АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/5947/14
Головуючий1 інстанції: Шарко О.П.
Категорія: договірні
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014
року судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
приватного нотаріуса Харківського
нотаріального округу ОСОБА_3 на
рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 22 липня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя
особа - приватний нотаріус
Харківського нотаріального округу
ОСОБА_3, про визнання договору
дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з позовом в якому просив
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 19 березня
2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 за реєстром №1-370.

Посилався на те, що ОСОБА_5, яка
доводиться йому троюрідною тіткою,
постійно жила у зазначеній вище
квартирі. На протязі останніх
дванадцяти років він доглядав та
утримував тітку, оскільки та за станом
здоров'я потребувала стороннього
догляду - привозив їй продукти
харчування, ліки, возив до лікарень,
здійснював інший догляд. Останні
півроку життя ОСОБА_5 страждала від
онкологічного захворювання. Від тітки
йому відомо, що вона просила свого
онука ОСОБА_2 за отримання спірної
квартири надавати їй довічний догляд
та утримання. Оскільки ж останній час
онук не надавав їй ніякої допомоги, не
спілкувався з нею та не приходив, а
позивач здійснював догляд за тіткою,
ОСОБА_5 звернулася до прокуратури з
заявою про сприяння розірванню
договору довічного утримання та
укладення такого договору з позивачем.

Діючи на підставі довіреності від
ОСОБА_5 та на її прохання, позивач
з'ясував, що спірна квартира перейшла у
власість відповідача на підставі
договору дарування від 19 березня 2003
року. Саме тоді тітка дізналася, що вона
нібито подарувала квартиру онуку та
просила викликати нотаріуса для
скасування такого договору та
повідомити про це прокуратуру. 28
листопада 2012 року позивач разом з
тіткою, у присутності сусудів, склали
зверення до прокуратури.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. У січні 2013
року позивач звернувся до нотаріальної
контори з метою прийняття спадщини та
дізнався про зміст спірного договору
дарування.

Вважає договір дарування недійсним, з
підстав передбачених ст.ст.47,48,56 ЦК УРСР
в редакції 1963 року.

Відповідач в особі свого представника
позовні вимоги не визнав.

Третя особа - приватний нотаріус
Харківського нотаріального округу
участі у судовому засіданні не
приймала, надала письмові заперечення
на позов, в яких вважала позовні вимоги
не обгрунтованими та такими що не
підлягають задоволенню (а.с.33-39).

Рішенням Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 22 липня 2014 року позов
задоволено.

В апеляційних скаргах відповідач
ОСОБА_2, в особі свого пресдатвника, та
третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_3
просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у позові. Посилаються на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, неправильне застосування
норм матеріального права та порушення
вимог процесуального права.

В суді апеляційної інстанції
представники відповідача та третьої
особи апеляційні скарги підтримали,
вважали рішення суду першої інстанції
незаконним та необгрунтованим.

Позивач та його представник просили
залишити апеляційні скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін, подали письмові
заперечення на апеляційні скарги
(а.с.142,143).

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційних скарг і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення таким вимогам не
відповідає.

Судом встановлено, що 19 березня 2003 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який є рідним
онуком останньої, був укладений
договір дарування. За умовами договору
ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у
дар квартиру АДРЕСА_1. Договір
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, за реєстром №1-370. Право
власності на зазначену квартиру було
зареєстровано КП «Харківське міське
бюро технічної інвентарізації» за
відповідачем (а.с.10,11).

11 грудня 2012 року ОСОБА_5 склала заповіт,
яким заповідала все належне їй рухоме
та нерухоме майно ОСОБА_4 Заповіт
посвідчений нотаріально (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 75
років (а.с.6).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з посиланням на
ст.ст.203,215,229,717 ЦК України, прийшов до
висновку, що спірний договір дарування
укладений під впливом помилки,
оскільки ОСОБА_5 помилялася щодо
обставин, які мають істотне значення, а
саме щодо природи правочину, вважала що
укладає договір довічного утримання.
При цьому суд вважав встановленими ті
обставини, що ОСОБА_5 за станом здоров'я,
віку, та ін. потребувала стороннього
догляду, допомоги у побуті, була
малозабезпечена та «бажала отримувати
блага».

Такого висновку суд дійшов з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України до
правовідносин, які виникли до набрання
ним чинності, застосовуються положення
ЦК України, що діяв на час виникнення
спірних правовідносин.

Спірний договір дарування був
укладений у березні 2003 року, а відтак
при вирішенні спору повинні
застосовуватися положення ЦК УРСР 1963
pоку (далі ЦК УРСР)

За змістом ст. 243 ЦК УРСР за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність.

За змістом ч.1 ст.11 ЦПК, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених ними
вимог, підстави позову визначає
позивач.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою недійсності оспорюваного
договору позивач зазначає помилку у
природі правочину, з посиланням на ст.56
ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР угода,
укладена внаслідок помилки, що має
істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня 1978 року № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» (зі змінами),
яка діяла на час спірних правовідносин,
судам роз'яснено, що відповідно до ст. 56
ЦК угода може бути визнана судом
недійсною, як укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення,
тільки за позовом сторони (громадянина
чи організації), що діяла під впливом
помилки.

Під помилкою у даному випадку слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена. Правила ст. 56
ЦК не поширюються на випадки, коли
помилка стосується до мотивів
укладення угоди.

В порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув, у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню та помилково
застосував до спірних правовідносин
положення ст.229 ЦК України.

Той факт, що ОСОБА_5 з 2003 року до дня
смерті не зверталася до суду з позовом
про визнання договору недійсним
позивачем визнається. ОСОБА_4 не був
стороною за договором дарування, тому
його посилання на ст. 56 ЦК УРСР як на
підставу визнання вказаного договору
недійсним внаслідок помилки сторони
при укладенні договору, є таким що не
відповідає вимогам законодавства.

Посилання позивача на те, що за життя
ОСОБА_5 зверталась до органів
прокуратури з метою захисту своїх прав
(а.с.12-14), не можуть мати правового
значення, оскільки спори щодо
розірвання договору чи визнання його
недійсним вирішуються виключно судом.

Слід зазначити, що матеріали справи не
містять будь-яких доказів того, що
автором заяви до прокуратури (а.с.14) від
03 вересня 2006 року є саме ОСОБА_5 і що ця
заява взагалі подавалась до
правоохоронних органів. У зверненні до
прокуратури від 28 листопада 2012 року
(а.с.12) йдеться про визнання недійсним
чи про розірвання договору
купівлі-продажу квартири, а не договору
дарування.

У позовній заяві ОСОБА_4 як на підставу
недійсності правочину посилався також
на ст.47 ЦК УРСР та зазначав що
посвідчення договору відбувалось з
порушенням вимог закону, зокрема,
приписів п.п.10,13 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій №18/5 від 14
червня 1994 року (з подальшими змінами).

Ці доводи позивача також не знайшли
свого підтвердження.

За змістом ст.47 ЦК УРСР нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове у
випадках, зазначених в законі і
недотримання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди із застосуванням
наслідків, передбачаних ч.2 ст.48 цього
Кодексу.

У відповідності до ст.48 ЦК УРСР,
недійсною є угода, яка не відповідає
вимогам закону. Аналогічна підстава
для визнання угоди недійсною міститься
і у ст.215 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що при
укладенні спірного договору дарування
була дотримана нотаріальна форма (ст.244
ЦК УРСР) - договір посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за №1-370. Право
власності на спірну нерухомість
зареєстровано за обдарованим.

При посвідченні договору нотаріусом
встановлено особу сторін, їх
дієздатність, договір підписано
сторонами. Із тексту договору
вбачається, що сторони підтверджують
той факт, що безоплатна передача
квартири АДРЕСА_1 є дійсним наміром
сторін і не приховує ніяких
зобов'язань Обдарованого, пов'язаних з
цим договором, по відношенню до
Дарителя. Договір укладено за умови
довічного проживання Дарителя у
відчужуваній квартирі.

З тексту договору також вбачається, що
він містить чіткий підпис Дарителя,
яким ОСОБА_5 підтвердила, зокрема те,
що на час укладання договору розуміє
значення своїх дій, договір уклала не в
наслідок помилки та без наміру
приховати іншу угоду, що договір
прочитано сторонам уголос, його зміст
та правові наслідки роз'яснено.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ч.4 ст.60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доказування
по цивільній справі, як і судове
рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що під час
підписання договору ОСОБА_5 не була
ознайомлена із його змістом у зв'язку з
вадами зору, позивач суду не надав.
Надана позивачем медична документація
на підтвердження того, що з 2000 року
ОСОБА_5 страждала на захворювання очей
(вікова зріла катаракта, абсолютна
глаукома правого ока) не свідчить про
необізнаність останньої з текстом
спірного договору.

За життя (протягом дев'яти років з
моменту укладення договору) ОСОБА_5 дії
нотаріуса щодо посвідчення спірного
договору не оскаржувала.

Отже позивачем не надано доказів на
підтвердження того, що оспорюваний ним
правочин не відповідає вимогам закону.

За таких обставин відсутні правові
підстави для визнання спірного
договору дарування недійсним, рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та приватного
нотаріуса Харківського нотаріального
округу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 22 липня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді