Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Леванчука
А.О., Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання права особистої приватної
власності за касаційною скаргою ОСОБА_7
на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 23 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 28 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 12/25 частин житлового
будинку та земельна ділянка, площею 0,
0570 га, АДРЕСА_1, право власності на які
оформлене за його дружиною ОСОБА_7, були
придбані за кошти, що були виручені від
продажу його особистого майна та
належали йому особисто. З урахуванням
вказаного, позивач на підставі п. 3 ч. 1
ст. 57 СК України просив визнати вказане
домоволодіння його особистою
приватною власністю.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 23 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 28 травня 2014 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право особистої
приватної власності на 12/25 частин
житлового будинку та споруд АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просила вказані судові рішення
скасувати і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6
у період з 01 березня 2003 року по 22
листопада 2011 року перебували у
зареєстрованому шлюбі.

29 червня 2004 року ОСОБА_6 уклав договір
купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_2, що
була придбана ним на підставі договору
купівлі-продажу від 20 грудня 2000
року, тобто до шлюбу, та належала йому
на праві особистої власності. Згідно з
умовами договору продаж кімнати було
здійснено за 30 210,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 18 серпня 2004 року ОСОБА_7 придбала 12/25
частин житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, а також земельну
ділянку, площею 0,0570 га, за цією ж
адресою для обслуговування будинку.
Згідно з договором ціну будинку
сторонами встановлено у розмірі 26 500
грн, з яких до підписання договору
продавець отримала 21 200 грн, а решту
коштів у розмірі 5 300 грн - 22 грудня 2004
року.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем доведено, що спірне нерухоме
майно придбано за кошти, отримані ним
від продажу його особистої власності, а
відповідач не довела існування у неї
джерела отримання коштів для придбання
нерухомого майна, отже придбане
домоволодіння є особистою приватною
власністю позивача.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна, оскільки вони зроблені
з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Тобто, з огляду на положення ст. 60 СК
України діє презумпція виникнення
права спільної сумісної власності
подружжя на майно, якщо воно набуте
ними за час шлюбу.

Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 63 ЦК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року
роз'яснено, що не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

У розумінні вказаних норм та виходячи
із принципу презумпції спільної
сумісної власності подружжя,
встановленої ст. 60 СК України, слід
дійти висновку, що до майна, яке
придбане одним із подружжя за кошти, що
належали йому особисто і тому воно не
належить до спільної сумісної
власності, можна віднести майно,
придбане за особисті кошти, що належали
одному з подружжя до виникнення
шлюбних відносин.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
вимог статей 10, 60, 213, 214 ЦПК України не
взяли до уваги, що незважаючи на те, що
позивачем було відчужено квартиру, що
належала йому на праві власності до
виникнення шлюбних відносин, це
відчуження було проведено вже під час
шлюбу та саме з метою укладення
наступного договору купівлі-продажу
будинку в інтересах сім'ї.

Отже, судами не з'ясовані всі обставини
справи, не досліджені належним чином
надані сторонами докази у справі та не
надана їм належна оцінка.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, колегій суддів
дійшла висновку, що оскаржувані судові
рішення на підставі ч. 2 ст. 338
ЦПК України необхідно скасувати з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 23 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 28 травня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. ТкачукСудді: В.С.
Висоцька А.О. Леванчук Т.О. Писана І.М.
Фаловська