АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7741/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Березюк В. В. Доповідач -
Петешенкова М.Ю.Категорія 20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

17 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 23 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 за участю третьої особи:
приватного підприємства «МПП Вибір»
про визнання договору купівлі-продажу
автомобіля недійсним, -

В С
Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з вищезазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4, ними придбано автомобіль марки
HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, який був зареєстрований
на ім»я відповідача. На початку
листопада 2013 року вона дізналася, що
ОСОБА_4 продав зазначений автомобіль
ОСОБА_3, договір купівлі-продажу
оформлений довідкою-рахунком серія ААВ
№ 257947 від 01 жовтня 2013 року. Вважає, що
договір купівлі - продажу, вчинений
ОСОБА_4 без отримання згоди іншого з
подружжя, є недійсним в розумінні
закону, зокрема відповідних положень
Сімейного Кодексу України. Просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI
TUCSON, 2007 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, укладений довідкою-рахунком
серія ААВ № 257947 від 01 жовтня 2013 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Просила повернути
сторони у попередній стан: скасувати
державну реєстрацію вказаного
автомобіля за ОСОБА_3, та відновити
державну реєстрацію за ОСОБА_4

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 23 липня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково
(а.с.136-139).

Визнано договір купівлі-продажу
автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2,
двигун НОМЕР_3, укладений 01 жовтня 2013
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оформлений
довідкою-рахунком ААВ 257947, виданої ПП
«МПП Вибір» - недійсним.

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

Вирішено питання про судові
витрати.

Ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 серпня 2014 року в порядку
ст.219 ЦПК України виправлено описку у
рішенні суду та після другого абзацу
резолютивної частини рішення суду
зазначено: скасувати державну
реєстрацію автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2007 року
випуску, державний номер НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3 за ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.146-147).

Не погодившись із вищезазначеним
рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду із апеляційними
скаргами, в яких посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права при ухваленні
рішення суду, ОСОБА_2 просить скасувати
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог та
задовольнити її позов в повному обсязі;
ОСОБА_3 просить змінити рішення суду,
стягнути з ОСОБА_4 на її користь
вартість спірного автомобіля.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2
слід відхилити, апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із
того, що договір купівлі-продажу
зазначеного автомобіля був укладений
ОСОБА_4 без додержання вимог ст. 65 СК
України, тобто суперечить вимогам
Цивільного кодексу України кодексу та
нормам сімейного законодавства, а тому
є недійсним відповідно до статті 215 ЦК
України.

Проте з такими висновками суду в повній
мірі погодитися не можна з наступних
підстав.

Судом встановлено, що сторони по
справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 1990
року по 17 лютого 2014 року (а.с. 10, 45).
Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 05 лютого 2014 року, яке
набрало законної сили 17 лютого 2014 року,
шлюб між сторонами розірвано.

За час спільного життя подружжя
придбало автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, який був
зареєстрований на ім»я ОСОБА_4 (а.с.51-52),
(а.с.53-55).

Судом встановлено, що зазначений
автомобіль було відчужено без згоди
позивача на укладення її чоловіком
ОСОБА_4 договору щодо розпорядження
спільним майном подружжя (а.с.9, 32-33).

Як роз'яснено у п. 7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги до правочинів. Зокрема,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги про
визнання недійсним правочину, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України,
застосовуючи до правовідносин сторін
зазначені правові норми, не врахував
того, що визнання договору недійсним
законодавець пов»язує з необхідністю
вирішення спору, що виник між сторонами
у зв»язку з реалізацією прав та
обов»язків за договором, який вчинили,
та застосування відповідних наслідків.

Зі змісту ухваленого судом першої
інстанції рішення вбачається, що
вирішенням позову з урахуванням
заявлених позовних вимог будь-якій
спір, що виник з фактично укладеного
сторонами договору купівлі-продажу,
суд не вирішував і про таке не просила
позивач ОСОБА_2 Визнання договору
купівлі-продажу як самостійної
матеріально-правової вимоги законом не
передбачено.

У той час як відповідно до частини 1
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 CK України та
ч. 4 ст. 65 СК Кодексу якщо один із
подружжя уклав договір і в інтересах
сім'ї, то гроші, одержані за цим
договором, є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язок для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використовується в
інтересах сім'ї.

Статті 69,70 СК України передбачають
можливість поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя в рівних частках. Дружина,
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Разом із тим, у випадку відчуження
одним з подружжя спільного майна проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби, таке майно або
його вартість враховується при
розгляді вимоги про поділ спільного
сумісного майна подружжя (абзац 2
пункту 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

Крім того, з урахуванням положень
ст. 60 СК України, у разі укладення
договору щодо відчуження спільного
майна подружжя без згоди одного з них,
останній не вправі вимагати визнання
такого договору недійсним у повному
обсязі.

Колегія приходить до висновку, що
наданими позивачем та дослідженими
судом першої інстанції доказами в їх
сукупності не дають підстав для
визнання договору купівлі - продажу
спірного автомобіля недійсним,
оскільки позивач зазначає, що під час
продажу автомобіля вона з відповідачем
перебувала у зареєстрованому шлюбі,
але не надала суду достатніх доказів
того, що ОСОБА_4 здійснив відчуження
автомобіля проти її волі, а гроші від
продажу автомобіля використав на
особисті потреби, не в інтересах їх
сім'ї, і на час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції ним не надано,
разом з тим судового спору щодо поділу
майна не існує.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України позивач зобов'язаний довести
ті обставини, на які він посилається як
на підставу своїх вимог. Встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Враховуючи вищезазначене, суд
першої інстанції у порушення
зазначених норм матеріального права та
вимог процесуального права, неповно
встановив обставини, що мають істотне
значення для правильного вирішення
справи та неправильно застосував норми
матеріального права, що є підставою для
скасування рішення суду від 23 липня 2014
року та ухвали цього ж суду від 04 серпня
2014 року про виправлення описки з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Приведені в апеляційній скарзі
доводи ОСОБА_2 про те, що суд не
застосував реституцію та не повернув
сторони в попередній стан, що
унеможливлює фактично вирішити
питання про поділ майна подружжя, не
можуть бути прийнятті до уваги,
оскільки вони не свідчать про
незаконність та необгрунтованість
рішення суду в цій частині. Позивач не
позбавлена можливості враховувати
відчужений автомобіль або його
вартість при поділі майна подружжя.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі на те, що судом першої інстанції
не було враховані її інтереси та не
було повернуто сплачені кошти за
спірний автомобіль, не являються
підставою для скасування рішення суду,
оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 не
заявлялись.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і зводяться до
переоцінки доказів, однак, відповідно
до ст. 212 ЦПК України виключне право
оцінки доказів належить суду 1
інстанції.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 23 липня 2014 року та ухвалу
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 04 серпня
2014 року скасувати з ухваленням нового
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 за участю третьої особи:
приватного підприємства «МПП Вибір»
про визнання договору купівлі-продажу
автомобіля недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді:
М.Ю. Петешенкова

О.Г. Дерев’янко

Л.А. Черненкова