АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №675/1498/13-ц
Провадження №22-ц/792/217/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Талалай О.І.

суддів: П'єнти І.В., Корніюк А.П.

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

прокурора: Козирського Ю.В.

апелянта: ОСОБА_1 і його
представника: ОСОБА_2

представника третьої особи:
Корсакової Н.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Ізяславського районного
суду від 18 листопада 2013 року у справі за
позовом прокурора Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції у
спірних правовідносинах - Міністерства
оборони України в особі Концерну
«Військторгсервіс» до ОСОБА_1, третя
особа: Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги, колегія
суддів,

в с т а н о в и л а :

Заступник прокурора Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави в особі органу, уповноваженого
здійснювати функції у спірних
правовідносинах - Міністерства оборони
України в особі Концерну
«Військторгсервіс», вказуючи, що між
Концерном «Військторгсервіс» і ОСОБА_1
24 жовтня 2008 року був укладений договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень,
розташованих у АДРЕСА_1. Державне майно
було реалізоване без рішення
Міністерства оборони України та без
відповідного погодження Фонду
державного майна України. Довіреність
від 04 жовтня 2004 року № 220/2071,
на підставі якої надавався дозвіл на
відчуження майна, втратила свою
чинність 12 лютого 2005 року. Лист
начальника Головного управління
торгівлі Пукіра П.Н. № 140/3/1369/12 від 18
жовтня 2004 року не є розпорядчим актом і
не може вважатися належним дозволом
Міністерства оборони України.
Відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦПК
України прокурор просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
зазначеного нерухомого майна і
зобов'язати відповідача повернути до
державної власності в особі
Міністерства оборони України у повне
господарське відання Концерну
«Військторгсервіс» нежитлове
приміщення по АДРЕСА_1 загальною
вартістю 248500 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду
від 18 листопада 2013 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу нежитлових
приміщень, розташованих у АДРЕСА_1, який
укладений 24 жовтня 2008 року між
Концерном «Військторгсервіс» та
ОСОБА_1 і посвідчений приватним
нотаріусом Ізяславського районного
нотаріального округу Хмельницької
області ОСОБА_5 Вирішено питання про
судові витрати. У решті позовних вимог
відмовлено.

ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, в апеляційній скарзі
просить його скасувати у частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та ухвалити нове
рішення про відмову у позові у повному
обсязі. Посилається на порушення норм
матеріального і процесуального права,
необ'єктивність та упередженість
розгляду справи. Суд не взяв до уваги
те, що позивач не зазначив причин
пропущення позовної давності і не
просив його поновити. Міністерству
оборони України було відомо про
укладення спірного договору з моменту
його укладення або з часу надходження
коштів за майно. Пропущення строку
позовної давності є підставою для
відмови у позові. Прокурором не
наведено правових підстав пред'явлення
позову. Судом не досліджувалися
оригінали документів, а ксерокопії не
можуть бути належними доказами по
справі. Він є добросовісним набувачем,
так як не міг знати про те, що посадові
особи Міністерства оборони України не
мали права відчужувати спірне майно.
Нерухоме майно, яке було придбане у 2008
році, на теперішній час не існує,
оскільки проведена реконструкція і
його вартість значно збільшилася.
Відчуження майна, яке було
загальнодержавною власністю,
проведено за згодою/дозволом
Міністерства оборони України. Такою
згодою/дозволом є лист-розпорядження
начальника Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України Пукіра П.Н. від 12 листопада 2004
року, який діяв на підставі довіреності
від 04 жовтня 2004 року. Припинення
представництва за довіреністю не має
своїм наслідком припинення виданих на
її виконання дозволів або вчинених
правочинів. Права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Судове рішення у частині відмови у
задоволенні позовних вимог не
оскаржується, а тому не переглядається
апеляційним судом.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 і
його представник апеляційну скаргу
підтримали. Прокурор і представник
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області визнали її не
обґрунтованою у повному обсязі. Інші
особи, які беруть участь у справі, не
з'явилися, про розгляд справи належним
чином повідомлені.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 08 жовтня 2008 року були
проведені публічні торги щодо продажу
нерухомого майна - будівлі ательє по
АДРЕСА_1, в ході яких право укладання
договору купівлі-продажу об'єкта
отримав ОСОБА_1, що зафіксовано у
протоколі про хід публічних торгів №
1088-н (т. 1, а.с. 171).

24 жовтня 2008 року між Державним
господарським об'єднанням «Концерн
«Військторгсервіс» в особі начальника
Філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування «Концерну
«Військторсервіс» Свідерського Г.М., що
діє на підставі довіреності,
посвідченої 12 вересня 2007 року, і ОСОБА_1
був укладений договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень, розташованих у
АДРЕСА_1, площею 381,6 кв. м., який
посвідчений приватним нотаріусом
Ізяславського районного нотаріального
округу Хмельницької області ОСОБА_5 та
зареєстрований у реєстрі за № 4172 (т. 1,
а.с. 145-146).

Відповідно до п. 1.2 договору право
власності на нерухомість
підтверджується свідоцтвом про право
власності на будівлю ательє, виданим
виконавчим комітетом Ізяславської
міської ради 10 липня 2001 року на
підставі рішення № 67 від 26 червня 2001
року. Нерухоме майно продано за ціною
248500 грн. (п. 2.1 договору).

Згідно витягу з Реєстру прав власності
на нерухоме майно № 20636571 від 20 жовтня
2008 року і свідоцтва про право власності
на будівлю ательє від 10 липня 2001 року
будівля ательє по АДРЕСА_1
зареєстрована за Шепетівським
військовим торгом № 42 на праві
загальнодержавної власності (т. 1, а.с.
176- 177).

Відповідно до довіреності № 220/2071 від 04
жовтня 2004 року (термін дії до 01 жовтня
2007 року) Міністерство оборони України
уповноважило начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. на надання
від імені Міністерства оборони України
підприємствам (установам) військової
торгівлі висновків (дозволу) на
передачу в оренду (найм), списання з
балансу, застосування прискореної
амортизації та відчуження майна, що
закріплене за ними на праві
господарського відання (т. 1, а.с. 94).

На підставі повноважень, наданих цією
довіреністю, начальник Головного
управління торгівлі Пукір П.Н. листом №
140/3/1369/12 від 18 жовтня 2004 року,
адресованим начальнику державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
Свідерському Г.М., надав дозвіл на
відчуження будівлі ательє,
розташованої у АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 162).

Окремим дорученням Міністерства
оборони України 12 лютого 2005 року
вищезазначена довіреність від 04 жовтня
2004 року скасована і повернута
начальником Головного управління
торгівлі Пукіром П.Н. до
адміністративного департаменту
Міністерства оборони України (т.1, а.с.
95-96).

Наказом начальника Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
західного оперативного командування»
від 29 березня 2006 року філію
«Шепетівський військовий торг № 42»
приєднано до філії «Хмельницький
військовий торг № 48» з 01 квітня 2006 року
(т. 1, а.с. 170).

У відповідності до наказу № 19
начальника Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі західного
оперативного командування» від 17
квітня 2007 року прийнято рішення про
ліквідацію філії «Хмельницький
військовий торг № 48» і призначено
правонаступника - ДП МО України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» (т.1,
а.с. 169).

Наказом № 135 Міністра оборони
України від 05 квітня 2007 року припинено
діяльність Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі західного
оперативного командування» та
реорганізовано його шляхом приєднання
до Концерну «Військторгсервіс», який
визначено правонаступником усіх
майнових прав та обов'язків
«Управління торгівлі західного
оперативного командування» (т. 1, а.с.
166-168).

Наведене підтверджується
матеріалами справи.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив з того, що оспорюваний договір
вчинено від імені продавця особою, яка
не мала відповідних повноважень і за
відсутності волевиявлення власника
майна та дозволу (погодження) Фонду
державного майна України на
відчуження державного майна. Доказів
погодження Фондом державного майна
України продажу спірного об'єкта
нерухомості не надано. На час укладення
договору 24 жовтня 2008 року дозвіл
Міністерства оборони України - лист
начальника Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України Пукіра П.Н. від 12 листопада 2004
року, виданий на підставі довіреності
№ 220/2071 від 04 жовтня 2004 року, втратив
чинність, оскільки 12 лютого 2005 року
була скасована довіреність від 04
жовтня 2004 року, а діяльність державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»,
якому адресований цей лист, була
припинена у зв'язку з реорганізацією.

Висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи і відповідають
вимогам закону, на які посилався суд
при ухваленні рішення.

