У х в а л а

іменем україни

01 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
його представником за довіреністю
ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до
ОСОБА_4, в якому просив стягнути із
ОСОБА_4 на його користь суму боргу за
розписками у розмірі 956 000 грн та
проценти від суми позики у розмірі 226 045
грн 09 коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 31 березня
2010 року надав у борг ОСОБА_4 грошові
кошти в сумі 250 000 грн зі
строком повернення до 01 травня 2010 року,
а 30 квітня 2010 року - 270 000 грн
зі строком повернення до 30 травня 2010,
про що останній склав відповідні
розписки.

14 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_6 було
укладено договір про відступлення
права вимоги, відповідно до умов якого
йому належить право вимоги суми боргу
за розпискою ОСОБА_4 від 23 грудня
2010 року в розмірі 436 000 грн.

Вказав, що відповідач не виконує взяті
на себе зобов'язання за вказаними
договорами, тому просив задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 20
березня 2014 року, з урахуванням ухвали
цього ж суду від 18 квітня 2014 року про
виправлення описки, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договорами позики та за
договором про відступлення права
вимоги в розмірі 1 182 045 гри 09 коп., з яких
956 000 грн - сума боргу, а 226 045 грн - розмір
відсотків за договором позики.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 червня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено частково, рішення
Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 20 березня 2014 року скасовано
та ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу у розмірі 273 946 грн 75 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції в частині
стягнення з нього на користь ОСОБА_3 273
946 грн 75 коп. та ухвалити в цій частині
нове рішення про стягнення 20 000 грн.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив з того, що відповідачем
зобов'язання за договорами позики не
виконані, оскільки оригінали боргових
документів знаходяться у позивача.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 273 946
грн 75 коп., дійшов висновку про
доведеність факту повернення
відповідачем боргу в розмірі 300 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні іншої
частини позовних вимог, апеляційний
суд виходив із того, що договір позики
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не укладався, а
ОСОБА_6 не мав права вимоги до ОСОБА_4,
яку передав ОСОБА_3

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 31 березня 2010
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір позики, оформлений розпискою,
за умовами якого відповідач отримав
від позивача 250 000 грн і зобов'язався їх
повернути 01 травня 2010 року (а. с. 87).

30 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено договір позики,
оформлений розпискою, за умовами якого
відповідач отримав від позивача 270 000
грн і зобов'язався їх повернути
30 травня 2010 року (а. с. 88).

Судами також встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
23 грудня 2009 року ОСОБА_4 отримав від
ОСОБА_6 436 000 грн та зобов'язався їх
повернути до 28 лютого 2010 року (а. с. 86).

14 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3
було укладено договір про відступлення
права вимоги, за умовами якого до
ОСОБА_3 перейшло право вимоги боргу від
ОСОБА_4 у розмірі 436 000 грн (а. с. 10).

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
виконання обов'язку боржника третьою
особою.

За змістом ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором
(ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Із матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_3 15 грудня 2010 року звертався до
ОСОБА_4 із вимогою про повернення
позики, яка останнім була отримана 17
грудня 2010 року, проте залишена без
реагування (а. с. 11-13).

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
місцевий суд, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог,
встановивши обставини справи,
дослідивши докази у справі й надавши їм
належну оцінку, дійшов обґрунтованого
висновку про недоведеність
відповідачем факту виконання
зобов'язань за договорами позик,
оскільки оригінали боргових
документів знаходяться у позивача (а. с.
7-9).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду і ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, не встановивши жодних
порушень норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі рішення суду першої
інстанції.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його
представником за довіреністю ОСОБА_5,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 11
червня 2014 року скасувати, а рішення
Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 20
березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана