Справа № 442/520/14 Головуючий у 1 інстанції: Дубель Р.М.
Провадження № 22-ц/783/3826/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору міни від 09 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, просить зобов'язати ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 квартиру номер АДРЕСА_1, яка була отримана ним за договором міни від 09 серпня 2010 року та зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2, і яка отримана нею за договором міни від 09 серпня 2010 року. Позовні вимоги мотивує тим, що він - ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області 17 березня 2001 року, перебуває у шлюбі з ОСОБА_5. Зазначений шлюб у встановленому законом порядку на цей час не розірвано та не визнано недійсним. У період перебування у шлюбі ОСОБА_5 придбала квартиру номер АДРЕСА_1. Відповідно до договору міни від 09 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 передала квартиру номер АДРЕСА_1 ОСОБА_6 в обмін на квартиру номер АДРЕСА_2. ОСОБА_5 відчужила квартиру номер АДРЕСА_1, і яка була придбана нею під час перебування у зареєстрованому шлюбі, без нотаріально засвідченої його письмової згоди. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на те, що договір міни від 09 серпня 2010 року укладено з порушенням наведених вище норм цивільного та сімейного законодавства, такий договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, а отримана ОСОБА_6 квартира номер АДРЕСА_1 підлягає поверненню ОСОБА_5, отримана ОСОБА_5 квартира номер АДРЕСА_2, підлягає поверненню ОСОБА_6

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним договір міни від 09 серпня 2010 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4

Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка була отримана ним за даним договором міни від 09 серпня 2010 року.

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_6 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка отримана нею за даним договором міни від 09 серпня 2010 року.

Рішення суду оскаржила приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, яка зазначає, що позивач та відповідачі є родиною - батьки і син, договір міни та необхідні заяви вчинені з дотриманням усіх вимог до форми та порядку нотаріального посвідчення таких. Тому, вважає позов безпідставним та таким, що не може бути задоволений з підстав відсутності нотаріально засвідченої письмової згоди чоловіка ОСОБА_2 на відчуження квартири. Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6 ввели в оману суд щодо обставин справи, так як знали про існування усіх необхідних документів для нотаріального посвідчення договору міни квартир. Крім цього, суд першої інстанції не витребував та не перевірив наявність у справі приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу письмової нотаріально посвідченої згоди чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на обмін квартирами, яка була і є в наявності, у зв'язку з цим, вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Звертає увагу на те, що оскаржуване рішення ухвалене за її відсутності, оскільки не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, у зв'язку з чим позбавлена можливості надати суду пояснення. Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11 лютого 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи визнання недійсним договору міни від 09 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і для укладання договору міни необхідна була нотаріально посвідчена згода ОСОБА_2.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області 17 березня 2001 року, з 12.07.1969 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_5. Зазначений шлюб у встановленому законом порядку на час розгляду справи в суді першої інстанції не розірвано та не визнано недійсним (а.с. 67).

У період перебування у шлюбі, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2008 року, придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 57-63).

Відповідно до договору міни від 09 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 передала квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_6 в обмін на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 6).

З належно завіреної копії матеріалів договору міни квартири від 09.08.2010 року, які були подані приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_2 09.08.2010 року під час укладення вищевказаного договору міни подав та підписав заяву, якою дав згоду ОСОБА_5 на обмін квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2. Заява посвідчена приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрована в реєстрі № 1495 (а.с. 65).

З висновку № 4078 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів за матеріалами цивільної справи № 442/520/14-ц, складеного 13 листопада 2014 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_9 вбачається, що рукописний запис «ОСОБА_2», розташований в графі «Підписи» на Заяві про надання згоди ОСОБА_2 ОСОБА_5 на обмін квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 на умовах йому відомих від 9 серпня 2010 року, виконаний ОСОБА_2. Підпис від імені ОСОБА_2, розташований в графі «Підписи» на Заяві про надання згоди ОСОБА_2 ОСОБА_5 на обмін квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 на умовах йому відомих від 9 серпня 2010 року, виконаний ОСОБА_2 (а.с. 108-110).

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Матеріалами справи та здобутими доказами доведено, що заяву про дачу ОСОБА_5 згоди на обмін квартири (а.с. 65) підписав саме ОСОБА_2

Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання про відсутність підстав для визнання недійсним Договору міни від 09 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі № 1496.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_4, про: визнання недійсним договору міни від 09 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, зобов'язання ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 квартиру номер АДРЕСА_1, яка була отримана ним за договором міни від 09 серпня 2010 року; зобов'язаня ОСОБА_5 повернути ОСОБА_6 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка отримана нею за договором міни від 09 серпня 2010 року - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.