Справа № 530/1346/14-ц
Номер провадження 2/530/645/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2014 року Зіньківський районний суд
Полтавської області в складі:
головуючого - судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Батьківської сільської
ради, Зіньківського району,
Полтавської області, третя особа
ОСОБА_2, Зіньківська державна
нотаріальна контора Полтавської
області про визнання права власності
на житловий будинок (домоволодіння) в
порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський
районний суд Полтавської області з
позовом до Батьківської сільської
ради, Зіньківського району,
Полтавської області третя особа
ОСОБА_2, Зіньківська державна
нотаріальна контора Полтавської
області про визнання права власності
на 3/4 частини житловиго будинку
(домоволодіння) в порядку спадкування.

Заслухавши позивачку, яка
підтримала свої змінені позовні
вимоги, відповідача, який визнав
змінені позовні вимоги, третю особу,
ОСОБА_2, розглянувши наявні матеріали
справи, дослідивши та проаналізувавши
письмові докази по справі і давши їм
належну оцінку, суд знаходить, що
змінені заявлені вимоги обґрунтовані і
такі, що підлягають задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК
України, - цивільне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
Закону України "Про міжнародне
приватне право". Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
передбачено інші правила, ніж
встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, -
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України
"Правом власності є право особи на річ
(майно), особа здійснює відповідно до
закону за своєю волею..."

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 )
у разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України
„Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею.

У відповідності зі ст.1218 ЦК України,
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України
"спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину чи не
прийняти її".

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни,
використані в цьому Законі, мають таке
значення: зокрема, територіальна
громада - жителі, об'єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями, або добровільне об'єднання
жителів кількох сіл, що мають єдиний
адміністративний центр; районні та
обласні ради - органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст. Згідно зі ст.5
Закону система місцевого
самоврядування включає: територіальну
громаду; сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення.
Відповідно до ст.10 цього ж Закону
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Пленум Верховного Суду
України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня
2008 р. "Про судову практику у справах про
спадкування" роз'яснив, що при
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

З цих підстав позов заявлено до
Батьківської сільської ради
Зіньківського району Полтавської
області - органу місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини та за місцем знаходження
об'єкта нерухомого майна, про право на
частку в якому заявлено цей позов.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав
людини, передбачено - ніхто не може бути
безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Поняття власності чи "майна" за ст. 1
Першого протоколу Конвенції
тлумачиться дуже широко, охоплює цілу
низку інтересів економічного
характеру. За рішеннями Європейського
суду з прав людини "майном" в розумінні
статті 1 Протоколу 1 до Конвенції
вважається законне і обґрунтоване
очікування набуття майна або майнового
права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

В судовому засіданні було встановлено,
що баба позивачки, ОСОБА_3, померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 81 рік в с.
Батьки, Зіньківського району. При житті
вона заповіла своєму синові, ОСОБА_4,
все належне їй майно, а саме
домоволодіння, земельний пай,
загальною площею 3,39 га, що знаходиться
на території Батьківської сільської
ради та грошові заощадження, які
знаходяться на рахунках НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 у філії № 3181 Зіньківського
відділення ВАТ Державний ощадний банк
України.

29 жовтня 2007 року помер батько позивачки
ОСОБА_4. Ще при житті він склав заповіт
на все належне йому майно на ім'я дочки
ОСОБА_1. Але батько позивачки тяжко
хворів, тому не встиг до кінця оформити
документи на прийняття спадщини після
померлої ОСОБА_3.

ОСОБА_4, заповідав все своє майно, своїй
дочці, ОСОБА_1, а також відмовився від
належної йому спадщини після смерті
матері на її користь.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу
України встановлено, що спадкоємець,
який прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно зобов'язаний звернутися
до нотаріуса за видачею свідоцтва про
право на спадщину на нерухоме, майно.

Постановою державного нотаріуса
Зіньківської державної нотаріальної
контори (Герасименко Л.В.) від «14 червня
2014 р.» позивачу відмовлено у видачі
Свідоцтва про право на спадщину у
вигляді будинку з господарськими
будівлями та спорудами, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у
зв'язку з тим, що відсутній
правовстановлюючий документ на
будинок, а також він (будинок) станом на
01.07.1990 року відносився до типу
колгоспного двору. Членами колгоспного
довору на 01.07.1990 року були: ОСОБА_3 -
голова двору (а.с.13).

Згідно ч.3 ст. 3 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень", права на
нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 4.15 гл.10 Порядку, видача
свідоцтва про право на спадщину на
майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстновлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони та
арешту цього майна.

У померлого батька позивача є брат,
ОСОБА_2, інвалід 2-ї групи, тому 1/4
частина спадкового майна померлої
баби, ОСОБА_3 за законом належить йому.

В даний час позивачка, як спадкоємець
за заповітом, має намір оформити
спадщину на 3/4 частини будинку з
господарськими побудовами, але не може
цього зробити, так як відсутні
документи, які б підтверджували її
право на спадкове майно.

Від відповідача не надійшло заперечень
щодо заявлених вимог позивачки.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної
Ради України "Про ведення в дію Закону
"Про власність" (885-12) загальні правила
спадкування щодо частки члена
колгоспного двору в майні двору
застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім
цього відповідно до пункту 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах за позовам
про захист права приватної власності"
№20 від 22 грудня 1995 року право власності
на майно, яке належало колгоспному
двору і збереглося після припинення
його існування, мають ті члени двору,
котрі до 15 квітня 1991 року не втратили
частку в його майні.

Згідно роз'яснень Державної
реєстраційної служби України від 12.03.2013
№ 95-06- 15-13 "Щодо державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, збудоване
до 1992 року" для проведення державної
реєстрації прав з видачею свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
збудоване до 05.08.1992 року, документом, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта, є
технічний паспорт на об'єкт нерухомого
майна.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до
правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство, зокрема Цивільний
кодекс Української PCP (в редакції 1991
року), Закон України PCP "Про власність" (в
редакції 1991 року).

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.І
ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року)
майно колгоспного двору належить його
членам на праві сумісної власності,
розмір частки члена колгоспного двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.

Згідно з технічним паспортом ПП
Полтавське бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор»
житлового будинку, що розташований за
адресою: по АДРЕСА_2 на плані технічного
паспорта позначено житловий будинок
літ.: А-1, з допоміжними господарськими
будівлями: гараж літ. Б, сарай літ. В,
сарай літ. Г, сарай літ. Д, погріб
вхідний літ. Ж, колодязь питний №1 - 1964
року побудови.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,30, 57-61, 212-221 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш
И В :

Змінену позовну заяву ОСОБА_1 до
Батьківської сільської ради,
Зіньківського району, Полтавської
області третя особа ОСОБА_2,
Зіньківська державна нотаріальна
контора Полтавської області про
визнання права власності на житловий
будинок (домоволодіння) в порядку
спадкування - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
паспорт серії НОМЕР_4 виданий Київським
РВ ПМУ УМВС України в Полтавській
області, мешканкою АДРЕСА_1, право
приватної власності на 3/4 частини
спадкового майна, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_2 у вигляді житлового
будинку позначено літерою А-1, з
допоміжними господарськими будівлями:
гараж літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г,
сарай літ. Д, погріб вхідний літ. Ж,
колодязь питний №1 в порядку
спадкування за законом після смерті
13.02.2007 року ОСОБА_3 та за заповітом після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4.

Зобов'язати управління державної
казначейської служби в Зіньківському
районі, Полтавської області, повернути
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії
НОМЕР_4 виданий Київським РВ ПМУ УМВС
України в Полтавській області,
мешканці АДРЕСА_1 надмірно сплачений
судовий збір в сумі 116 (сто шістнадцять)
гривень 34 коп., за квитанцією № 53/53 від
12.07.2014 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Зіньківський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області
С.Р. Должко