САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
Справа № 726/2584/13-ц
Провадження №2/726/51/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04.02.2014
м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у
складі: головуючого судді Тріски А. І.,
при секретарі Осипчук Ю.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні м.
Чернівці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користуванням
житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до відповідача ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням.

В позові посилається на те, що вона
проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1,
який належав на праві власності її
матері ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.
Крім неї у вказаному будинку
зареєстровані її син, онук та
відповідач по справі ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак остання не проживає
в спірному будинку, з 1999 року, тобто
понад шість місяців без поважних
причин та комунальних послуг не
сплачує. Факт не проживання
відповідача за даною адресою
підтверджується довідкою квартального
комітету.

Просить визнати ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1 з 01 липня
2000 року.

Позивач та її представник ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явилися, однак
останній подав до суду заяву про
розглядати справу у їх відсутність та
повідомив, що не заперечує проти
винесення заочного рішення та просив
позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, не повідомила суд про
причини її неявки, не надала до суду
заяви про розгляд справи у її
відсутності, хоча належним чином
повідомлялася про час та місце
розгляду справи про що свідчить
оголошення в газеті «Свобода слова» №3
(660) від 23.01.2014 року.

Суд вважає можливим слухати справу у
відсутності вищевказаних осіб
відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України
та зі згоди позивача ухвалити рішення
при заочному розгляді справи
відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов є
обґрунтованим і підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що позивач є донькою
ОСОБА_2, яка була власником житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від
05.12.2000 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також встановлено, що за адресою:
АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1,
її син ОСОБА_5, внук позивача ОСОБА_6 та
відповідач по справі ОСОБА_3

Встановлено, що відповідач не проживає
в вище вказаному будинку, з 1999 року
тобто більше шести місяців без
поважних причин, що підтверджується
довідкою квартального комітету №15 від
17.11.2013 року та на що вказала позивач в
позові.

Відповідно ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Згідно норм ст.72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до обставин справи, спірне
житло відносно якого подано позов про
визнання особи втратившою право
користування жилим приміщенням є
власністю ОСОБА_2, доньками якої є
позивачка та відповідач.

Відповідно до статті 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного
кодексу України (надалі - ЦК України)
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно положень ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст.41 Конституції України
та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Положеннями ст.150 Житлового кодексу
України (далі - ЖК України) передбачено,
що громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Щодо даних обставин то судом
встановлено, що право власності на
спірне житло досі рахується за
померлою ОСОБА_2 Документів чи доказів
переходу права власності на спірне
майно до позивача ОСОБА_1 суду не
надано.

Відповідно до ст.155 ЖК України жилі
будинки (квартири), що є в приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою).

Згідно ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Крім того, у відповідності з ч.1 ст.383 ЦК
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

При цьому, як встановлено, відповідач
не є членом сім'ї позивача в розумінні
ч.2 ст. 3 СК України станом на день
розгляду справи, Разом з тим, судом
встановлено, що позивач та відповідач
мають певний ступінь кровного
споріднення - позивач і відповідач -
рідні сестри, а тому в розумінні ч.4 ст.3
СК України, вони все ж таки є членами
сім'ї. Крім того відповідач набув право
користування житловим приміщенням та
зареєстрував своє місце проживання в
установленому законом порядку.

Питання про зняття з реєстрації
колишніх членів сім'ї власника будинку
залежить від вирішення питання про їх
право проживання в цьому будинку
(відсутність такого права, втрата права
користування), яке регулюється нормами
ЖК УРСР та ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та
статтею 405 ЦК).

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Разом з тим, власником житла є померла
мати позивача та відповідача - ОСОБА_2,
позивачем не наведено, які її права та
інтереси порушено проживанням
відповідача у вказаному житлі. Крім
того не надано доказів, що з даним
позовом особа звернулась до суду від
імені чи на вимогу власника житла.

Відповідно до ст.7 Законом України від
11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права користування
житловим приміщенням.

Таким чином суд приходить до висновку,
що до даних правовідносин у справі не
може бути застосовано положення ст.391
ЦК України та ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, на які
посилався позивач, а має бути
застосовані вимоги ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд,
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, які беруть участь у справі.
Відповідно до приписів ст. 30 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до ст.57 ЦПК
України, є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Обставини справи, згідно до положень ч.
2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст. 212 ЦПК
України, суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Крім того рішення суду не
може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність і
допустимість кожного з доказів та
зв'язок доказів у їх сукупності,
враховуючи обставини встановлені по
справі, а також вищевказані вимоги
закону, суд вважає, що реєстрація місця
проживання є похідним правом від права
користування житлом. Враховуючи
вищевикладене суд приходить до
висновку, що слід відмовити в позові,
щодо зняття відповідача з реєстрації
місця проживання, оскільки вона хоча й
фактично втратила право користування
цим житлом, так як будучи членом сім'ї
власника житла, була відсутня в даному
житлі понад 1 рік, без поважних причин,
однак з позовом звернулась особа яка не
є власником житла та відповідно жодне з
її прав, свобод та інтересів не було
порушено, невизнано або оспорювано
відповідачем, а тому не підлягає
захисту судом.

Враховуючи наведене та керуючись ст.7
Закону України від 11 грудня 2003 року №
1382-IV «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», ст. 405 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150,
155 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 179,
208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користуванням житловим приміщенням,
відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області, через
Садгірський районний суд м.Чернівці
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом в 10-ти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з
дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий суддя А. І.
Тріска