Справа № 346/4158/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2333/2014
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Горблянського
Я.Д., Пнівчук О.В.,

секретарів: Петріва
Д.Б., Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Спільного Українсько-Ізраїльського
підприємства Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лісова компанія
«Лаванда» про стягнення грошових
коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Коломийського
міськрайонного суду від 06 жовтня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до СУІП ТзОВ «Лісова компанія
«Лаванда» про стягнення суми
невиплачених лікарняних днів в розмірі
935 грн. 87 коп., стягнення
компенсації за весь час затримки їх
виплати в розмірі 26
276 грн. 35 коп. та відшкодування
заподіяної моральної шкоди в розмірі
1000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з
29.06.2004 року перебував у трудових
відносинах з відповідачем, а 23.12.2010 року
його було звільнено з роботи за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Зазначав, що відповідач при звільненні
з роботи остаточного розрахунку з ним
не провів, зокрема, не провів
розрахунків по виплаті заробітної
плати, по виплаті грошової компенсації
за невикористані відпустки та
неправильно визначив причини
звільнення, у зв'язку з чим, 08 червня 2011
року Коломийським міськрайонним судом
було постановлено рішення, яким
зобов'язано СУІП ТзОВ «Лісова компанія
«Лаванда» внести зміни у формулюванні
причини його звільнення з посади
машиніста козлового крану на нижньому
складі з формулювання «звільнений з
роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП
України» на формулювання «звільнений з
роботи за власним бажанням, у зв'язку з
невиконанням власником вимог
законодавства про працю, умов
колективного, трудового договору на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України»,
зазначивши дату проведених змін та
стягнуто на його користь вихідну
допомогу в розмірі 3 627 грн. 57 коп.,
заборгованість по невиплаті
розрахункових за невикористані
відпустки в сумі 1 193 грн. 92 коп.,
заборгованість по невиплаті
середнього заробітку за весь час
затримки по день звернення до суду
(29.03.2011 року) в розмірі 7487 грн. 43 коп.
та моральну шкоду в сумі 400 грн.

Посилаючись на те, що крім зазначених
виплат, відповідачем не проведено
оплату лікарняних днів, щодо яких
існувала домовленість про добровільну
їх оплату, проте, на даний час такі не
виплачені, просив стягнути з
відповідача суму невиплачених
лікарняних днів у розмірі 935 грн. 87 коп.,
компенсацію по невиплаті суми
лікарняних днів за весь час затримки в
розмірі 26 276 грн. 35 коп. та 600 грн. витрат
на правову допомогу.

Крім того, на відшкодування моральної
шкоди просив стягнути 1000 грн.
посилаючись на те, що неправомірні дії
відповідача змусили його знову
звертатися до суду, витрачаючи на це
свій час та кошти, призвели до втрати
нормальних життєвих зв'язків,
емоційних переживань, вимагали від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 06 жовтня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з СУІП
ТзОВ «Лісова компанія «Лаванда» на
користь ОСОБА_2 суму невиплачених
лікарняних днів в розмірі 935 грн. 87 коп.
та 600 грн. витрат на правову допомогу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з СУІП ТзОВ «Лісова компанія
«Лаванда» 243,60 грн. судового збору в
дохід держави.

В апеляційній скарзі на дане рішення в
частині відмови в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Зазначає, що суд першої інстанції
встановивши його право на отримання
невиплаченої йому суми лікарняних в
розмірі 935,87 грн., прийшов до
неправильного висновку про відмову у
виплаті компенсації за один рік
затримки виплати в розмірі
26 276,35 грн.

Вказує, що є безпідставними посилання
суду на те, що ним не заявлялася вимога
про стягнення компенсації протягом
п'яти років з часу звільнення, оскільки,
згідно ст. 238 КЗпП України, при розгляді
трудових спорів у питаннях про грошові
вимоги, орган, який розглядає трудовий
спір, має право винести рішення про
виплату працівнику належних сум без
обмеження будь-яким строком.

Крім того, безпідставним є і висновок
суду щодо відмови у стягненні
моральної шкоди, так як, спричинення
такої полягає не тільки у невиплаті
відповідачем належних йому грошових
сум, а й у тому, що на неодноразові
прохання відповідач не вжив заходів
щодо поновлення порушених прав, у
зв'язку з чим він змушений звертатися
до суду, витрачати свій час, гроші, що
призвело до втрати нормальних життєвих
зв'язків та емоційних переживань.

У зв'язку з викладеним, просить рішення
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог про стягнення
компенсації по невиплаті суми
лікарняних днів за весь час затримки та
моральної шкоди скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав з
наведених вище мотивів.

Представник ТзОВ «Лісова компанія
«Лаванда» - Боднарук В.В. апеляційну
скаргу заперечив, посилаючись на її
безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи з
відповідача на користь позивача суми
невиплачених лікарняних днів в розмірі
935 грн. 87 коп., суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем було
виплачено йому тільки 503 грн. 93 коп. за 7
лікарняних днів, при цьому за 13 днів
кошти виплачено не було, а тому
зазначені кошти підлягають стягненню в
судовому порядку.