На підставі ст. 1 Закону України
«Про управління об`єктами державної
власності» (у редакції, що діяла на час
укладення спірного договору)
управління об`єктами державної
власності - це здійснення Кабінетом
Міністрів України та уповноваженими
ним органами, іншими суб`єктами,
визначеними цим Законом, повноважень
щодо реалізації прав держави як
власника таких об`єктів, пов`язаних з
володінням, користуванням і
розпорядженням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб. Частиною 1 ст. 4 цього
Закону передбачено, що суб`єктами
управління об`єктами державної
власності є, зокрема, міністерства та
інші органи виконавчої влади
(уповноважені органи управління).

Відповідно до п. 7.3 Статуту Концерн
«Військторгсервіс» майно Концерну
перебуває в державній власності і
закріплене за ним на праві
господарського відання. Здійснюючи
право господарського відання, Концерн
володіє, користується і
розпоряджається майном з обмеженнями
правомочності розпорядження щодо
окремих видів майна за згодою Органу
управління майном у випадках,
передбачених чинним законодавством
України. За змістом п. 7.5 цього Статуту
відчуження основних фондів Концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою органу управління майном (т. 1,
а.с. 159).

Згідно ст. 7 Закону України «Про
управління об`єктами державної
власності» Фонд державного майна
України дає дозвіл (погодження) на
відчуження державного майна у
випадках, встановлених законодавством.

Відповідно до п. 6 Порядку
відчуження об`єктів державної
власності, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 803 від 06
червня 2007 року, відчуження майна
здійснюється безпосередньо суб`єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу
відповідного суб`єкта управління
майном, який є представником власника і
виконує його функції у межах,
визначених законодавчими актами.
Рішення про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб`єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

Статтею 658 ЦК України передбачено,
що право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власнику товару.

За змістом ч. 5 ст. 657 ЦК України,
особливості договору купівлі - продажу
окремих видів майна можуть
встановлюватись законом.

Згідно ч. 2 і ч. 3 ст. 326 ЦК України від
імені та в інтересах держави Україна
право власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватись іншими суб`єктами.

За положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 і ч. 3 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Суд першої інстанції підставно
визнав поважними причини пропущення
Міністерством оборони України
позовної давності та обґрунтовано
прийшов до висновку про захист
порушеного права.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Доводи апеляційної скарги про
пропущення позивачем позовної
давності, наявність згоди/дозволу
Міністерства оборони України на
відчуження майна (лист-розпорядження
начальника Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України Пукіра П.Н. від 12 листопада 2004
року) спростовуються вищенаведеним.

Твердження ОСОБА_1, що прокурором не
наведено правових підстав пред'явлення
позову не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 361 Закону України
від 5 листопада 1991 року «Про
прокуратуру» представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист у суді
інтересів держави у випадках,
передбачених законом.

Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів унаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Формами
представництва є: звернення до суду з
позовами або заявами про захист прав і
свобод іншої особи, невизначеного кола
осіб, прав юридичних осіб, коли
порушуються інтереси держави.

На підставі ч. 2 ст. 45 ЦПК України
прокурор здійснює в суді
представництво інтересів держави в
порядку, встановленому цим Кодексом та
іншими законами, і може здійснювати
представництво на будь-якій стадії
цивільного процесу.

Як роз'яснив Конституційний Суд
України у рішенні N 3-рп/99 від 08 квітня 1999
року, поняття «інтереси держави» є
оціночним. Прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Посилання апелянта на те, що судом не
досліджувалися оригінали документів, а
ксерокопії не можуть бути належними
доказами по справі є безпідставними,
оскільки копії усіх документів
посвідчені у встановленому законом
порядку, доказів їх невідповідності
оригіналам документів суду не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо
неналежного способу захисту порушених
прав власника майна з використанням
правового механізму, передбаченого ст.
ст. 215, 216 ЦК України, не можуть бути
прийняті до уваги з наступних підстав.

За положеннями ст. 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

До зобов'язальних відносин сторін,
які виникли на підставі укладеного
договору, не може бути застосований
речово-правовий спосіб захисту,
передбачений ст. 387 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги на
законність рішення суду не впливають і
його висновки не спростовують.

Процесуальних порушень, які були би
підставою для скасування судового
рішення не встановлено.

Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на повно, всебічно
досліджених матеріалах справи,
ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав у межах доводів апеляційної
скарги для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ізяславського районного суду
від 18 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: (підпис)
Судді: (підписи)

Вірно:

Головуючий:

___________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції:
Столковський В.І.
Провадження: № 22-ц/792/217/14

Доповідач: Талалай О.І.
Категорія: 19, 20