РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2014 Франківський
районний суд м. Львова

в складі:

головуючого - судді
Ванівського Ю.М.

при секретарі Радченко
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» про
визнання недійсним споживчого
кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з позовом
про визнання недійсним споживчого
кредитного договору № 24/109-07К від 27.07.2007
року, визнання недійсним договору
поруки від 27.07.2007 р. укладеного між
ОСОБА_4, визнання недійсним договору
поруки від 27.07.2007 р. між ОСОБА_2, визнання
недійсним договору поруки від 27.07.2007 р.
між ОСОБА_3, визнання боргу ОСОБА_1
перед ПАТ «Універсал Банк» в сумі 36152,15
дол. США, що еквівалентно в
національній валюті України за
офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку 288 855,68 грн. Свої вимоги
мотивують тим, що 27.07.2007 р. між ОСОБА_1 та
ВАТ «Банк Універсальний»,
правонаступником якого є ПАТ
«Універсал Банк», укладено кредитний
договір № 24/109-07К, згідно якого він
отримав кредит у сумі 60000 доларів США на
строк до 26.07.2037 р. із сплатою 11,95 %
річних. 27.07.2007р. на забезпечення
виконання умов даного договору між
ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та ВАТ «Банк
Універсальний» було укладено договори
поруки. Спірний кредитний договір та
договори поруки укладені з порушенням
чинного законодавства, а саме: ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю». Просять позов
задоволити, визнати недійсними
вищезазначені договори.

У судовому засіданні представник
позивачів позовні вимоги підтримав,
надав пояснення викладені у позовній
заяві, просить позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача в
судовому засіданні проти позову
заперечив, пояснив суду, що відповідно
до ст. 192 ЦК України передбачено, що
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку встановленому законом. У
своїй діяльності банки регулюються
Законом України «Про банки і
банківську діяльність». Під «коштами»
в ст. 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» розуміється:
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент. Відповідно до
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного конролю»,
валютними цінностями є валюта України,
платіжні документа та інші цінні
папери, виражені в валюті України,
іноземна валюта, платіжні документи та
інші цінні папери, виражені в іноземній
валюті, банківські метали. Відповідно
до п. 3 Постанови «Про порядок видачі
банкам банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій», затвердженого
постановою НБУ №275 від 17.07.2001р.
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій. 04.12.2001 року ВАТ
«Універсал Банк» отримав Банківську
ліцензію № 92 на здійснення операцій,
також 04.12.2001 р. банком отримано Дозвіл
НБУ №92-1 на право здійснювати операції,
визначені п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність». Таким чином банк на момент
укладення договору мав повноваження на
укладання договорів у іноземній
валюті. Просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, оглянувши матеріали цивільної
справи, дослідивши зібрані у справі
докази, вирішуючи спір на підставі
наданих доказів та в межах заявлених
позовних вимог, суд приходить до
висновку, що у позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст.
216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із ст. 217 ЦК України вбачається, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

П. 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
визначено, що відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

У п. 9 вказаної постанови вказано, що
згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може
бути визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217 ЦК
суд може визнати недійсною частину
правочину, з'ясувавши думку сторін
правочину. Якщо у недійсній частині
правочин був виконаний однією зі
сторін, суд визначає наслідки його
недійсності залежно від підстав, з яких
він визнаний недійсним.

Судом встановлено, 27.07.2007 р. між
позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Банк
Універсальний», правонаступником
якого є ПАТ «Універсал Банк», укладено
кредитний договір за №24/109-07К, за
умовами якого позивачу надано кредит у
сумі 60000 доларів США строком до 26.07.2037
року, із сплатою 11,95 % річних.

27.07.2007 року між позивачами ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ВАТ «Банк
Універсальний», правонаступником
якого є ПАТ «Універсал Банк», укладено
договори поруки.

Відповідно до ст. 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
банківський кредит - це будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Відповідно до п. 2.1 Положення «Про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій», затвердженого постановою
НБУ №275 від 17.07.2001 року, на підставі
банківської ліцензії банки маю право
здійснювати такі банківські операції,
зокрема, як розміщення залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик.

П. 2.3. Положення «Про порядок видачі
банкам банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій», затвердженого
постановою НБУ №275 від 17.07.2001 року,
передбачено, що за наявності
банківської ліцензії та за умови
отримання письмового дозволу НБУ
банки, серед іншого, мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями.

Відповідно до п. 5.3 Положення «Про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій», затвердженого постановою
НБУ №275 від 17.07.2001 року, письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій згідно з декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю».

Представником відповідача
представлено у судовому засіданні
копію банківської ліцензії №92, виданої
Національним банком України 04.12.2001 року
ВАТ «Банк Універсальний» на право
здійснювати банківські операції,
визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», а також Дозвіл №92-1
виданий Національним банком України
04.12.2001р. ВАТ «Банк Універсальний» на
право здійснення операцій, визначених
п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», згідно
з додатком до цього дозволу.

Відповідно додатку до дозволу №92-1
від 04.12.2001, виданого НБУ перелік
операцій, які має право здійснювати ВАТ
«Банк Універсальний» є зокрема,
операції з валютними цінностями:
неторговельні операції з валютними
цінностями; ведення рахунків клієнтів
(резидентів та нерезидентів) в
іноземній валюті та
клієнтів-нерезидентів у грошовій
одиниці України; ведення
кореспондентських рахунків банків
(резидентів і нерезидентів) в іноземній
валюті; відкриття кореспондентських
рахунків в уповноважених банках
України в іноземній валюті та
здійснення операцій за ними; відкриття
кореспондентських рахунків у банках
(нерезидентах) в іноземній валюті та
здійснення операцій за ними.

Статтями 47, 49 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
визначено, що банківські установи
мають право здійснювати кредитні
операції, у тому числі розміщувати
залучені кошти від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик, на
підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачами не надано доказів на
підтвердження того, що Кредитний
договір №24/109-07К від 27.07.2007 р. та
Договори поруки від 27.07.2007 р. не
відповідають вимогам чинного
законодавства України, суд приходить
до висновку, що у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60,212, 215, 218 ЦПК
України, -

в и р і ш и в:

В позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» про визнання недійсним
споживчого кредитного договору -
відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Ванівський Юрій Михайлович