Справа № 159/2183/14-ц
Провадження № 2/159/586/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
29 вересня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючої - судді АГЕЄВОЇ Є.О.,

з участю секретаря КЛЕВЕЦЬКОЇ О.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
виконавчого комітету Ковельської
міської ради про визнання недійсним
розпорядження органу приватизації та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_3, виконавчого комітету
Ковельської міської ради про визнання
недійсним розпорядження органу
приватизації та визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло.
В обґрунтування заявлених вимог
позивач вказує, що 26.12.1994 року отримала
ордер на житлове приміщення - квартиру
АДРЕСА_1 та на правах наймача житла
вселилась у спірну квартиру. ЇЇ онук
ОСОБА_3 за згодою позивача теж
поселився в даній квартирі, де проживає
до теперішнього часу. Позивач
зазначила, що випадково дізналась про
приватизацію відповідачем ОСОБА_3
квартири. Вказує, що згоди на
приватизацію вона не давала, як і не
підписувала заяву на приватизацію
квартири, а підпис в заяві від 04.12.1998
року, адресованої керівнику органу
приватизації вчинений не нею, а іншою
особою. Тобто відповідач ОСОБА_3 без її
відома та згоди провів приватизацію,
після чого останньому було видано
свідоцтво про право власності на житло
від 07.12.1998 року, яке посвідчує, що
квартира АДРЕСА_1 на праві приватної
власності належить ОСОБА_3
Покликаючись на викладені обставини
позивач просила визнати недійсним
розпорядження органу приватизації № 22
від 07.12.1998 року про передачу у приватну
власність квартири АДРЕСА_1 та визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на житло, видане 07 грудня 1998
року ВАТ «Ковельським меблевим
комбінатом» на підставі розпорядження
органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року,
яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 на
праві приватної власності належить
ОСОБА_3.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позов підтримали повністю, з
підстав, викладених у заяві, прохають
позов задовольнити. Позивач в судовому
засіданні зазначила, що про
приватизацію квартири дізналась у 2013
році, коли зверталась з заявами в
Ковельський МВ з приводу того, що її
онук ОСОБА_3 виганяє її з помешкання.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
в судовому засіданні позов не визнали,
рахують його безпідставним та прохають
в його задоволенні відмовити.

Відповідач подав суду заяву про
застосування строків позовної
давності. В обґрунтування заяви вказує,
що ОСОБА_1 було відомо про приватизацію
спірної квартири ще у 1998 році, під час
підготовки пакету документів на
приватизацію. Вказав, що при оформленні
пакету документів ОСОБА_1 сплачувались
кошти, що стверджується квитанцією від
01.12.1998 року. Оскільки загальна позовна
давність застосовується у три роки,
позивачу було відомо про приватизацію
квартири, остання пропустила строк
звернення до суду, що є самостійною
підставою для відмови в позові.

Представник Ковельської міської ради в
судове засідання не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, хоч
завчасно та належним чином
повідомлявся про час та місце розгляду
справи, заперечення проти позову не
подав.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, допитавши свідків,
дослідивши письмові докази по справі,
приходить до висновку, що позов
підставний та підлягає до задоволення.

У відповідності до ч.1 ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пунктів 2 - 4 статті 267
Цивільного кодексу України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як вказала позивач в судовому
засіданні про приватизацію спірної
квартири вона дізналась у 2013 році, коли
зверталась до Ковельського МВ з
заявами про те, що ОСОБА_3 виганяє її з
квартири. Під час проведення перевірки
за її зверненням виявилось, що квартира
по АДРЕСА_1 оформлена на ОСОБА_3
Стосовно представленої відповідачем
ОСОБА_3 квитанції, то вказала, що ніяких
коштів за оформлення пакету документів
на приватизацію квартири вона не
сплачувала, можливо від її імені дані
кошти вносив ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що возив
дружину та ОСОБА_1, які збирали довідки
та оформляли документи на приватизацію
квартири. Ініціатором приватизації
була ОСОБА_1

Суд не приймає до уваги подану
відповідачем ОСОБА_3 квитанцію про
оплату ОСОБА_1 у 1998 році послуг за
оформлення пакету документів на
приватизацію як доказ того, що ОСОБА_1
особисто вносила дані кошти за
приватизацію, оскільки саму квитанцію
надав суду відповідач ОСОБА_3, а як
пояснила позивач про існування даної
квитанції вона не знала, як і не знала
про приватизацію спірного житла.

Також суд критично оцінює покази
свідка ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_1 було
відомо про приватизацію спірної
квартири, оскільки як пояснила позивач
в судовому засіданні ніяких документів
на приватизацію вона не подавала та не
підписувала.

Враховуючи, що позивач дізналась про
приватизацію спірної квартири у 2013
році, тому строк позовної давності за
даними вимогами позивачем не
пропущено.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути, зокрема визнання права.

З копії заяви від наймача квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_1. від 04.12.1998 року № 4829, яка
адресована керівнику органу
приватизації вбачається, що ОСОБА_1
просить оформити передачу в приватну
власність квартиру по АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_3

Розпорядженням органу приватизації
від 07.12.1998 року № 22 за заявою наймача
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 передано у
власність ОСОБА_3

На підставі розпорядження органу
приватизації № 22 від 07.12.1998 року ОСОБА_3
видано свідоцтво про право власності
на житло, яке посвідчує, що квартира
АДРЕСА_1 на праві приватної власності
належить ОСОБА_3.

Позивач зазначає, що заяву на
приватизацію квартири вона не
підписувала та про її існування не
знала.

Посилання відповідача ОСОБА_3 про те, що
позивач ОСОБА_1 знала та приймала
особисту участь у приватизації
квартири по АДРЕСА_1 повністю
спростовуються висновком
почеркознавчої експертизи.

З висновку № 2474 криміналістичної
експертизи з дослідження почерку та
підпису, зробленого судовим експертом
Львівського НДІ судових експертиз від
05.09.2014 року вбачається, що підпис від
імені ОСОБА_1, який розташований у графі
«підписи наймача та повнолітніх членів
сім'ї» в заяві від 04.12.1998 року за вих. №
4829, адресованої керівнику органу
приватизації від наймача ОСОБА_1,
проживаючої по АДРЕСА_1 виконаний не
ОСОБА_1, а іншою особою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», приватизація державного
житлового фонду (далі - приватизація) -
це відчуження квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках,
призначених для проживання сімей та
одиноких осіб, кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», кожний громадянин
України має право приватизуватися
займане ним житло.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», (в редакції чинній на
момент приватизації житла), передача
займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). Передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Судом встановлено, що позивач не давала
згоди та не підписувала заяву на
приватизацію вищевказаної квартири, а
підпис в її заяві, адресованій
керівнику органу приватизації,
вчинений не позивачем, а іншою особою.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1
використано право на безоплатну
приватизацію житла, і остання не мала
права претендувати на приватизацію
спірної квартири суд не приймає до
уваги, оскільки як вбачається з справи
про приватизацію житла дана обставина
ПП «Послуга» при оформленні документів
на приватизацію квартири по АДРЕСА_1 не
досліджувалась, а суд не є органом
приватизації і не може оцінювати та
проводити розрахунки даних щодо
приватизації вказаних помешкань.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх
сукупності судом встановлено, що
доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вона,
як член сім'ї наймача та мешканець
спірної квартири не підписувала заяви
від 04.12.1998 року про надання згоди на
приватизацію квартири знайшли своє
ствердження у судовому засіданні.

Таким чином, під час приватизації
квартири по АДРЕСА_1, порушено вимоги
ст. 8 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» щодо
процедури приватизації даної квартири
на підставі поданих ОСОБА_3 документів,
зокрема заяви позивача ОСОБА_1, яку вона
не подавала та не підписувала.

Оскільки ОСОБА_1, як повнолітній член
сім'ї не надавала письмової згоди на
приватизацію квартири по АДРЕСА_1, то в
даному випадку порушена вимога Закону
щодо письмової згоди всіх повнолітніх
членів сім'ї на приватизацію квартири,
а саме рішення про приватизацію
порушує права позивача, оскільки
приватизація проведена без її
письмової згоди.

Таким чином, розпорядження органу
приватизації № 22 від 07.12.1998 року про
передачу ОСОБА_3 у приватну власність
квартири АДРЕСА_1 та передачу квартири
у власність ОСОБА_3 оформлену
свідоцтвом про право власності від
07.12.1998 року слід визнати недійсними.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача
ОСОБА_3 в користь позивача слід
стягнути судові витрати в справі -
судовий збір та витрати за проведення
експертизи.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 60, 61, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 1, 2,
5, 8 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним розпорядження
органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року
про передачу у приватну власність
квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло, видане 07 грудня 1998
року ВАТ «Ковельським меблевим
комбінатом» на підставі розпорядження
органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року,
яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 на
праві приватної власності належить
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1
судові витрати в справі в сумі 2457 (дві
тисячі чотириста п'ятдесят сім) гривень
60 копійок.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий:Є. О. Агеєва