Справа № 346/6782/13-ц
Провадження № 22-ц/779/353/2014
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Меленко О.Є., Фединяка В.Д.,

секретаря
Мельник О.В.,

з участю:
апелянта ОСОБА_2 та її представника -

ОСОБА_3, позивача - ОСОБА_4,

прокурора - Савчук Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Коломийського міськрайонного суду від
17 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення
з житлового будинку без надання іншого
жилого приміщення. Позов обґрунтовано
тим, що її невістка - відповідачка
ОСОБА_2, проживаючи без реєстрації у
належному їй на праві власності
будинку АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_5,
систематично порушує правила
співжиття. Зокрема, вчиняє скандали,
ображає та принижує її честь та
гідність, погрожувала розправою, у
зв'язку з чим вона неодноразово
зверталася до Коломийського МВ УМВС за
захистом. Посилаючись на те, що ОСОБА_2
має інше місце проживання,
систематично порушує правила
співжиття і в добровільному порядку
відмовляється звільнити належний їй
будинок, просила позов задовольнити.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_5 пред'явила
зустрічний позов до ОСОБА_4 про
визнання права реєстрації за місцем
проживання, права користування
житловим будинком та усунення перешкод
в користуванні житлом. ОСОБА_2
заперечила первісний позов та
зазначила, що конфліктні ситуації
створюються саме ОСОБА_4 з метою
передати спірне домоволодіння, яке
дісталось їй у спадщину від матері,
своєму сину ОСОБА_5. Також позивачка за
зустрічним позовом пояснила, що в
спірному домоволодінні проживала з
моменту одруження із сином ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 з 1999 року з дозволу самої ОСОБА_4,
однак зареєструватись не змогла,
оскільки право власності на даний
будинок не було оформлено за ОСОБА_4
Також зазначила, що будинку АДРЕСА_2, в
якому вона зареєстрована, фактично
немає. Посилаючись на те, що іншого
житла у неї немає, за спірним
домоволодінням та господарством вона
доглядає, просить у первісному позові
відмовити, а зустрічний позов -
задовольнити.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 17 грудня 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено. Постановлено виселити
ОСОБА_2 із житлового будинку по АДРЕСА_1
без надання іншого жилого приміщення.
Цим же рішенням в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт не погоджується із висновком
суду про те, що вона не являється членом
позивачки і є тимчасовим мешканцем
будинку, оскільки проживає там
протягом 15 років і пов'язана з ОСОБА_4
спільним побутом, вони мають взаємні
права та обов'язки. ОСОБА_2 вказує, що
судом не враховано того, що іншого
місця проживання вона не має, оскільки
будинку, в якому вона зареєстрована, за
даною адресою не існує. Також, на її
думку, суд безпідставно не прийняв до
уваги того, що в більшості випадків
конфлікти відбувались саме з
ініціативи ОСОБА_4, що підтверджується
матеріалами перевірок Коломийського
МВ УМВС в Івано-Франківській області
заяв обох сторін. Тому апелянт вказує,
що підстав вважати, що нею порушуються
правила співжиття, немає. Крім того,
судом не було враховано того, що у
зв'язку із її виселенням
неповнолітнього сина ОСОБА_5
позбавлено можливості проживати з
матір'ю, а її позбавлено права на
виховання дитини. Також зазначає, що
судом не залучено до участі у справі
орган опіки та піклування, чим
позбавлено даний орган дати висновок
стосовно прав малолітньої дитини.
Посилаючись на вищенаведене, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові ОСОБА_4
відмовити, а зустрічний позов -
задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник апеляційну скаргу
підтримали з мотивів, наведених у ній.
ОСОБА_2 крім того пояснила, що позивачка
після смерті сина почала заперечувати
її право на проживання у спірному
будинку, створювати для неї умови, які б
сприяли виселенню. Однак, зазначила
апелянт, у неї немає іншого місця для
проживання з неповнолітнім сином. Адже,
за життя чоловіка вони за згодою ОСОБА_4
на подвір'ї спірного будинку заклали
фундамент нового будинку, придбали
будівельні матеріали. Компенсувати їй
витрати на фундамент і будівельні
матеріали ОСОБА_4 не бажає. Пояснила
також, що даний спір виник у зв'язку із
тим, що ОСОБА_4 заповіла свій будинок
дітям, які ініціюють її виселення.
Вважаючи рішення незаконним, просить
його скасувати, ухвалити нове рішення,
яким відмовити у позові про її
виселення та задоволення зустрічних
вимог.

ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги
заперечила, вважаючи, що суд першої
інстанції дійшов до правильного,
обґрунтованого висновку про
неможливість спільного проживання у
згаданому будинку з відповідачкою, яка
порушує правила співжиття, влаштовує з
нею конфлікти, ображає.

Прокурор вважає, що рішення суду першої
інстанції в даній справі про виселення
ОСОБА_2 порушує права її
неповнолітнього сина, який проживає у
спірному будинку з народження. Тому
просить зазначене рішення скасувати.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, представника відповідачки,
думку прокурора, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1)чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, 3) які правовідносини
випливають із встановлених обставин, 4)
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4
та відмовляючи в зустрічному позові
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що остання являється тимчасовим
мешканцем домоволодіння АДРЕСА_1,
систематично порушує правила
співжиття, а заходи щодо запобігання
таких порушень є безрезультатними.
Тому вона підлягає виселенню. Однак, на
думку колегії суддів, погодитись з
таким висновком не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
04.06.1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було
зареєстровано шлюб (копія свідоцтва
про одруження на а.с. 43).

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що після
реєстрації шлюбу, тобто в червні 1999
року вона з дозволу чоловіка та його
матері - ОСОБА_4 вселилася в будинок
АДРЕСА_1. Даний факт ОСОБА_4 не
заперечувала. Тому згідно ч.1 статті 61
ЦПК України названа обставина
доказуванню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що за
ОСОБА_4 визнано право власності на вище
згаданий будинок АДРЕСА_1, як на
успадковане майно після смерті її
матері, рішенням Коломийського
міськрайонного суду від 30.08.2013 року.
Згідно із ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно
від часу прийняття спадщини вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини. З цього випливає, що ОСОБА_4
давала згоду на постійне вселення
невістки в якості члена сім'ї у
названий будинок, будучи власником
цього будинку. Отже, суд першої
інстанції помилково вважав, що ОСОБА_2 є
тимчасовим жильцем спірного
приміщення. Вона й після смерті
чоловіка вправі продовжувати
проживати з неповнолітнім сином у
спірному будинку, оскільки відповідно
до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї
власника будинку, в тому числі й
колишні, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником. Їх
право користування врегульовано
житловим законодавством, згідно з яким
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом (ч.3 статті 9 ЖК
України). З наведеного вище випливає, що
суд першої інстанції безпідставно
відмовив у захисті права ОСОБА_2 на
користування спірним будинком, яке
заперечується власником цього будинку.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 щодо
виселення бувшої невістки на підставі
ч.1 ст.116 ЖК України, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
систематично порушувала умови
співжиття з позивачем. Однак, такий
висновок вимогам закону і матеріалам
справи не відповідають.

Виселення згідно із ч.1 статті 116 ЖК
України може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними.
Виселення винних на вимогу власника
або інших зацікавлених осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Отже, для застосування названої норми
закону необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Однак, з доданих до справи висновків
Коломийського МВ УМВС вбачається, що
між ОСОБА_4 та її бувшою невісткою
виникали сварки, причиною яких було
намагання власника будинку
перешкодити ОСОБА_2 у користуванні
спірним будинком. З відповідними
заявами в орган внутрішніх справ
протягом 2012-2013 років зверталась як
ОСОБА_4, так і ОСОБА_2 В згаданих
висновках не міститься відомостей про
те, що ОСОБА_2 умисно вчиняла щодо
позивачки неправомірні дії, які
порушують правила співжиття та
унеможливлюють проживання з нею у
спірному будинку.

Якщо ж і припустити, що ОСОБА_2 було
обґрунтовано винесено офіційні
застереження про неприпустимість
порушення правил співжиття, то ніяких
об'єктивних відомостей про те, що й
після застосування до неї зазначених
заходів впливу відповідачка
продовжувала вчиняти неправомірні дії
щодо власника спірного будинку суду
надано не було.

Крім того, колегія суддів погоджується
з думкою прокурора про те, що виселення
відповідачки порушує право її
неповнолітнього сина, оскільки
виселення матері фактично залишить
без її догляду неповнолітню дитину та
унеможливить проживання сина у
згаданому жилому будинку.

Оскільки висновок суду першої
інстанції щодо наявності правових
підстав для виселення ОСОБА_2 з жилого
будинку без надання іншого житлового
приміщення також не відповідає
встановленим обставинам, то оскаржене
рішення не може бути залишене в силі.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 218; 307; 309; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 17 грудня 2013 року в даній справі
скасувати. Ухвалити нове рішення. В
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про виселення з жилого будинку без
надання іншого жилого приміщення
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання ним законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
О.Є. Меленко

В.Д. Фединяк