У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 року
м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Гордійчук С.О., Оніпко О.В.,

секретар судового засідання - Пиляй
І.С..

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Демидівського районного суду
від 19 грудня 2013 року в справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку „ПриватБанк" до
ОСОБА_1 про стягнення боргу згідно
кредитного договору,

В С Т А Н О
В И Л А:

Рішенням Демидівського районного суду
від 19 грудня 2013 року позов задоволено:
стягнуто з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційного банку „ПриватБанк" (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за
кредитним договором в сумі 4 820,10
доларів США, що за курсом 7,99 грн.
відповідно до службового
розпорядження НБУ від 21.04.2013 року
складає 38 512 грн. 58 коп., а також 385 грн. 13
коп. судового збору.

У поданій на вказане рішення
апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався
на його незаконність та
необгрунтованість через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що рішенням Демидівського
районного суду від 20 листопада 2009 року
з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
було стягнуто заборгованість за
кредитним договором, яка в подальшому
була розстрочена ухвалою цього ж суду.
Постановляючи рішення у даній справі,
суд виходив з того, що розстрочка
виконання рішення не є підставою зміни
чи припинення зобов'язання, в
результаті чого у нього з'явилося два
зобов'язання: повернути борг частинами
протягом встановленого часу та
виконувати умови кредитного договору
протягом цього ж часу. Однак суть
розстрочки полягає в захисті інтересів
боржника і є способом виконання
зобов'язання, при якому виконання
проводиться не одночасно і в повному
обсязі, а частинами і в строки,
встановлені наперед. При цьому банк
вправі вимагати від позичальника лише
присуджену суму в порядку,
встановленому в рішенні суду.

Вважав, що оскаржуваним рішенням було
замінено його обов'язок сплатити суму
боргу частинами у встановлений строк
на обов'язок достроково погасити всю
суму боргу.

Доводив, що протягом строку виконання
ним рішення банк безпідставно
зараховував сплачені ним кошти не на
виконання рішення суду з встановленим
графіком платежів, а за власним
розсудом -то на погашення відсотків, то
на погашення тіла.

Крім того, не розглянута його вимогу
про застосування строку позовної
давності.

Вважав, що довів відсутність підстав
для повторного стягнення з нього уже
стягнутої заборгованості за кредитним
договором, а тому просив рішення
Демидівського районного суду від 19
грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримали та просили її
задовольнити.

________________________________________________________________________
______________________________________

Справа № 558/333/13-ц
Головуючий у 1-й
інст. - Олексюк А.О.

Провадження №22-ц /787/273/2014р.
Доповідач - Боймиструк С.В.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3
просив апеляційну скаргу відхилити, а
рішення місцевого суду залишити без
змін.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи
заборгованість за кредитним договором,
суд першої інстанції виходив з того, що
раніше постановлене рішення про
стягнення боргу за цим же кредитним
договором не є підставою зупинення
виконання зобов'язань по договору, а
розстрочка виконання рішення суду, яка
була прийнята судом, не впливає на
зміну зобов'язань по кредитному
договору.

Такий висновок місцевого суду
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
грудня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк"
та ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір № 106027-CRED, за умовами якого
позичальнику було надано кредит у сумі
6 000 долів США зі строком погашення до 11
грудня 2009 року (а.с.6-8).

За умовами договору ОСОБА_1
зобов'язувався повернути кредит та
відповідно до графіка щомісячно його
погашати та сплачувати кошти за
користування кредитом, однак свої
зобов'язання порушував та на погашення
заборгованості за кредитним договором
надав кошти банку несвоєчасно, в
зв'язку з чим станом на 21 квітня 2013 року,
згідно розрахунку, допустив
заборгованість в розмірі 4820,1 доларів
США, що в перерахунку в національній
валюті за курсом 7.99 грн. за долар США,
складає 38512,58 грн.

Зазначена сума та судові витрати
оскарженим рішенням місцевого суду від
19 грудня 2013 року і були стягнуті з
відповідача на користь банку.

Посилання ОСОБА_1 на рішення
Демидівського районного суду від 20
листопада 2009 року, яким з нього на
користь ПАТ КБ „Приватбанк" вже було
стягнуто заборгованість за тим же
кредитним договором, яка в подальшому
була розстрочена ухвалою цього ж суду
від 7 грудня 2009 року, як на доказ
відсутності підстав для повторного
стягнення з нього уже стягнутої
заборгованості за кредитним договором
не заслуговує на увагу (а.с.62,63).

Згідно роз'яснень, даних в п. 17
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ „Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають з кредитних
правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК, оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог статей 526, 599 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що
рішення Демидівського районного суду
від 20 листопада 2009 року про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
ОСОБА_1 виконувалось протягом двох
років - до 23 грудня 2011 року (а.с.67).

Ухвалою цього ж суду від 7 грудня 2009
року про розстрочку виконання рішення
суду, додатковою угодою між сторонами
чи в силу вимог закону дія кредитного
договору на час виконання рішення суду
від 20 листопада 2009 року не зупинялась
та не припинялась, а тому банком
обґрунтовано нараховувалась плата за
користування кредитом.

Щодо черговості зарахування банком
коштів, сплачуваних ОСОБА_1 на
виконання рішення від 20 листопада 2009
року, то вони зараховувались
відповідно п.3.3 умов кредитного
договору та вимог закону, зокрема ст.534
ЦК України.

Посилання апелянта на пропуск
позивачем строку позовної давності не
заслуговує на увагу, оскільки
відповідно до п.5.7 кредитного договору
за домовленістю сторін він
встановлений в 5 років.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги висновків,
наведених у ньому не спростовують, тому
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 311-315
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Демидівського районного суду
від 19 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий

Судді: