У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Державного
підприємства «Житомирський військовий
лісгосп», третя особа - ОСОБА_7, про
скасування наказу про звільнення та
поновлення на роботі, за касаційною
скаргою Державного підприємства
«Житомирський військовий лісгосп» на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 27 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, в якому з урахуванням
уточнення позовних вимог просив
визнати незаконними накази Державне
підприємство «Житомирський військовий
лісгосп» (далі - ДП «Житомирський
військовий лісгосп») від 18 вересня 2012
року № 90-К та від 08 січня 2013 року № 1-к
про звільнення з посади лісничого
Корбутівського військового лісництва,
поновити його на вказаній посаді.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що з 11 жовтня 2011 року
працював на посаді лісничого
Корбутівського лісництва ДП
«Житомирський військовий лісгосп» та
був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України.

18 вересня 2012 року позивач звернувся із
заявою до адміністрації відповідача
про надання йому щорічної відпустки та
зазначив в ній також своє прохання
звільнити його з роботи в останній день
відпустки.

За наслідками його звернення
директором ДП «Житомирський
військовий лісгосп» видано наказ від 18
вересня 2012 року № 134-т, згідно з яким
позивачу надані щорічні та додаткові
відпустки за період роботи з 10 серпня
2010 року по 09 серпня 2012 року. Строк
відпустки позивача становив з 19
вересня 2012 року до 13 листопада 2012 року.

Позивач вказував, що перебуваючи у
відпустці, змінив своє рішення про
звільнення та в усному порядку 23
вересня 2012 року повідомив про це
директора підприємства, однак 24
вересня 2012 року його ознайомили з
наказом № 90-к від 18 вересня 2012 року про
звільнення із займаної посади 13
листопада 2012 року, тобто в останній
день відпустки.

Своє звільнення вважає незаконним та
необґрунтованим. Зокрема, у зв'язку з
тим що він одразу написав заяву, в якій
письмово повідомив про небажання
звільнятися, просив подану заяву
визнати недійсною, а наказ таким, що
виданий з неправильним формулюванням
підстав звільнення, та, відповідно,
неправомірним.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 22 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 27 лютого 2014
року рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 22 січня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким визнано незаконними накази від 18
вересня 2012 року № 134, від 08 січня 2013 року
№ 1-к та від 28 лютого 2013 року № 11-к,
видані директором ДП «Житомирський
військовий лісгосп» про звільнення
ОСОБА_6 з посади лісничого
Корбутівського військового лісництва.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді лісничого
Корбутівського військового лісництва
з 27 лютого 2014 року.

У касаційній скарзі ДП «Житомирський
військовий лісгосп» порушує питання
про скасування оскаржуваного рішення
суду апеляційної інстанції із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 11
жовтня 2011 року працював на посаді
лісничого Корбутівського військового
лісництва.

18 вересня 2012 року позивач написав заяву
про надання йому чергової відпустки з 19
вересня 2012 року. У вказаній заяві
позивачем зазначено, що він просить
звільнити його в останній день
відпустки (а. с. 58).

18 вересня 2012 року наказом № 134-т
директора ДП «Житомирський військовий
лісгосп» на підставі заяви позивачу
надано відпустку з 19 вересня 2012 року по
13 листопада 2012 року (а. с. 6).

Наказом від 18 вересня 2012 року № 90-к
ОСОБА_6 звільнено з посади лісничого
Корбутівського військового лісництва
13 листопада 2012 року в останній день
відпустки, за згодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України) (а. с. 7).

Із вказаним наказом ОСОБА_6 ознайомився
24 вересня 2012 року (а. с. 7).

24 вересня 2012 року ОСОБА_6 на ім'я
директора ДП «Житомирський військовий
лісгосп» подано заяву, в якій він
зазначив, що не згодний з наказом № 90-к
про звільнення за угодою сторін,
оскільки не бажає звільнятися, тому
просив заяву про звільнення вважати
недійсною (а. с. 8).

04 жовтня 2012 року ДП «Житомирський
військовий лісгосп» направлено
відповідь ОСОБА_6 на подану 24 вересня 2012
року заяву, де зазначено про
неможливість задоволення його заяви,
оскільки у заяві про звільнення від 18
вересня 2012 року не вказано підстави
звільнення, а звільнення обумовлене
закінченням відпустки (а. с. 9).

30 жовтня 2012 року наказом № 150-т ОСОБА_6
продовжено щорічну відпустку терміном
на 10 календарних днів з 14 листопада 2012
року до 23 листопада 2012 року у зв'язку з
хворобою під час відпустки (а. с. 65).

Наказом від 30 жовтня 2012 року № 101-к
ОСОБА_6 звільнено з посади лісничого
Корбутівського військового лісництва
23 листопада 2012 року, в останній день
відпустки, за угодою сторін (п. 1 ст. 36
КЗпП України) (а. с. 66).

Наказом від 08 листопада 2012 року № 156-т
ОСОБА_6 відкликано з щорічної відпустки
08 листопада 2012 року терміном на один
календарний день за його згодою, у
зв'язку з чим продовжено перебування у
щорічній відпустці на 1 день до 04 грудня
2012 року (а. с. 67).

Наказом від 12 листопада 2012 року № 105-к
внесено зміни до наказу від 30 жовтня 2012
року № 101-к про надання компенсації за 10
днів невикористаної відпустки та
звільнення ОСОБА_6 Надано ОСОБА_6
невикористану частину щорічної
відпустки з 24 листопада 2012 року,
тривалістю 10 календарних днів за
період роботи з 10 серпня до 03 грудня 2012
року (а. с. 69).

Наказом від 13 листопада 2012 року № 108-к
пункт 3 наказу від 08 листопада 2012 року №
156-т викладено у такій редакції:
«установлено дату звільнення ОСОБА_6 04
грудня 2012 року, в останній день
відпустки, за угодою сторін (п. 1 ст. 36
КЗпП України) (а. с. 71).

Наказом від 29 листопада 2012 року № 165
ОСОБА_6 продовжено щорічну відпустку
терміном на 10 календарних днів з 05
грудня до 14 грудня 2012 року у зв'язку з
хворобою під час відпустки (а. с. 74).

Наказом від 29 листопада 2012 року № 109-к
установлено дату звільнення ОСОБА_6 14
грудня 2012 року в останній день
відпустки, за угодою сторін (п. 1 ст. 36
КЗпП України) (а. с. 76).

Наказом від 14 грудня 2012 року № 171-т
ОСОБА_6 продовжено щорічну відпустку
терміном на 3 календарних дні з 15 грудня
до 17 грудня 2012 року в зв'язку з хворобо
під час відпустки (а. с. 77).

Наказом від 14 грудня 2012 року № 116-к
установлено дату звільнення ОСОБА_6 - 17
грудня 2012 року, в останній день
відпустки, за угодою сторін (п. 1 ст. 36
КЗпП України).

Наказом від 20 грудня 2012 року № 117-к
останній день відпустки ОСОБА_6
визначено 20 грудня 2012 року, дата
звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36
КЗпП України) (а. с. 80).

Наказом від 20 грудня 2012 року № 175-к
ОСОБА_6 продовжено щорічну відпустку
терміном на 1 календарний день - 20
грудня 2012 року у зв'язку з хворобою під
час відпустки (а. с. 82).

Наказом від 21 грудня 2012 року № 117-к
установлено дату звільнення ОСОБА_6 - 21
грудня 2012 року, за угодою сторін (а. с. 83).

Наказом від 29 грудня 2012 року № 120-к
останній день відпустки ОСОБА_6
визначено 30 грудня 2012 року. Дата
звільнення за згодою сторін 02 січня 2013
року (а. с. 86).

Наказом від 08 січня 2013 року № 1-к
останній день відпустки ОСОБА_6
визначено 30 грудня 2012 року. У зв'язку з
хворобою в період з 02 січня до 04 січня
2013 року дата звільнення за згодою
сторін -08 січня 2013 року (а. с. 87).

Наказом від 01 березня 2013 року б/н наказ
від 20 грудня 2012 року № 175-т
кореговано, встановлено дату
звільнення ОСОБА_6 30 грудня 2012 року,
останній день його відпустки, у цей
день він був працездатним (а. с. 88).

Наказом від 28 лютого 2012 року № 11-к дату
звільнення ОСОБА_6 за угодою сторін
визначено 30 грудня 2012 року (а. с. 121).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача є безпідставними,
оскільки трудовим законодавством не
передбачено порядку відкликання заяви
про звільнення у разі звільнення за
угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що 18 вересня 2012 року ОСОБА_6 просив його
звільнити не за угодою сторін, а за
власним бажанням, однак підприємством
проведено звільнення позивача проти
його бажання, про що він зазначив у
своїй письмовій заяві від 24 вересня 2012
року.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Підставами припинення трудового
договору є зокрема угода сторін (п. 1 ч. 1
ст. 36 КЗпП України).

За змістом ст. 38 цього Кодексу
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу, власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
судам необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою
сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у порушення положень ст. ст.
303, 316 ЦПК України не врахував вказані
норми матеріального права, не звернув
уваги на те, що, звертаючись із заявою,
ОСОБА_6 щодо звільнення за власним
бажанням не зазначав, а визначив строк
припинення трудового договору та
просив звільнити його в останній день
відпустки, а ДП «Житомирський
військовий лісгосп» на підставі
поданої заяви погодилося припинити
трудовий договір у строк, про який
просив працівник, та в день звернення з
заявою видало наказ про звільнення за
угодою сторін, при цьому згода ДП
«Житомирський військовий лісгосп» про
анулювання заяви про звільнення за
угодою сторін після відпустки позивача
відсутня, внаслідок чого дійшов
неправильного висновку про те, що
позивачем написано заяву про
звільнення за власним бажанням.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції на
підставі наявних у справі доказів
обґрунтував свої висновки та правильно
відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі
судом апеляційної інстанції рішення
підлягає скасуванню як таке, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного
підприємства «Житомирський військовий
лісгосп» задовольнити .

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 27 лютого 2014
року скасувати, залишити у силі рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 22 січня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук