Єдиний унікальний номер 205/2344/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого
судді Мовчан Д.В

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Головне управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні,
володінні та розпорядженні майном,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку,-

В С Т А Н О
В И В:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Головне управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні,
володінні та розпорядженні майном,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що йому, ОСОБА_3, на
підставі договору дарування,
посвідченого 19.07.2005 року Приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
за реєстровим № 2753, зареєстрованого в
Комунальному підприємстві
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації» 17.08.2005 року,
записано в реєстровій книзі за № 302,
належить 12/50 частини домоволодіння
АДРЕСА_1. Далі позивач зазначає, що він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 (далі - Відповідач) з 02 серпня 2003
року по 16 травня 2012 року, і проживали
разом у вищевказаному домоволодінні.
Однак після розірвання шлюбу, він
залишив свою дружину разом із донькою
проживати у своєму домоволодінні,
користуватися ним, однак на умовах, що
відповідач не буде звертатися до суду
із позовною заявою про стягнення з
нього аліментів. Але, відповідач не
дотрималась умов і звернулася 24 січня
2013 року до Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська із позовною заявою
про стягнення аліментів із ОСОБА_3.
Також, позивач зазначає, що він зараз
змушений проживати із новою родиною у
смт. Петриківка Дніпропетровській
області, однак працює у м.
Дніпропетровську, та витрачає немалі
кошти на проїзд до місця роботи, та
бажає проживати у своєму
домоволодінні. Однак, відповідач
змінила дверні замки у спірному
домоволодінні, відмовляється надати
комплект ключів позивачу. У зв'язку з
чим позивач змушений звернутися до
суду, та просити суд в уточненій
позовній заяві визнати ОСОБА_4 такою,
що втратила право користування
житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1,
усунути ОСОБА_3, перешкоди у
користуванні, володінні та
розпорядженні своїм будинком шляхом
примусового виселення та зняття з
реєстрації фізичної особи, ОСОБА_4, із
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
(а.с. 54-56).

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили їх задовольнити, в
обґрунтування позовних вимог
посилались на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав з
огляду на їх безпідставність та
необґрунтованість, просив суд
відмовити позивачу в позові.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області у судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлялися
належним чином, заяв чи клопотань до
суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини та визначені відповідно до
них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, на
підставі договору дарування,
посвідченого 19.07.2005 року Приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
за реєстровим № 2753, зареєстрованого в
Комунальному підприємстві
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації» 17.08.2005 року,
записано в реєстровій книзі за № 302,
належить 12/50 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Судом також встановлено, а сторонами
визнано, що відповідач вселилась у
вказану частину домоволодіння зі згоди
позивача, під час знаходження сторін у
зареєстрованому шлюбі. Із матеріалів
даної цивільної справи вбачається, що
шлюб між сторонами було розірвано
рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 травня 2012 року,
що набрало чинності у встановленому
законом порядку (а.с. 11).

Як вбачається із матеріалів справи, у
вищевказаному домоволодінні станом на
час вирішення спору у судовому порядку
зареєстровані та фактично мешкають, у
тому числі, ОСОБА_4, яка вже є колишньою
дружиною позивача по справі, та
неповнолітня дитина від шлюбу сторін -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в задоволені позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору: Головне управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні,
володінні та розпорядженні майном,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, лише в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі. Відповідно до змісту норм ст.
ст. 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право
визначати предмет і підставу позову та
спосіб захисту порушеного права
належить позивачеві. Крім того,
відповідно до вимог ст. 16 ЦК,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.

Із матеріалів справи, зокрема з
позовної заяви та пояснень
представника позивача, вбачається, що
позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, виселення та зняття
їх з реєстраційного обліку. При цьому,
в якості правової підстави своїх вимог,
позивач зазначив, як ст.ст. 319, 391, 405 ЦК
України, яка передбачає усунення
перешкод власнику у користуванні та
розпорядженні своєю власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Так відповідно
до норм диспозиції ч. ч. 2,3 ст. 64 ЖК
України до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Таким чином, з огляду на зміст вказаних
норм закону, відповідач по справі, яка є
колишньою дружиною позивача, наділена
правами та обов'язками члену сім'ї
наймача.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має
право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

За нормами ЦК України право членів
сім'ї власника житла на користування
ним визнається сервітутним правом.
Відповідно вселення членів сім'ї у
житлове приміщення, яке належить
громадянину на праві власності є
результатом реалізації права власника
й у них виникає право на користування
чужим майном. Це право є особистим
сервітутом, оскільки виникає в
інтересах певної особи - члена сім'ї
власника житла. Таким чином, суб'єктами
даного сервітутного правовідношення є,
з одного боку, власник житла, а з іншого
- член його сім'ї. Об'єктом цього
сервітуту є право обмеженого
користування частиною житлового
приміщення, визначеною власником
житла.

