБА_4 має обох
батьків, яких не позбавлено
батьківських прав, хоча вони і
розірвали шлюб, тому відповідальність
за нього несуть саме вони.

Аналізуючи вищевикладене, суд
правильно вважав обґрунтованими та
доведеними вимоги позивача за
первісним позовом ОСОБА_3, виходячи з
сукупності належних та допустимих
доказів.

Що стосується заявленого зустрічного
позову, то суд першої інстанції
правильно вважає його необґрунтованим
з наступних підстав.

По місту своєї реєстрації ОСОБА_2 з
сином не бажає мешкати, оскільки там
гірші умови ніж в квартирі позивача за
первісним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи та
визнавалося сторонами, а тому,
відповідно до ст. 61 ЦПК України, не
підлягає доказуванню що ОСОБА_2 за
реєстрована в квартирі АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 неодноразово пропонував
позивачці за зустрічним позовом надати
матеріальну допомогу в розмірі 100 000
грн. на проведення ремонту в квартирі в
якої вона зареєстрована. Однак, ОСОБА_2
не бажала приймати гроші, так як
збирається проживати за місцем
реєстрації сина, тобто у спірній
квартирі.

Більш того, суд критично поставився до
доводів ОСОБА_2 про те, що вона не може
мешкати з сином за місцем своєї
реєстрації так як там сталася пожежа,
оскільки в судовому засіданні
з'ясовано, що підтвердила і сама ОСОБА_2,
що пожежа відбулася в сусідній
квартирі, а квартира, в якій вона
зареєстрована була залита в наслідок
тушіння пожежі.

Надані до апеляційної скарги
фотографії не прив'язані будь - яким
чином до певної квартири.

Крім того, на питання суду за для
вирішення питання мирним шляхом,
ОСОБА_3 було запропоновано ОСОБА_2 100 000
грн. для проведення ремонту, або на
придбання іншого житла, але вона
відмовилася, та запропонувала
подарувати їй спірну квартиру в обмін
та те, що вона відмовиться від
аліментів які стягнуто судом на
утримання дитини з ОСОБА_5

Спроба вирішення спору мирним шляхом
була здійснена також і апеляційним
судом, однак, ОСОБА_2 не прийняла жодної
пропозиції ОСОБА_3

Аналіз викладеного свідчить про
безпідставність заявленого
зустрічного позову, а саме про
відсутність підстав для усунення
перешкод в користуванні ОСОБА_2, яка
також діє від імені та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4 спірною
квартирою, оскільки вона в спірній
квартирі зареєстрована ніколи не була,
також не була і не являється членом
сім'ї власника. Щодо неповнолітнього
ОСОБА_4, то підстав на його реєстрацію в
спірній квартирі не має, так як жоден з
батьків в спірній квартирі не
зареєстрований.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювана та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.
(Абзац пункту 5 в редакції Постанови
Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001 )

Згідно п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України 31.03.1995року № 4
"Про судову практику правах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зі змінами відповідно розмір
відшкодування моральної шкоди суд
повинен визначити залежно від
характеру та обсягу страждань, які
зазначив позивач, немайнових витрат та
з урахуванням інших обставин. При цьому
суд має право виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

В задоволенні позову в частині
стягнення моральної шкоди позивачці по
зустрічному також правильно було
відмовлено, оскільки такі вимоги не
ґрунтуються на законі, та не знайшли
свого підтвердження в суді.

Суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов до вірного висновку, що
первісні позовні вимоги підлягають
задоволенню, а у задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які
посилалася як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 26 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький