Номер провадження № 22-ц/785/2371/14
Головуючий у першій інстанції Бушулян
Доповідач Мартинова К. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Мартинової К.П.,

суддів - Оверіної О.В., Журавльова О.Г.,

за участю секретаря - Счастлівцевої
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільно
нажитого майна та зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
особистою власністю майна, набутого за
час шлюбу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Саратського
районного суду Одеської області від 24
грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2002 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя, а саме
квартири АДРЕСА_1.

Позивачка посилалася на те, що 08
березня 2002 року у Відділі реєстрації
актів громадянського стану
Саратського районного управління
юстиції Одеської області вона
зареєструвала шлюб з відповідачем
ОСОБА_4

Від спільного подружнього життя вони
мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час спільного проживання у шлюбі 10
січня 2007 року вони придбали квартиру
АДРЕСА_1, що є їх спільною сумісною
власністю.

Оскільки сімейні відносини не
склалися, вона звернулася до
відповідача про добровільній розподіл
вищезазначеної квартири, що є їх
спільною сумісною власністю. Однак,
відповідач відмовляється від
добровільного поділу вказаної
квартири.

У зв'язку з вищевикладеним, позивачка
ОСОБА_3 просила суд ухвалити рішення,
яким поділити в рівних частинах
квартиру АДРЕСА_1, вартістю 143000 гривень,
що є їх спільною сумісною власністю, та
виділити їй 1/2 частину зазначеної
квартири.

У своїх доповненнях до позову від 10.09.2013
року позивачка ОСОБА_3 просила суд із
вищезазначеної квартири виділити їй та
її неповнолітнім дітям житлову кімнату
НОМЕР_1, площею 10,8 кв.м.; житлове
приміщення НОМЕР_2, площею 9,3 кв.м..
Відповідачу виділити житлове
приміщення НОМЕР_3, площею 15,8 кв.м.. Інші
приміщення квартири залишити у
спільному користуванні.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
відмовилася від своїх доповнень до
позову від 10.09.2013 року, та в судовому
засіданні первісний позов підтримала
повністю та просила суду його
задовольнити. Крім цього, вона просила
стягнути з відповідача на свою користь
судові витрати у зв'язку із зверненням
з позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_8, який діє на підставі
довіреності, позов не визнали та
просили суд у його задоволенні
відмовити, посилаючись на те, що спірна
квартира є особистою власністю
відповідача ОСОБА_4, яка була придбана
за особисті кошти батьків відповідача
та подарована йому на день його
народження. Тому, відповідач ОСОБА_4
надав до суду зустрічний позов, у якому
просив визнати вищезазначену квартиру,
набутою за час шлюбу, його особистою
власністю.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є батьками
відповідача, у судовому засіданні
показали, що дійсно в серпні 2006 року
вони подарували сину гроші у сумі 6500
доларів США для придбання квартири
АДРЕСА_1, яку син купив у ОСОБА_11. Гроші
вони позичили у ОСОБА_12. Ніяких
договорів позики та дарування
зазначених грошей сину вони у
нотаріуса не посвідчували. У
подальшому ремонт зазначеної квартири
також було проведено за їхні кошти, а
позивачка ОСОБА_3 надала для ремонту
квартири тільки 16000 гривень.

Рішенням Саратського районного
суду Одеської області від 24 грудня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.
Суд поділив між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, в рівних частинах
квартиру АДРЕСА_1, вартістю 143000 гривень,
що є їх спільною сумісною власністю.

Виділено ОСОБА_3 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_4 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
особистою власністю майна, набутого за
час шлюбу, відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить рішення суду скасувати, тому що
воно ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а
зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити в
повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції справа
розглянута на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у відсутності ОСОБА_4 та його
представника, які належним чином
повідомлені про час та місце судового
розгляду, що підтверджується
розписками про отримання ними судових
повісток про виклик, котрі знаходяться
в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги, заперечення
на неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог та на підставі наданих
сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об"єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об"єктом спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. При вирішенні спору
про поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення. За
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що сторони
знаходилися в зареєстрованому шлюбі з
08 березня 2002 року по серпень 2013 року та
мають від шлюбу двох неповнолітніх
дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період знаходження у шлюбі
сторони придбали у власність квартиру
АДРЕСА_1. Рішенням Саратського
районного суду Одеської області від 12
вересня 2006 року, яке набрало чинності,
визнано дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
був укладений у серпні 2006 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_11. За ОСОБА_4 визнано
право власності на вказану квартиру.

При встановлених обставинах суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4
у рівних частках.

Посилання апеляційної скарги на те, що
спірна квартира не може бути спільною а
власністю подружжя, оскільки придбана
не за спільні кошти, а за подарованими
батьками ОСОБА_4 коштами, є
безпідставними.

ОСОБА_4 не надано належних та
допустимих письмових доказів на
підтвердження того, що кошти на спірну
квартиру були подаровані йому
батьками.

Справа розглянута судом відповідно до
вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах
заявлених вимог та на підставі
наданих сторонами доказів, які
знаходяться в матеріалах справи,
належність та допустимість яких
перевірена судом та їм надана оцінка в
рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Саратського районного суду
Одеської області від 24 грудня 2013 року
залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
К.П. Мартинова
Судді
О.В.
Оверіна

О.Г. Журавльов