АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7188/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Слюсар Л. П. Доповідач - Петешенкова
М.Ю. Категорія 34
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Дніпропетровсь

17 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Індустріального районного суду
м.Дніпропетровська від 12 червня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 за участю
третіх осіб: ОСОБА_5, приватного
нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору, визнання
права власності на 1/2 частину квартири,
-

В С Т А
Н О В И В:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Управлінням житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради від 08 квітня 2009 року
згідно з розпорядженням від 08 квітня 2009
року № 4/81-09, йому належала 1/4 частина
квартири АДРЕСА_1. Іншими
співвласниками зазначеної квартири
були його батько ОСОБА_5, бабуся ОСОБА_7
та його сестра ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 року
померла його мати ОСОБА_9

Для поліпшення житлових умов та
надання матеріальної допомоги його
сестрі, за взаємною згодою всіх
співвласників квартири, вони вирішили
продати зазначену квартиру та придбати
іншу трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Оскільки на той час він був
неповнолітньою особою, на вчинення
правочину з продажу квартири був
потрібен дозвіл органу опіки та
піклування, а його батько ОСОБА_5 мав
право дати згоду на укладання ним
договору з продажу квартири лише з
дозволу органу опіки та піклування.

22 травня 2009 року виконавчим комітетом
АНД районної у м. Дніпропетровську ради
було прийнято рішення № 145/1 «Про дозвіл
ОСОБА_5 продажу квартири, 1/4 частини
якої належить неповнолітньому сину
ОСОБА_2, та вчинення правочину з
придбанням житла».

Продаж квартири АДРЕСА_3 і купівля
нової квартири за адресою: АДРЕСА_4
повинна була відбутися одночасно в
строк до 27 травня 2009 року. Однак, як
повідомив йому батько, власники
квартири АДРЕСА_5 несподівано
розірвали попередню угоду та продали
квартиру іншим покупцям.

10 червня 2009 року співвласники продали,
а покупець ОСОБА_10 купила належну їм
квартиру АДРЕСА_6. Продаж даної
квартири фактично було вчинено за 50 000
доларів США, які ОСОБА_5 отримав одразу
після укладення вищенаведеного
договору купівлі-продажу квартири від
покупця ОСОБА_10

10 червня 2009 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_14. Фактично продаж цієї
квартири було вчинено за 44 500 доларів
США, з реєстрацією права власності на
квартиру АДРЕСА_7 зареєстровано в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно за ОСОБА_3

У придбаній квартирі стали проживати
він, батько ОСОБА_5, ОСОБА_3 та її
малолітня донька ОСОБА_12

Наприкінці 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
розірвали стосунки і ОСОБА_3 разом з
донькою виїхала з даної квартири.

Зазначає, що вони з батьком ОСОБА_5 до
цього часу мешкають у квартирі АДРЕСА_7.
З грудня 2009 року ОСОБА_3 та її
неповнолітня донька зареєстровані у
вищезазначеній квартирі, але згоду на
реєстрацію його місця проживання у цій
квартирі ОСОБА_3, як власник квартири,
не надала, внаслідок чого він з 05 червня
2009 року та до цього часу ніде не
зареєстрований.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14 березня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 травня 2012 року, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб
ОСОБА_11, приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_13, органу
опіки та піклування АНД районної у м.
Дніпропетровську ради, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_8, визнання права
власності на квартиру, відмовлено.

31 липня 2013 року ОСОБА_3 продала спірну
квартиру АДРЕСА_9 ОСОБА_4

Позивач вважає, що ОСОБА_3 не мала права
продавати квартиру без його згоди та
згоди його батька ОСОБА_5, оскільки
квартира є об'єктом права спільної
сумісної власності, а тому договір
купівлі-продажу від 31 липня 2013 року
повинен бути визнаний недійсним.
Спірна квартира підлягає поділу, на яку
він має право на визнання за ним права
власності на 1/2 частину зазначеної
квартири, оскільки його особисті кошти
були вкладені батьком ОСОБА_5 в купівлю
цієї квартири, яка оформлена на ім'я
ОСОБА_3

Зазначає, що спірний договір
купівлі-продажу від 31 липня 2013 року
містить ознаки фіктивного правочину,
оскільки у володіння ОСОБА_4 не
передавалась. В цій квартирі постійно
мешкають він та його батько ОСОБА_5
Договір купівлі-продажу квартири від 31
липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування, отримання якого є
обов'язковою умовою, оскільки на момент
укладання і підписання договору у
квартирі була зареєстрована та мала
право користування цим житловим
приміщенням малолітня донька ОСОБА_3 -
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З урахуванням вищезазначеного просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 31 липня 2013 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 919 та
визнати за ним право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_10, судові
витрати по справі покласти на
відповідачів.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено (а.с.187-195).

Не погодившись із вищезазначеним
рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм процесуального права та не
правильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
його вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2
є сином ОСОБА_5 (а.с.9), який 03 лютого 2006
року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3
актовий запис № 130. У ОСОБА_3 від першого
шлюбу є донька ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 року
шлюб було розірвано,актовий запис № 538.

Згідно Договору купівлі-продажу від 10
червня 2009 року посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_14,
зареєстрованого в реєстрі за № 720,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, який діє
за згодою батька ОСОБА_5 продали, а
ОСОБА_10 купила квартиру АДРЕСА_1.
Квартира належала по 1/4 частині кожному
на праві спільної часткової власності,
на підставі свідоцтва про право
власності на житло виданого
Управлінням житлового господарства
Дніпропетровської міської ради 08
квітня 2009 року, згідно з розпорядженням
від 08 квітня 2009 року № 4/81-09 та
зареєстрованого Комунальним
підприємством « Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради 14 квітня 2009 року. Продаж
квартири вчинено за 50000 доларів США
(а.с.14-17 ).

Рішенням Амур-Нижньодніпровської
районної у місті Дніпропетровську ради
від 22 травня 2009 року за №145/1 ОСОБА_5
надано дозвіл на продажу квартири, 1/4
частина якої належить його
неповнолітньому сину ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та вчинення правочину з
придбання житла, а саме квартири за
адресою: АДРЕСА_11 ( а.с.12-13).

За змістом договору купівлі-продажу
від 10 червня 2009 року посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_13,
зареєстрованого в реєстрі за № 3456,
ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_3 купила
квартиру АДРЕСА_10 (а.с.18-19). Продаж
квартири здійснено за 44500 доларів США (
а.с.21).

Рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
14 березня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 травня
2012 року по справі за позовною заявою
ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_11, приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_13, Орган
опіки та піклування
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради,
Комунальне підприємство
Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації
Дніпропетровської обласної ради, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_15 у м.
Дніпропетровську та визнання права
власності на квартиру - відмовлено.

Під час розгляду справи судом
встановлено та сторонами не
оспорювався той факт, що спірна
квартира АДРЕСА_10 була придбана за
рахунок коштів отриманих сім'єю ОСОБА_2
від продажу квартири АДРЕСА_13 і те, що
частина коштів належала
неповнолітньому ОСОБА_2 ( а.с.26-33).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарські або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_2
про право власності на спірну квартиру,
які обґрунтовані придбанням даної
квартири за кошти, які належали йому
особисто, оскільки договір
купівлі-продажу від 10 червня 2009 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 є
чинним, не оспорений та недійсним у
встановленому законом порядку не
визнаний в частині покупця. Крім того,
позивач не має права вимагати визнання
за ним права власності з підстав
передбачених статтею 175 СК України,
оскільки на момент придбання спірної
квартири позивач і ОСОБА_3 не були
членами однієї сім»ї, так як не
проживали спільно та не мали спільного
бюджету, прав та обов»язків.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України позивач зобов'язаний довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Виходячи з вищезазначеного,
заслуговують на увагу висновки суду
про недоведеність позовних вимог в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу згідно з положеннями
ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, вчиненого без
дозволу органу опіки та піклування,
оскільки позивач не є законним
представником малолітньої ОСОБА_12, а
тому позбавлений можливості
представляти її інтереси в суді.

Посилання ОСОБА_2 на фіктивність
даного правочину, як такого, що
вчинений без наміру створення правових
наслідків, оскільки ОСОБА_4 не
вселилася до спірної квартири, а
проживає в ній ОСОБА_5 не відповідають
дійсним обставинам справи з
урахуванням наступного.

Для визнання правочину фіктивним
ознака вчинення його лише для вигляду
має бути властивою діям обох сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла лише
для вигляду, а інша - намагалась досягти
правового результату, такий правочин
не можна визнати фіктивним.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін.

Судом встановлено, що договір було
зареєстровано у встановленому законом
порядку за покупцем, та з цього моменту,
а саме 31 липня 2013 року у покупця ОСОБА_15
виникло право власності на спірне
майно.

Отже, твердження ОСОБА_2, що договір
купівлі-продажу квартири є фіктивним,
укладеним без наміру створення
правових наслідків не відповідає
дійсності.

Крім того, за договором
купівлі-продажу позивач не був
стороною договору, тому не має право
вимоги вказаного договору недійсним.

Таким чином, вирішуючи даний спір, який
виник між сторонами, суд першої
інстанції в достатньо повному об'ємі
з'ясував права та обов'язки сторін,
обставини справи, перевірив доводи
сторін та дав їм належну правову
оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Доводи, вказані позивачем в
апеляційній скарзі про те, що суд
неповно з'ясував обставини по справі, а
наданим його доказам не надав належної
оцінки, необґрунтовані та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду,
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 12 червня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді:
М.Ю. Петешенкова

О.Г. Дерев’янко

Л.А. Черненкова