При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України,
передбачені спеціальні підстави для
визнання особи такою, що втратила право
на користування житлом власника: у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом. Окрім цього, відповідно до
вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення.
Суд зауважує, що серед таких обставин
можна визначити такі як порушення
договірних умов, використання всупереч
досягнутим домовленостям, порушення
меж користування або способу
користування чужою річчю тощо.

Таким чином, з огляду на наведені норми
матеріального закону, у разі
виникнення спору між власником та
особами, які вселялися в житло у якості
членів сім'ї право користування житлом
має речово-правовий характер, у зв'язку
з чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення
або через відсутність особи понад один
рік у спірному житловому приміщенні.

Разом з цим, судом встановлено, а
сторонами визнано, що відповідач
постійно проживає у означеному
домоволодінні, та була вселена туди за
згодою власника (позивач по справі).
Тобто в судовому засіданні не була
встановлена обставина відсутності
понад один рік відповідача у вказаному
домоволодінні. Також з підстав
наявності істотних обставин, які мають
істотне значення для припинення
сервітутного правовідношення,
позивачем позову не пред'являлось, та
наявність таких обставин відповідно не
доводилось у судовому засіданні.

З таких обставин та вказаних вимог
чинного законодавства, суд доходить
висновку про необхідність відмови в
задоволені позовних вимог в частині
визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування житловим
будинком за адресою: АДРЕСА_1 з огляду
на їх необгрунтованність та
безпідставність.

Щодо позовних вимог про виселення суд
зазначає про наступне.

На відміну від сервітуту (користування
чужим майном) та умов його припинення,
врегульованих нормами цивільного
законодавства, виселення, як засіб
поновлення порушеного права особи,
може застосовуватись судом лише при
вирішенні спору, який є похідним від
житлових правовідносин. В даному
випадку підстава позову не охоплювала
спірні відносини сторін з приводу
наявного між ними житлового спору, а
тому застосування норм житлового
законодавства в даному випадку є
безпідставним.

Окрім цього, суд зауважує, що згідно з ч.
4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом. Диспозицією ст. 157 ЖК України
встановлено, що членів сім'ї власника
жилого будинку може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. За змістом ст.
116 ЖК України, виселення члена сім'ї
наймача (власника) будинку та інших
осіб, які проживають разом з ним,
можливо в тому випадку, коли вони
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними.

Як зазначалось вище, підстава позову не
охоплювала спірні відносини сторін з
приводу наявного між ними житлового
спору, як наслідок порушення
відповідачем умов проживання в будинку
та користування ним, передбачених ст. 116
ЖК України, судом не встановлювалось,
саме через те, що з таких підстав позов
не заявлено. Суд під час розгляду
справи по суті в порядку цивільного
судочинства не може виходити за межі
позовних вимог, оскільки це б
порушувало принципи диспозитивності
та змагальності сторін.

Також не підлягає задоволенню позовна
вимога щодо зняття з реєстраційного
обліку відповідача по справі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» (надалі по
тексту Закон України) зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що вказаний Закон
України є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

Зазначений висновок суду повністю
кореспондується із правовими
позиціями Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, що викладені у
рішенні від 06.06.2012 року (справа №
6-7511св12) та відповідній ухвалі від 29.08.2012
року (справа № 6-18900св12), які були
ухвалені за результатом розгляду справ
з тотожнім даній справі предметом
спору.

За наслідками розгляду даної
цивільної справи вимоги позивача, які
пов'язані із питаннями про право
користування відповідачем
вищевказаним житловим приміщенням, не
були задоволені, а тому вимога щодо
зняття з реєстраційного обліку
відповідача по справі є такою, що також
задоволенню не підлягає. Окрім цього,
судом встановлено, а позивачем визнано,
що до Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області з приводу
зняття з реєстрації відповідача,
позивач також не звертався, а тому
вимога про зняття особи з
реєстраційного обліку, є також такою,
що пред'явлена передчасно, не до
відповідача по справі, та за
відсутності спору між позивачем та
вказаною особою, що бере участь у
справі.

За вказаних обставин та приписів
чинного законодавства України, суд
доходить висновку, що у даному випадку
відсутні правові підстави для
ухвалення судового рішення про
задоволення позовних вимог, тому в
позові слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, суд
зазначає, що у зв'язку із відмовою в
задоволенні позову такі витрати у
вигляді судового збору слід віднести
на рахунок позивача у відповідності до
вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись,
ст. 6, 127, частиною 2 статті 128, статті 129
ЖК, Примірним положенням про
гуртожиток, затвердженого Радою
Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208,
ст.ст. 2, 10, 11, 57-60,88, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору: Головне
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області, про усунення перешкод в
користуванні, володінні та
розпорядженні майном, виселення та
зняття з реєстраційного обліку -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області, через Ленінський районний суд
міста Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан