У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, усунення
перешкод у користуванні будинком та
виселення за касаційною скаргою ОСОБА_2
на рішення апеляційного суду
Херсонської області від 21 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила витребувати із чужого
незаконного володіння будинок АДРЕСА_1
разом із надвірними будівлями та
спорудами та виселити відповідачів із
вказаного будинку.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є
власницею будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування. Вказувала, що відповідачі
самовільно захопили будинок та
проживають у ньому, при цьому її у
будинок не допускають, чим обмежують її
у здійсненні права власності.

Рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 24
лютого 2014 року відмовлено у
задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 21 травня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позову.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні належним їй
домоволодінням, розташованим по
АДРЕСА_1, шляхом виселення із
зазначеного домоволодіння ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітнього
ОСОБА_6

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом матеріального чи
порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачем під час звернення до суду з
позовом пропущено строк позовної
давності, визначений ст. 257 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову про виселення відповідачів із
будинку АДРЕСА_1 у відповідності до
вимог ст. 391 ЦК України, виходив із того,
що відповідачі вселились до спірного
житлового будинку за погодженням з
позивачем маючи намір в майбутньому
укласти договір купівлі-продажу даного
будинку. Відповідачі проживають у
спірному будинку без будь-якої
правової підстави, оскільки договір
між сторонами не укладено, чим
порушують права позивача щодо вільного
користування та розпоряджання майном,
належним їй на праві власності.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_1 належить будинок АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину від 1 листопада 1991 року.
Право власності позивачки на
зазначений будинок зареєстровано у
державному реєстрі 8 січня 2013 року.

З 1999 року у спірному будинку за згодою
позивача зареєстровані та проживають
відповідачі, що не оспорюється
сторонами та підтверджується довідкою
Чулаківської сільської ради
Голопристанського району від 29 грудня
2012 року.

Згідно погосподарської книги № 1
ОСОБА_2 з 1999 року володіє відкрито та
безперервно спірним домоволодінням, та
сплачує всі встановлені платежі. Також
з 1999 року користується земельною
ділянкою загальною площею 0,68 га для
ведення особистого селянського
господарства за адресою: АДРЕСА_1, яка
не приватизована, що підтверджується
довідками Чулаківської сільської ради
Голопристанського району.

Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України,
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач
жилого приміщення та члени його сім'ї,
які проживають разом з ним, можуть за
взаємною згодою дозволити тимчасове
проживання в жилому приміщенні, що є в
їх користуванні, інших осіб без
стягнення плати за користування
приміщенням (тимчасових жильців), в
тому числі опікуна чи піклувальника,
який не є членом сім'ї наймача.

Вселення тимчасових жильців на строк
понад півтора місяця допускається за
умови додержання розміру жилої площі,
встановленого для надання жилих
приміщень (частина перша статті 48).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Згідно із ч. 3 ст. 168 ЖК України договір
найму жилого приміщення, укладений на
невизначений строк, може бути
розірвано за вимогою наймодавця, якщо
жиле приміщення, займане наймачем,
необхідне для проживання йому та
членам його сім'ї. У цьому випадку
власник будинку (квартири) повинен
попередити наймача про наступне
розірвання договору за три місяці.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим
будинком є будівля капітального типу,
споруджена з дотриманням вимог,
встановлених законом, іншими
нормативно-правовими актами, і
призначена для постійного у ній
проживання.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва. Власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни
у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, - за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Апеляційний суд, ухвалюючи оскаржуване
судове рішення, суди не звернули уваги
на те, що відповідачі вселилися у
спірний будинок за згодою власника,
тобто фактично між сторонами виникли
правовідносини з договору найму жилого
приміщення і їх виселення можливе лише
за правилами ч. 3 ст. 168 ЖК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення,
наведених норм матеріального і
процесуального права не врахував, у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, не встановив належним чином
фактичних обставин справи, виселяючи
із спірного домоволодіння ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітнього
ОСОБА_6 не звернув увагу на те, що
відповідачі були зареєстровані у
будинку за згодою власника, та не
з'ясував правовий статус відповідачів,
чи є вони тимчасовими мешканцями та чи
підлягають виселенню із спірного
будинку на підставі статей 98, 168 ЖК
України, тобто не з'ясував характер та
суть позовних вимог, не визначив норми
права, на яких вони ґрунтуються.

Без з᾽?ясування зазначених обставин
ухвалення судом рішення є передчасним.

Отже, апеляційний суд у достатньому
обсязі не визначився із
правовідносинами, що виникли між
сторонами у даній справі та не дав їм
належної правової оцінки, з
урахуванням норм матеріального права,
якими регулюються дані правовідносини.
Висновок суду ґрунтується на
припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4
ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

За таких обставин рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 21 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопти

М.Є. Червинська

В.А. Черненко