Справа №
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
25.11.2014 року Зіньківський районний
суд Полтавської області в складі
головуючого- судді Должко С.Р., при
секретарі Удовенко О.Я. з участю
прокурора Костенко І.А. представника
позивача Рись Н.В., представника
третьої особи служби у справах дітей
Зіньківської РДА Степової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Зінькові справу за
Зіньківської районної державної
адміністрації Полтавської області до
ОСОБА_3, третя особа служба у справах
райдержадміністрації Полтавської
області про відібрання дитини у матері
без позбавлення її батьківських прав, -
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.
В Зіньківський районний суд із
позовною заявою звернулася
Зіньківська районна державна
адміністрація Полтавської області із
позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа
служба у справах дітей Зіньківської
райдержадміністрації Полтавської
області про відібрання дитини у матері
без позбавлення її батьківських прав.
- представника позивача, яка в судовому
засіданні позов підтримала з
викладених в ньому підстав та просила
- представника третьої особи служби у
справах дітей Зіньківської
райдержадміністрації Полтавської
області, яка просила задоволити
- прокурора, який просив прийняти
рішення згідно закону;

Відповідачка, про розгляд справи
повідомлена відповідно до чинного
законодавства, в судове засідання не
з"явилася, причини неявки суду не
повідомила.

Суд, прийнявши до уваги заяви сторін,
вивчивши та проаналізувавши наявні
матеріали цивільної справи і давши їм
належну оцінку, приходить до висновку,
що позовні вимоги обґрунтовані і такі,
що підлягають задоволенню з наступних
підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону
України "Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування" органами опіки та
піклування є державні адміністрації
районів, районів міст Києва і
Севастополя, виконавчі органи міських
чи районних у містах, сільських,
селищних рад.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду
судом спорів щодо участі одного з
батьків у вихованні дитини, місця
проживання дитини, позбавлення та
поновлення батьківських прав,
побачення з дитиною матері, батька, які
позбавлені батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду, управління батьками
майном дитини, скасування усиновлення
та виз нання його недійсним
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також па
підставі інших документів, які
стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК).

Позбавлення батьківських прав
(тобто прав на виховання дитини, захист
її інтересів, на відібрання дитини в
інших осіб, які незаконно її утримують,
та ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону
України "Про охорону дитинства"
виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. Батьки
або особи, які їх замінюють, мають право
і зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

В принципі 2 Декларації прав дитини від
20 листопада 1959 року вказано, що дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які дозволили б їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному відношенні здоровим і
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності. При виданні з цією метою
законів головним міркуванням має бути
найкраще забезпечення інтересів
дитини.

В судовому засіданні було встановлено,
що відповідач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (
а.с.13). Має малолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1 виданого на
імя ОСОБА_4 матір"ю записано: ОСОБА_3, а
відомості про батька дитини записані
згідно з ч.1 ст.135 Сімейного кодексу
України як ОСОБА_6 (а.с.5).

10.06.2014 року на виконання розпорядження
голови райдержадміністрації № 223 "Про
негайне відібрання малолітньої дитини
у матері" у зв"язку із загрозою життю та
здоров"ю дитини малолітній ОСОБА_4, був
вилучений із сім"ї та влаштований до
дитячого відділення Зіньківської
центральної районної лікарні,
Полтавської області.

В будинку, де мешкає сім"я брудно,
антисанітарія (брудний: посуд,
постільна білизна; пусті пляшки від
спиртних напоїв, опалки від цигарок,
речі не впорядковані, більшість меблів
знаходиться у непридатному для
корисування стані), постійно
проживають сторонні особи, які ведуть
аморальний спосіб життя. Дитина не
забезпечена необхідним одягом та
речами першої необхідності, відсутні
елементарні засоби особистої гігієни
(а.с.6,7).

Питання про виконання батьківських
обов"язків ОСОБА_3 по відношенню до
малолітнього сина ОСОБА_4 розглядалося
на засіданні Комісії з питань захисту
прав дитини при райдержадміністрації 27
травня 2014 року. Рішенням комісії матір
дитини, ОСОБА_3, було зобов"язано
підготувати відповідні умови для
утримання сина, змінити спосіб життя та
відношення до виконання своїх
батьківських обов"язків. Попереджено,
що у разі невиконання нею рішення
комісії, малолітнього ОСОБА_4 буде
вилучено з сім"ї та порушено клопотання
про позбавлення її батьківських прав.
Але гр. ОСОБА_3 не створила належних
умов для життя дитини.(а.с.8).

На даний час, відповідно до пункту 31
Постанови Кабінету міністрів України
від 24.09.2008 № 866 "Питання діяльності
органів опіки та піклування, пов"язаної
із захистом прав дитини" малолітній
ОСОБА_4 влаштований в родину громадян
України. За час перебування дитини у
лікувальному закладі і по даний час
мати жодного разу не поцікавилась
долею дитини. До служби у справа дітей
Зіньківської райдержадміністрації
гр.ОСОБА_3 по питанню повернення сина не
зверталася.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України "Про
охорону дитинства" виховання в сім"ї є
першоосновою розвитку особистості
дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
охорону дитинства" сім'я є природним
середовищем для фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини, її
матеріального забезпечення і несе
відповідальність за створення
належних умов для цього. Кожна дитина
має право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 155 Сімейного кодексу
України здійснення батьками своїх прав
та виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Ухилення
батьків від виконання батьківських
обов'язків є підставою для покладення
на них відповідальності, встановленої
законом.

Як зазначає позивач, відповідач, в
порушення вимог зазначеної правової
норми, ухиляється від виконання
обов'язку по вихованню та утриманню
сина, зокрема, не цікавиться його
здоров'ям, не шукає зустрічі з ним.

Розпорядження голови Зіньківської
районної державної Адміністрації про
негайне відібрання дитини у матері
винесено за № 223 від 10.06.2014 року де
вказано в п. 1.4: "влаштувати дитину,
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 до Кременчуцького
обласного спеціалізованого будинку
дитини" (а.с.9).

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007
р. № 3 "Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав"
роз'яснив, що позбавлення батьківських
прав (тобто прав на виховання дитини,
захисту інтересів, на відібрання
дитини в інших осіб, які незаконно їх
утримують та інше), що надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи.

Відповідно до статті 170 Сімейного
кодексу України, суд може постановити
рішення про відібрання дитини від
батьків або одного з них, не
позбавляючи їх батьківських прав, у
випадках, передбачених пунктами 2- 5
частини першої статті 164 цього Кодексу,
а також в інших випадках, якщо
залишення дитини у них є небезпечним
для її життя, здоров'я і морального
виховання. У цьому разі дитина
передається другому з батьків, бабі,
дідові, іншим родичам - за їх бажанням
або органові опіки та піклування.

Беручи до уваги, що родичі, ОСОБА_3 не
звернулися до відповідного органу, щоб
дитину, а саме малолітнього ОСОБА_4,
передали їм, а також те, що була
небезпека для життя і здоровя
малолітнього, ОСОБА_4, суд приходить до
висновку про передачу малолітнього до
органу опіки та піклування.

На підставі викладеного та керуючись
Законом України "Про охорону
дитинства", ст.ст. 150, 170 Сімейного
Кодексу України, Декларацією прав
дитини від 20 листопада 1959 року, ст.ст.
1,3,4,6,10,11,15, 30,57-61, 179, 208,209,212-223 ЦПК України
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Зіньківської районної
державної адміністрації Полтавської
області до ОСОБА_3, третя особа служба у
справах дітей Зіньківської
райдержадміністрації Полтавської
області про відібрання дитини у матері
без позбавлення її батьківських прав -
задоволити.

Відібрати малолітню дитину, ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_3 у його матері ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення її
батьківських прав та передати органу
опіки та піклування Зіньківської
районної державної адміністрації
Полтавської області.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення, шляхом подання
апеляційної скарги через Зіньківський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області

С.Р.Должко