Рішення в зазначеній частині сторонами
не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення компенсації по
невиплаті лікарняних днів в сумі 26 276
грн. 35 коп., суд першої інстанції
виходив з того, що з моменту порушення
його прав минуло більше п'яти років, при
цьому суд керувався нормами
ст. ст. 267, 268 ЦК України.

Відмовляючи у стягненні моральної
шкоди, суд першої інстанції вважав її
безпідставною та необґрунтованою,
оскільки позивачем не було доведено
спричинення такої шкоди.

Разом з тим, з висновками суду в частині
відмови в позові в повній мірі
погодитися не можна, оскільки вони
зроблені в порушення норм
матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що з
29.06.2004 року по 15.07.2004 року позивач
працював у СУІП ТзОВ «Лісова компанія
«Лаванда» на посаді машиніста
козлового крану за сумісництвом,
згідно наказу №88 з 16.07.2004 року ОСОБА_2
прийнято на постійну роботу на посаду
машиніста козлового крану на нижньому
складі.

23.12.2010 року позивача звільнено з роботи
за власним бажанням за ст. 38 КЗпП
України.

Оскільки, при звільненні з роботи з
позивачем не було проведено
остаточного розрахунку, у березні 2011
року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом і
рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 08.06.2011 року позов було
задоволено частково, зобов'язано СУІП
ТзОВ «Лісова компанія «Лаванда» внести
зміни у формулювання причин звільнення
ОСОБА_2 з посади машиніста козлового
крану на нижньому складі з
формулювання «звільнений з роботи за
власним бажанням за ст. 38 КЗпП України»
на формулювання «звільнений з роботи
за власним бажанням, у зв'язку з
невиконанням власником: вимог
законодавства про працю, умов
колективного, трудового договору на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України» - 23
грудня 2010 року.

Крім того, було стягнуто з СУІП ТзОВ
«Лісова компанія «Лаванда» на користь
ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 3 627
грн. 57 коп., заборгованість по невиплаті
розрахункових за невикористані
відпустки в сумі 1 193 грн. 92 коп.,
заборгованість по невиплаті
середнього заробітку за час затримки
по 29 березня 2011 року в розмірі 7487 грн. 43
коп., моральну шкоду в сумі 400 грн. та
понесені судові витрати.

Встановлено, що зазначене рішення
виконане відповідачем 18 серпня 2011 року.

Звертаючись у липні 2014 року з позовом,
ОСОБА_2 посилаючись на те, що
відповідачем частково було виплачено
503 грн. 93 коп. за 7 лікарняних днів (за 5
днів у грудні 2008 року на суму 359,95 грн. та
2 дні в січні 2009 року на суму 143,98 грн.),
просив стягнути 935,87 грн. за 13
лікарняних днів згідно листка
непрацездатності, відповідно до якого
він перебував на лікарняному 20 робочих
днів з 15.12.2008 року по 13.01.2009 року, також
просив стягнути компенсацію за
невиплачені лікарняні дні за весь час
затримки виплати, в межах одного року в
розмірі 26 276 грн. 35 коп. та відшкодувати
заподіяну моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Відповідно до частини першої статті 47
КЗпП України власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний в день
звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116
КЗпП України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Відповідно до статті 237-1 цього Кодексу,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Конституційний Суд України в Рішенні
від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 вирішив, що
в аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Аналіз наведених норм матеріального
права з урахуванням висновків, що
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року N
4-рп/2012, дає підстави вважати, що
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог на момент припинення
такого правопорушення, яким є день
фактичного розрахунку.

Встановлено, що розрахунок із
позивачем був проведений 18 серпня 2011
року, з позовом до суду про стягнення
компенсації по невиплаті суми
лікарняних днів та відшкодування
моральної шкоди позивач звернувся в
липні 2014 року, а тому колегія суддів
вважає, що позивачем без поважних
причин пропущено тримісячний строк на
звернення до суду, передбачений ст. 233
КЗпП України, перебіг якого почався з
часу фактичного розрахунку - 18 серпня
2011 року.

У зв'язку з цим, рішення суду в
оскаржуваній частині підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову в позові за пропуском
строку звернення до суду.

Що стосується доводів апелянта про те,
що відповідачем розрахунок проведено
не в повній мірі, оскільки йому не
виплачено ще 4 862 грн. 34 коп., які
стягнуто рішенням суду від 14 грудня 2011
року, то такі не заслуговують на увагу,
оскільки встановлено, що зазначені
кошти є заборгованість по середньому
заробітку за неправильне формулювання
причин звільнення в трудовій книжці за
період з 08.06.2011 року - часу винесення
рішення суду по 18.08.2011 року - часу
виконання рішення суду, а не
заборгованість по невиплаті належних
при звільненні сум.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 06 жовтня 2014 року в частині
відмови в позові скасувати та ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Спільного
Українсько-Ізраїльського підприємства
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лісова компанія
«Лаванда» про стягнення компенсації по
невиплаті суми лікарняних днів за весь
час затримки та моральної шкоди
відмовити за пропуском строку
звернення до суду.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ним законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук