Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2396/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

Іменем України

15.10.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Сукач Т.О., Гайсюка О.В.

при
секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 04
липня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», третя особа - інспекція з
питань захисту прав споживачів у
Кіровоградській області про визнання
правочинів недійсними і

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що 17.04.2013 року
між нею та ОСОБА_3 було укладено
договір, відповідно до якого остання
зобов`язалася організувати роботу по
виготовленню і передачі у власність
ПВХ конструкції загальною площею 2,94 м.2
за цінами виконавця. Того ж дня вона
уклала кредитний споживчий договір з
ПАТ «ОТП Банк» з метою одержання грошей
на оплату вищезгаданого договору по
виготовленню ПВХ конструкції.

19.04.2013 року вона вирішила
розірвати договір, укладений між нею та
ОСОБА_3 на що отримала відмову.
Зазначає, що договір не підписаний
контрагентом, в його тексті не вказано
особу, яка буде безпосередньо
виготовляти продукцію, не визначено
порядок оплати та не вказано, що
отриманий кредит було оформлено в
інтересах ОСОБА_4, а не відповідачки.

Посилаючись на те, що укладаючи
договори вона помилялася щодо обставин
які мають істотне значення просить
визнати їх недійсними.

Ухвалою суду від 05 квітня 2014 року
ПАТ «ОТП Банк» залучено у справі як
співвідповідача.

Рішенням Ленінського районного
суду Кіровоградської області від 04
липня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати та ухвалити в справі нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши доповідача,пояснення
позивача та її представника,
заперечення представника ПАТ «ОТП
Банк», перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, в межах
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції зазначив, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають через їх
недоведеність.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК
України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Пунктом 17 ст.1 Закону України
«Про захист прав споживачів»
визначено, що послуга - діяльність
виконавця з надання (передачі)
споживачеві певного визначеного
договором матеріального чи
нематеріального блага, що здійснюється
за індивідуальним замовленням
споживача для задоволення його
особистих потреб.

Згідно зі статтею 6 цього Закону
продавець (виробник, виконавець)
зобов'язаний передати споживачеві
продукцію належної якості, а також
надати інформацію про цю продукцію.

Судом першої інстанції
встановлено, що 17 квітня 2013 року
ОСОБА_2 та фізична особа - підприємець
ОСОБА_3 уклали договір побутового
підряду, згідно з п.1.1 якого позивач
доручила відповідачу організувати
роботу з виготовлення та передачі у
власність ПВХ конструкції по цінам
відповідача.

Відповідно до п.1.2
зазначеного договору позивач
зобов'язався сплатити та прийняти
готові вироби та виконання роботи
відповідно до умов вищезазначеного
договору. Вартість виробів за
договором склала 4164,00 грн.

Згідно п.3.2. договору після сплати
замовником вартості виробів,
виконавець зобов'язаний передати у
власність замовника виготовлені
вироби.

19.04.2013 року позивач письмово
звернулася до ОСОБА_2 з проханням щодо
розірвання укладеного між ними
договору, не повідомивши про причини
його розірвання договору, про що
свідчить лист від 19.04.2013 року.

Також, 17 квітня 2013 року позивач
уклала договір про надання споживчого
кредиту «Оптимальний» № з ПАТ
«ОТП Банк», за яким отримала кредит у
сумі 4164, 00 грн.

З метою розірвання договору з
банком, позивач письмово звернулася до
ПАТ «ОТП Банк», 20 червня 2013 року.

У відповідності до ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Суд розглядає спір керуючись
принципом диспозитивності судового
розгляду (ч.1 ст. 11 ЦПК України) - в межах
заявлених сторонами вимог та на
підставі поданих ними доказів.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України передбачено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі, й зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства та
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Оскільки позивач не довела
свої позовні вимоги стосовно помилки
щодо обставин які мають істотне
значення при укладенні договорів
побутового підряду та споживчого
кредиту, то суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Зокрема, позивач вказала, що
ухваливши рішення суд не вирішив всіх
заявлених нею вимог, а саме : - вважати
відкликаною згоду ОСОБА_2 на укладення
договору споживчого кредиту, визнати
розірваним договір споживчого кредиту,
вважати відкликаною згоду ОСОБА_2 на
укладення договору побутового підряду,
визнати розірваним договір побутового
підряду.

Дійсно матеріали справи містять
заяву (а.с. 41,42) про зміну предмета
позову із зазначенням вказаних вимог,
проте в порушення ст.31 ЦПК України,
позивачем, оскільки визнання договору
недійсним і його розірвання є
взаємовиключними правовими поняттями,
було змінено й підстави позову, тобто
фактично подано інший позов.

Колегія суддів вважає, що за
таких обставин суд першої інстанції не
мав правових підстав для розгляду
таких вимог.

При цьому, слід зазначити, що
вона не позбавлена права звернутися до
суду із відповідним позовом.

Виходячи із викладеного,
рішення суду першої інстанції зміні чи
скасуванню не підлягає як ухвалене з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313,
314, 315 ЦПК України, колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського
районного суду Кіровоградської
області від 04 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржениою
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: