АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/2157/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/108/К/14
суддя Сільченко В.Є.
Суддя - доповідач -
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М.,
Соколан Н.О.

при секретарі - Бевзі М.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_1 на рішення Дзержинського
районного суду м.Кривого Рогу від 07
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
Криворізька державна нотаріальна
контора, про встановлення факту
сумісного проживання однією сім'єю,
визнання спільної сумісної власності,
виділення та визнання права власності.

Особи, які беруть участь у
розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту сумісної власності,
виділення та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що
вона з ОСОБА_5 проживаючи однією сім'єю
з лютого 2004 року, придбали нерухоме
майно: будинок АДРЕСА_1, право
власності на який було зареєстроване
за ОСОБА_5

Посилаючись на те, що вказане нерухоме
майно було придбано ними за спільні
кошти, внаслідок спільної праці її та
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
уточнивши позовні вимоги, просила суд:
встановити факт сумісного проживання
однією сім'єю її, ОСОБА_1 та ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з
лютого 2004 року по день смерті
останнього; визнати їх спільною
сумісною власністю домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1 та банківські вклади у
ПАТ КБ «Приватбанк», що здійснювалися
ОСОБА_5 у вказаний період; визнати за
нею право власності на домоволодіння
АДРЕСА_1, а за померлим ОСОБА_5 - на
банківські вклади у ПАТ КБ
«Приватбанк» та нараховані проценти;
стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію
різниці в частинах вартості
розділеного майна у сумі 17 113,50 грн. та
судові витрати по справі.

Рішенням Дзержинського районного
суду м.Кривого Рогу від 07 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково.

Встановлено факт сумісного
проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в період
з лютого 2004 року по день смерті
останнього.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачені нею судові витрати, а саме:
судовий збір в сумі - 768,27 грн. та витрати
на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в сумі 120,00 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог та ухвалити
нове рішення про задоволення цих
позовних вимог, посилаючись на
доведеність факту спільного
проживання її та померлого ОСОБА_5
однією сім'єю в період придбання
спірного домоволодіння, а також
доведеність вкладення спільних коштів
в його придбання.

Висновки суду про те, що позивач не
брала участь власними коштами у
придбанні спірного домоволодіння та
при оформленні банківських вкладів є
безпідставним. Так, пояснення свідка
ОСОБА_7 (продавця спірного
домоволодіння) про те, що гроші їй
передавав лише ОСОБА_5, жодним чином не
спростовуються того факту, що ці гроші
були їх спільними.

Участь позивача у оформленні
банківських вкладів доводиться тим, що
вона була обізнана про час їх
оформлення та суми вкладів, й одразу
після смерті ОСОБА_5 звернулась до
відділення банку із заявою при
заблокування всіх карток.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що
оскаржуване судове рішення є законним
та обґрунтованим, в процесі розгляду
справи суд не порушив норм ні
матеріального, ні процесуального
права, а тому рішення суду слід
залишити без змін, відхиливши
апеляційну скаргу.

Крім того, відповідач вважає, що
позивач ОСОБА_1 пропустила
процесуальний строк на апеляційне
оскарження рішення суду, а підстави
зазначені нею в клопотання про його
поновлення є неповажними.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3,
яка підтримала доводи апеляційної
скарги та просила її задовольнити,
відповідача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_8, які, кожен окремо, просили суд
відхилити апеляційну скаргу, залишивши
без змін рішення суду першої інстанції,
як законне та обґрунтоване,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених позовних вимог, доводів
апеляційної скарги і заперечень на неї,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з
15.02.1980 року (т. 1 а.с. 55).

26.04.2005 року за ОСОБА_5 визнано право
власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1
а.с. 22).

02.02.2008 року ОСОБА_5 уклав з ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» договір банківського
вкладу №48814, а 25.02.2009 року - договір
№789.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т. 1 а.с. 54).

Із змісту позовних вимог ОСОБА_1
вбачається, що предметом спору є
домоволодіння АДРЕСА_1 та банківські
вклади, які позивач ОСОБА_1 вважає
спільною сумісною власністю з ОСОБА_5,
набутою у період проживання однією
сім'єю з лютого 2004 року, для чого
просить встановити юридичний факт
спільного проживання однією сім'єю,
визнати зазначене майно спільною
сумісною власністю та виділити їй це
домоволодіння, залишивши за ОСОБА_5
право власності на грошові вклади.

Суд дійшов висновку, що підстав
передбачених законом для визнання
спірного домоволодіння та грошових
вкладів спільною сумісною власністю
немає і відмовив позивачу у визнанні їх
спільною сумісною власністю та
виділенні їй із спільної власності у
приватну власність домоволодіння
АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду та вважає, що позивачка
не надала ані суду першої, ані
апеляційної інстанцій належні та
допустимі докази про її участь у
набутті домоволодіння та грошових
коштів, які перебувають на рахунках у
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки сам по
собі факт спільного проживання, без
визначення ступнею її участі працею й
коштами в створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання за позивачкою права власності
на половину зазначеного майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірне домоволодіння було придбане
ОСОБА_5 у ОСОБА_7 за 13 512 грн. на підставі
домашньої угоди від 15.02.2005 року ( т. 1 а.с.
20).

ОСОБА_1 не була стороною зазначеної
угоди з боку покупця, а продавець -
ОСОБА_7 у суді першої інстанції
пояснила, що продала будинок саме
ОСОБА_5, якого декілька разів бачила
разом із дружиною ОСОБА_2 Позивача
ОСОБА_1 ніколи не бачила.

Право власності на спірне
домоволодіння визнано за ОСОБА_5
рішенням Дзержинського районного суду
м.Кривого Рогу від 26 квітня 2005 року (т. 1
а.с. 20) та 06 жовтня 2008 року
зареєстроване за ОСОБА_5 Комунальним
підприємством Дніпропетровської
обласної ради «Криворізьке бюро
технічної інвентаризації» на праві
особистої приватної власності у
реєстраційну книгу 262-449 за реєстровим
номером запису 47639 (т. 1 а.с. 22). Зазначене
рішення суду є чинним та не
оскаржувалось.

Згідно ч.ч. 1,2 статті 21 Сімейного
Кодексу України, шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Жінка та чоловік можуть одночасно
перебувати лише в одному шлюбі (ч. 1 ст. 25
СК України).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживали однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або у будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Таким чином, вирішували питання щодо
визнання майна спільною сумісною
власністю жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою, можливо
лише у випадку, якщо жодний з них не
перебуває в зареєстрованому шлюбі з
іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 перебував у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_2 з 15 лютого 1980 року
по день смерті (т. 1 а.с. 55).

З врахуванням наведеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для визнання
домоволодіння АДРЕСА_1 та грошових
коштів, які зберігаються у ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» на підставі договорів
банківського вкладу №48814 та
№789, спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_5, як осіб,
які проживали однією сім'єю як чоловік
та жінка.

Посилання позивача, як на підставу для
задоволення її позовних вимог, на ч. 4
ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі, колегія суддів не
може взяти до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно вимогам ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Стаття 11
ЦПК України передбачає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
надаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять відомостей
щодо наявності спільного бюджету між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який перебував у
зареєстрованому шлюбі, а отже складав
сім'ю у розумінні статті третьої
Сімейного Кодексу України з ОСОБА_2

Жодними доказами не підтверджено й
факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів
ОСОБА_5 для придбання спірного
домоволодіння чи оформлення
банківських вкладів.

При цьому, сам факт спільного
проживання є недостатнім для
встановлення таких відносин, а надання
позивачем доказів про отримання нею
заробітної плати та оплату комунальних
послуг не підтверджує передачу нею
своєї заробітної плати ОСОБА_5 Оплата ж
комунальних послуг є обов'язком ОСОБА_1,
як особи яка зареєстрована та проживає
у будинку, що прямо передбачено нормами
ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «
Про власність», на яку посилається
позивач як підставу своїх вимог та яка
була чинної на момент придбання
спірного домоволодіння, майно
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Колегія суддів вважає, що зазначена
норма не може бути підставою для
визнання спірного домоволодіння
спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та
ОСОБА_1

Згідно п. 5 роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України « Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»,
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу ( ст. 16 Закону «
Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб
та сім»ю України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено,
що воно є спільною сумісною власністю (
п.1 ст. 17, ст.. 18, п.2 ст. 17 Закону « Про
власність»); квартира ( будинок),
кімнати в квартирах та
одноквартирних будинках, передана при
приватизації з державного житлового
фонду за письмовою згодою членів сім'ї
наймача у їх спільну сумісну
власність ( ст. 8 ЗУ « Про приватизацію
державного житлового фонду» ).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створені спільної власності.

З врахуванням вищенаведеного, а також,
що на час придбання домоволодіння у 2005
році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не мали статусу
подружжя та сім'ї, письмовий договір
між ними про набуття спірного
домоволодіння у спільну сумісну
власність не укладався, участь ОСОБА_1
своїми коштами та працею у набутті
спірної квартири та її впорядкування з
метою створення спільної власності по
1/2 частині за кожним жодними
належними доказами не підтверджена,
суд правильно прийшов до висновку, що
правові підстави для визнання спірного
домоволодіння спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відсутні та
правильно відмовив у задоволенні
зазначеної частини позовних вимог.

Рішення суду у частині відмови у
задоволенні позовних вимог відповідає
правильно встановленим фактичним
обставинам справи та матеріальному
закону, який поширюється на зазначені
правовідносини, тому підстав для його
зміни чи скасуванню у вказаній
частині колегія суддів не вбачає.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному суді» №12 від 24жовтня 2008
року, суд апеляційної інстанції, у разі
встановлення при перевірці законності
й обґрунтованості рішення суду першої
інстанції неправильного застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, може вийти за межі доводів
апеляційної скарги згідно з частинами
третьою та четвертою статті 303ЦПК та
провести перевірку справи в повному
обсязі, тобто встановити фактичні дані,
які мають значення для вирішення спору,
а також, застосувати норму
матеріального права, яка має бути
застосована до спірних правовідносин.

Задовольняючи позов в частині
встановлення факту проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_5 однією сім'єю з лютого 2004 року
по день смерті останнього, суд виходив
з того, що такий факт підтверджено
доказами у справі.

Проте погодитись з такими висновками
суду не можна, оскільки суд допустив
порушення норм процесуального права.

Відповідно положень ч. 1 ст. 234 та ч. 2 ст.
256 ЦПК України у судовому порядку суд
розглядає справи про встановлення
фактів, зокрема і факту проживання
однією сім'єю, якщо цей факт має
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав, тобто
такі факти, від яких залежить
виникнення, зміна, або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб.

Цивільний процесуальний кодекс
України передбачає право суду
встановлювати факти, що мають юридичне
значення відповідно до положень ст.. 256
цього Кодексу, але це можливо за певних
умов, а саме: факти, що підлягають
встановленню, повинні мати юридичне
значення, тобто від них мають
безпосередньо залежати виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав фізичної особи без
повторного звернення до суду на
підставі цього рішення.

Встановлюючи факт проживання ОСОБА_5 з
ОСОБА_1 однією сім'єю лютого 2004 року до
дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1, суд в
порушення зазначених вимог ЦПК
України, прийшовши до висновку про
відсутність у позивача суб'єктивного
матеріального права на спірне
домоволодіння чи грошові вклади, яке б
було порушено і підлягало захисту та не
врахував, що встановлення такого факту
не тягне жодних юридичних наслідків
для ОСОБА_1

Виходячи з встановлених обставин та
положень ч.1 ст. 234, п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що у задоволенні позовних
вимог про встановлення юридичного
факту проживання однією сім'єю ОСОБА_5
з ОСОБА_1 необхідно відмовити, у зв'язку
з чим скасовує рішення суду в цій
частині згідно ч. 3 ст. 303, п.4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України та ухвалює нове рішення.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції, не передаючи
справу на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Згідно частини першої цієї статті,
стороні, на користь якою ухвалено
рішення, суд присуджує з другої
сторони, понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Оскільки, апеляційним судом ухвалено
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, підстави для
стягнення на її користь понесених
судових витрат відпали, а тому колегія
суддів скасовує рішення суду в частині
їх стягнення та ухвалює нове рішення
про відмову в задоволенні цих позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч. 1 ст. 309, 313,
314-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м.Кривого Рогу від 07 листопада 2013 року
в частині задоволених позовних вимог
про встановлення юридичного факту та
стягнення судових витрат скасувати та
ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту сумісного
проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в період
з лютого 2004 року по день його смерті -
відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення понесених
судових витрат відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: