У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 10
червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 1 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що 22 травня 2007 року з ОСОБА_3
укладено кредитний договір у розмірі 3
082 грн 80 коп. зі сплатою 12 % річних на
суму залишку заборгованості за
кредитом. Взяті на себе зобов'язання
відповідач не виконав, у зв'язку з чим
станом на 24 квітня 2013 року виникла
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 52 903 грн 02 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість
за кредитним договором у розмірі 52 903
грн 02 коп. та судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 10
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 1 жовтня
2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції
виходив із того, що позивач у 2008 році
вже звертався до суду з вимогою про
стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за
кредитним договором від 22
травня 2007 року, про що був виданий
судовий наказ, який виконаний
відповідачем у добровільному порядку,
тому останній виконав свої
зобов'язання перед банком.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що позивач звернувся до
суду з позовом 16 травня 2013 року про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, нарахованої станом на 24
квітня 2013 року, тобто через тривалий
час після фактичної сплати боржником
заборгованості.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 22 травня 2007 року
між сторонами укладено договір, за
умовами якого позивач надав ОСОБА_3
кредит у розмірі 3 082 грн 80 коп. зі
сплатою 12 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК
України, зокрема ст. 559 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Отже, за відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбаченого
договором або законом, припиняється
його виконанням, проведеним належним
чином. Таким слід вважати виконання з
додержанням визначених законодавством
чи договором певних умов, якими щодо
кредитних договорів є, зокрема,
повернення, платність та строковість.

З матеріалів справи вбачається, що
судовим наказом Коломийським
міськрайонним судом
Івано-Франківської області від 26
березня 2008 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» стягнуто
заборгованість за кредитним договором
від 22 травня 2007 року в розмірі 5 714 грн 63
коп.

Проте відповідач не здійснив своєчасне
погашення заборгованості за судовим
наказом, а здійснював його протягом
кількох років у період дії кредитного
договору та нарахування процентів за
користування кредитом.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке
своєчасно не виконано боржником, не
припиняє правовідносин сторін
кредитного договору, не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання та
не позбавляє кредитора права на
отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК
України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599
ЦК України.

Таким чином, відсутність реального
виконання боржником свого зобов'язання
не свідчить про припинення договірних
правовідносин сторін й не звільняє
боржника від відповідальності за
невиконання ним грошового зобов'язання
та не позбавляє кредитора права на
отримання процентів за користування
кредитом і пені, передбачених
договором за несвоєчасну сплату
кредиту.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
вище обставини справи уваги не звернув
та правильно пославшись на
п. 17 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не врахував його роз'яснення про те, що
кредитний договір не припиняв свою дію
через винесення судового наказу про
стягнення заборгованості, так як
судове рішення про задоволення вимог
кредитора виконано боржником
несвоєчасно, і це призвело до
збільшення суми заборгованості.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 1 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко