У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області про визнання незаконним та
скасування рішення сільської ради,
зобов'язання вчинити певні дії за
касаційною скаргою Вертіївської
сільської ради Ніжинського району
Чернігівської області на рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 зі
своєю дружиною - ОСОБА_4, та їхнім сином -
ОСОБА_6, у 1975 році отримали для
користування 1/2 частку житлового
будинку по АДРЕСА_1, пізніше народилася
дочка - ОСОБА_5, яка також була
зареєстрована (прописана) у даному
будинку. Житлове приміщення у
вищевказаному будинку надано їхній
сім'ї обласним виробничим управлінням
«Чернігівавтосервіс», до якого
відносилась СТО в якій ОСОБА_3 працював.
У 2003 році їхньому будинку була
присвоєна адреса: АДРЕСА_1, після чого в
їхній паспортах була зроблена
відповідна відмітка. ОСОБА_3 був
звільнений з СТО в 2003 році, а ОСОБА_4 у 2005
році. З часом форма власності СТО
мінялася, а в 2005 році СТО взагалі
припинило своє існування, у зв'язку з
чим в їх будинок було припинено подачу
електроенергії та води, тому їхня сім'я
в 2005 році переїхала в будинок АДРЕСА_2,
який належав батькам ОСОБА_3 Вони
неодноразово звертались до
Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області з приводу передачі їм у
власність будинку АДРЕСА_1, однак у
зв'язку з відсутністю відповідних
документів на будинок не мали
можливості приватизувати його. Так,
рішенням Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області від 12 лютого 2014 року їм було
відмовлено у приватизації квартири в
житловому будинку АДРЕСА_1. Крім того,
сільською радою прийнято рішення про
вжиття заходів щодо визнання їх такими,
що втратили право на користування
житлом. Таким чином, відповідач
фактично позбавив їх - позивачів, права
на житло, яке гарантується
Конституцією України. Іншого житла на
праві власності чи на праві постійного
користування жоден з них немає. У даний
час будинок АДРЕСА_1 за вищевказаною
адресою з 17 вересня 2013 року знаходиться
на комунальній власності
територіальної громади с. Вертіївка
Ніжинського району Чернігівської
області.

Ураховуючи викладене, позивачі просили
суд визнати незаконним та скасувати
рішення Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області від 12 лютого 2014 року та
зобов'язати відповідача прийняти
рішення, яким передати їм у спільну
часткову власність житлове приміщення
в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від
11 квітня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 19 червня
2014 року рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання незаконним рішення
Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області від 12 лютого 2014 року скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позов у цій
частині задоволено. Визнано незаконним
рішення Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області від 12 лютого 2014 року «Про
розгляд заяви громадян ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5» про відмову їм у приватизації
квартири в житловому будинку АДРЕСА_1. У
решті - рішення суду залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі Вертіївська
сільська рада Ніжинського району
Чернігівської області просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив із того, що рішенням
Ніжинського міськрайонного суду
Чернігівської області від 8 вересня 2009
року будинок АДРЕСА_1 був переданий у
власність територіальної громади с.
Вертіївка як безхозний. Позивачі
зареєстровані у спірному будинку,
однак з 2005 року фактично в ньому не
проживають, проживати в будинку
неможливо і небезпечно, а згідно зі ст. 2
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» не
підлягають приватизації квартири, які
перебувають в аварійному стані.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання незаконним рішення
Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області від 12 лютого 2014 року та
ухвалюючи рішення про задоволення
позову в цій частині, виходив із того,
що житловий будинок АДРЕСА_1 є
комунальною власністю територіальної
громади Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області та згідно з Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» належить до об'єктів,
які підлягають приватизації, тому сім'я
ОСОБА_5 відповідно до положень Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» має право на
приватизацію займаного ними протягом
понад 38 років житлового приміщення у
зазначеному будинку, яке порушено
внаслідок необґрунтованого і
невиправданого втручання відповідача.
Крім того, суд не наділений
повноваженнями зобов'язувати
виконавчий орган Вертіївської
сільської ради Ніжинського району
Чернігівської області вчиняти будь-які
дії.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, тому що суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
за місцем роботи отримали в 1975 році для
проживання 1/2 частку житлового будинку,
місцем розташування якого згідно з
штампами прописки в паспорті ОСОБА_3 з 20
липня 1979 року та в паспорті ОСОБА_4 з 20
червня 1979 року значилася адреса:
АДРЕСА_3. Як стверджували позивачі, дата
прописки у паспортах не в 1975 році, а в 1979
році пов'язана із заміною паспортів у
1979 році. У 2003 році спірному будинку була
присвоєна поштова адреса:
АДРЕСА_1, і у їхніх паспортах 3 квітня 2003
року та в паспорті їхньої дочки -
ОСОБА_5, 6 квітня 2003 року були
зроблені відповідні відмітки про
реєстрацію у цьому ж житловому
приміщенні за новою поштовою адресою у
будинку АДРЕСА_1. Перереєстрація сім'ї
позивачів за будь-яким іншим місцем
проживання не здійснювалась. Рішенням
Вертіївської сільської ради
Ніжинського району Чернігівської
області від 12 лютого 2014 року позивачам
було відмовлено у приватизації
квартири в житловому будинку АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу
України (далі - ЖК України) ордер є
єдиною підставою для вселення в жиле
приміщення.

Проте Вертіївська сільська рада
Ніжинського району Чернігівської
області відповідно до положень ст. 16 ЖК
України не видавала позивачам ордер на
право користування житловим
приміщенням, тобто останні не мали
законних підстав для вселення і на
даний час підстав для користування
спірним житлом.

Таким чином, позивачі без законних
підстав та належно оформлених
документів проживали в АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що
житлову будівлю АДРЕСА_1 відповідно до
рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 8
вересня 2009 року передано у власність
територіальної громади с. Вертіївка
Ніжинського району Чернігівської
області, це право власності
зареєстровано в державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» право на приватизацію
квартир (будинків) державного

житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни
України, які постійно проживають в цих
квартирах (будинках) або перебували на
обліку потребуючих поліпшення
житлових умов до введення в дію цього
Закону.

Так, згідно з актами
депутатської комісії Вертіївської
сільської ради Ніжинського району
Чернігівської області від 7 серпня 2013
року, від 14 січня 2014 року та від
12 лютого 2014 року житловий будинок
АДРЕСА_1 знаходиться в аварійному стані
та не придатний для проживання, у
будинку з 2005 року по даний час ніхто не
проживає і він не придатний для
проживання.

Крім того, у суді
першої інстанції ОСОБА_3 не заперечував
факт не проживання в спірному будинку.

Також ч. 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» та п. 5 Положення про
порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян передбачають, що
житло передається лише особам, які
постійно проживають у ньому разом з
наймачем або за якими зберігалося
право на житло на момент введення в дію
цього Закону (на 22 липня 1993 року). Однак
це не означає, що щодо останніх
припиняється дія ст. 71 ЖК України, якою
встановлено строки збереження жилого
приміщення за тимчасово відсутніми
громадянами, оскільки особливостей
застосування даної норми в цих
випадках законодавством не
встановлено.

Відповідно до п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» наймачеві або членові його
сім'ї, який був відсутнім понад
встановлений законом строк без
поважних причин, суд вправі з цих
мотивів відмовити в позові про захист
порушеного права (вселення, обмін,
поділ жилого приміщення тощо).

Ці роз'яснення слід
враховувати і при розгляді вимог про
його приватизацію, заявлених такою
особою.

Проте суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув; не визначився з
характером спірних правовідносин; не
дав належної оцінки тому факту, що
позивачі не проживали в спірній
квартирі тривалий час та дійшов
передчасного висновку про те, що
останні мають право на приватизацію
займаного ними житлового приміщення у
спірному будинку.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Вертіївської
сільської ради Ніжинського району
Чернігівської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 19 червня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта