АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 - й інстанції: Саламон О.Б.
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами представника
позивача ОСОБА_3ОСОБА_13 та представника
відповідача Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» Петрашенка
Георгія Володимировича на рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 29 вересня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»,
третя особа: ОСОБА_8 про відшкодування
шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и
л а:

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 29 вересня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»,
третя особа: ОСОБА_8 про відшкодування
шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» на користь
ОСОБА_3 на відшкодування моральної
шкоди 15 000 грн. та витрати на правову
допомогу в розмірі 4230,53 грн.

Стягнуто з Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» на користь
держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_13
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просив рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 29 вересня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що під
час дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 10 березня 2013 року ОСОБА_3 було
завдано матеріальної шкоди на загальну
суму 16 700 грн., що полягає в пошкодженні
велосипеда вартістю 15 000 грн. та
годинника вартістю 1 700 грн. Факт
пошкодження даних речей внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди може
підтвердити свідок ОСОБА_10, а вартість
даних речей підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, а саме:
товарними чеками. Проте, суд 1-ї
інстанції не врахував зазначених
обставин справи та, в порушенні вимог
матеріального права, прийшов до
помилкового висновку про те, що
вартість матеріальних збитків є
недоведеною та необґрунтованою. Вказує
на те, що після дорожньо-транспортної
пригоди ОСОБА_3 звернувся до «Київської
незалежної судово-експертної
установи» з метою проведення
експертного психологічного
дослідження. За результатами якого,
експертом оформлено висновок та в
категоричному стверджуючому вислові
наголошено, що розмір заподіяної
ОСОБА_3 моральної шкоди, одержаної
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, може становити 378 мінімальних
заробітних плат, що в грошовому вимірі
становить 460 404 грн. Однак, в
оскаржуваному рішення судом 1-ї
інстанції зазначено, що висновок
експерта є суб'єктивним оціночним
судженням експерта щодо можливого,
приблизного та орієнтовного розміру
моральної шкоди, завданої позивачу.
Такі висновки суду 1-ї інстанції є
необґрунтованими, оскільки експерт
чітко, неупереджено, у відповідності до
методики та формули, встановив
фіксовану величину завданої моральної
шкоди, а саме: 378 мінімальних заробітних
плат, що в сумі становить 460 404 грн. Також
зазначає, що частково задовольняючи
позовні вимоги позивача щодо стягнення
витрат на правову допомогу, суд 1-ї
інстанції керувався приписами Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах». Вважає, що даний закон
суперечить положенням Конституції
України, його застосування судом 1-ї
інстанції не відповідає фактичним
обставинам справи та обмежує право
позивача на відшкодування фактично
понесених витрат на правову допомогу,
оскільки невідшкодованими залишаються
витрати на консультації, роз'яснення,
складання позовів і звернень, довідок,
заяв, скарг. Крім того, наведені судом
1-ї інстанції в оскаржуваному рішенні
розрахунки перебування представника
позивача у судових засіданнях носять
абстрактний характер та не
відображають повного спектру наданих
юристом послуг. Безпідставно судом 1-ї
інстанції також відмовлено позивачу в
задоволенні позовних вимог про
відшкодування втраченого заробітку,
оскільки факт перебування позивача на
лікуванні в період з 10.03.2013 року по
10.06.2013 року підтверджується листками
непрацездатності.

Представник Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» Петрашенко
Георгій Володимирович також не
погодився з рішенням суду 1-ї інстанції
та звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просив рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 29 вересня 2014 року в частині
стягнення моральної шкоди в сумі 15 000
грн. та судових витрат скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що при
ухваленні рішення поза увагою суду 1-ї
інстанції залишилася та обставина, що
винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 10 березня 2013 року,
є ОСОБА_8, який користувався автобусом
Богдан не під час виконання своїх
безпосередніх трудових обов'язків. У
зв'язку з чим, Приватне підприємство
«Паритет-Транс-Бізнес» не несе
відповідальності за спричинені ОСОБА_8
ОСОБА_3 матеріальні збитки та моральну
шкоду. Також зазначає, що Приватне
підприємство «Паритет-Транс-Бізнес» не
є володільцем джерела підвищеної
небезпеки, оскільки договір оренди
автобуса Богдан є нікчемним в силу
положень ст.ст.220, 799 ЦК України. Вважає
необґрунтованим рішення суду в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача моральної шкоди в сумі 15 000
грн., оскільки позивачем не надано суду
належних та допустимих доказів, які б
підтвердили заподіяння йому моральної
шкоди та розмір її компенсації.
Безпідставними є також висновки суду
1-ї інстанції щодо стягнення з
відповідача витрат на правову допомогу
в розмірі 4230,53 грн., оскільки до
задоволення підлягали витрати на
правову допомогу в розмірі 126,92 грн., що
складає 3% від задоволених позовних
вимог позивача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та
його представники ОСОБА_13 та ОСОБА_14
повністю підтримали доводи
апеляційної скарги та просили її
задовольнити. Проти доводів
апеляційної скарги представника
Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» ОСОБА_7
заперечували, посилаючись на те що вони
є безпідставними.

Представники Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» Петрашенко
Георгій Володимирович та Папенко
РусланСтаніславович підтримали доводи
своєї апеляційної скарги та просили її
задовольнити. Проти доводів
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_13 заперечували.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з слідуючих
підстав.

Судом встановлено, що 06 листопада 2003
року Приватне підприємство
«Паритет-Транс-Бізнес» було
зареєстровано як юридичну особу, яка
відповідно до КВЕД здійснює види
діяльності, зокрема, як пасажирський
наземний транспорт міського та
приміського сполучення.

28 жовтня 2011 року між Приватним
підприємством «Паритет-Транс-Бізнес»
(орендар) та ОСОБА_17 (орендодавець) було
укладено договір оренди автомобіля за
№2810/1, відповідно до умов якого,
орендодавець передає, а орендар
приймає в тимчасове володіння і
користування автобус марки Богдан А091,
державний номер НОМЕР_1. Термін дії
оренди складає три роки з моменту
підписання договору.

Цього ж дня, 28.10.2011 року директором
Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» було видано
наказ за №2810-к про прийняття на роботу
ОСОБА_8 на посаду водія з 28.10.2011 року.

Наказом директора Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес» за
№2110-к від 31 жовтня 2011 року водія ОСОБА_8
було закріплено за автомобілем НОМЕР_2.

09 березня 2013 року о 14 год. 45 хв.
директором Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» було видано
розпорядження за №0903-1, яким наказано
автомобіль Богдан А091, державний номер
НОМЕР_1, транспортувати до найближчого
СТО для ремонту, оскільки ремонт даного
транспортного засобу на території
підприємства не можливий. Оплату за
ремонт покласти на Приватне
підприємство «Паритет-Транс-Бізнес».

З дослідженої судом заявки-наряду від
09.03.2013 року вбачається, що 09.03.2013 року о 15
год. 30 хв. автомобіль Богдан А091,
державний номер НОМЕР_1, під керуванням
водія ОСОБА_8 прибув на ремонт до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Профплит».

З даної заявки також вбачається, що
водій ОСОБА_8 забрав відремонтований
автомобіль Богдан А091, державний номер
НОМЕР_1, 10 березня 2013 року о 13 год. 00 хв.
Вартість ремонту автомобіля склала 805
грн. і була оплачена Приватним
підприємством «Паритет-Транс-Бізнес»,
що підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордери №126 від
10.03.2013 року.

Судом також встановлено, що 10 березня
2013 року біля 14 години 50 хвилин, ОСОБА_8,
керуючи автомобілем Богдан А091,
державний номер НОМЕР_1, рухаючись від
Московського мосту в місті Києві через
затоку Десенка в напрямку вулиці
Героїв Сталінграду, біля електроопори
№9 порушив правила безпеки дорожнього
руху в результаті чого скоїв наїзд на
велосипед під керуванням ОСОБА_3, який
рухався попутно по правій крайній
смузі.

Внаслідок наїзду автобуса ОСОБА_3
отримав середньої тяжкості тілесні
ушкодження.

За фактом даної дорожньо-транспортної
пригоди стосовно ОСОБА_8 було порушено
кримінальне провадження №0000260 за
ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою Деснянського районного суду
м.Києва від 21.08.2013 року кримінальне
провадження №0000260 за ч.1 ст.286 КК
України закрито, ОСОБА_8 звільнено від
кримінальної відповідальності у
зв'язку з примиренням з потерпілим.

З матеріалів справи також вбачається,
що у зв'язку з отриманими травмами,
ОСОБА_3 було госпіталізовано до
Київської міської клінічної лікарні
швидкої медичної допомоги, де він
перебував на стаціонарному лікування в
період з 11.03.2013 року по 24.03.2013 року, що
підтверджується випискою із медичної
картки амбулаторного хворого №7130 та
листком непрацездатності серії АВО
№655444. В період з 25.03.2013 року по 10 червня
2013 року перебував на амбулаторному
лікуванні, що підтверджується листками
непрацездатності серії АВХ №362095 та
серії АВХ №363673.

З наявної в матеріалах справи
індивідуальної програми реабілітації
інваліда вих. №35 від 24.01.2014 року,
виданою Хмельницькою міжрайонною
травмотолого-офтальмологічною
медико-соціальною експертною комісією
вбачається, що у зв'язку з ураженням
опорно-рухового апарату ОСОБА_3 було
надано ІІІ групу інвалідності до 2014
року.

20 березня 2014 року Пенсійним фондом
України ОСОБА_3, як інваліду ІІІ групи,
було видано пенсійне посвідчення зі
строком дії до 30 листопада 2014 року.

10 червня 2014 року ОСОБА_3 звернуся до
Київського незалежного
судово-експертного установи з заявою
про надання висновку експертного
психологічного дослідження відносно
психологічних наслідків для нього від
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 10 березня 2013 року та нанесеної
внаслідок зазначеної події моральної
шкоди.

За результатами проведеного
експертного психологічного
дослідження було оформлено висновок
від 12.06.2014 року, в якому зазначено, що
розмір моральної шкоди, яка була
спричинена ОСОБА_3 внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 10 березня 2013 року, з
урахуванням психологічних
коефіцієнтів може становити 378
мінімальних заробітних плат.

ОСОБА_3 звернувся до Деснянського
районного суду міста Києва з позовом до
Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес», третя особа:
ОСОБА_8 про стягнення матеріальної
шкоди в сумі 56010,89 грн. та моральної
шкоди в сумі 200 000 грн.

Під час розгляду справи в суді 1-ї
інстанції представником ОСОБА_3 було
подано заяву про зміну підстав позову
та уточнення позовних вимог, в якій
просив стягнути з Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»
розмір втраченого заробітку в сумі 17
914,50 грн., матеріальну шкоду в сумі 16 700
грн., моральну шкоду в сумі 460 404 грн. та
витрати на правову допомогу 9256 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3 та стягуючи з Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес» на
його користь моральну шкоду в сумі 15 000
грн., суд 1-ї інстанції виходив з того, що
позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими, підтверджені
належними та допустимими доказами, а
тому саме в цій частині підлягають до
задоволення.

Колегія суддів вважає, що даний
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України
встановлено, що юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка
встановлює загальні підстави
відшкодування шкоди в рамках деліктних
(позадоговірних) зобов'язань, під
шкодою розуміється матеріальна шкода,
що виражається в зменшенні майна
потерпілого в результаті порушення
належного йому майнового права та (або)
применшенні немайнового блага (життя,
здоров'я тощо). Шкода це не тільки
обов'язкова умова, але й міра
відповідальності, оскільки завдана
шкода (реальна шкода та упущена вигода)
відшкодовується в повному обсязі.

Разом з тим, в деліктних
правовідносинах саме на позивача
покладається обов'язок довести
наявність шкоди та її розмір,
протиправність поведінки заподіювача
шкоди та причинний зв'язок такої
поведінки із заподіяною шкодою.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3
вбачається, що він просив суд стягнути
з відповідача матеріальну шкоду на
загальну суму 16 700 грн., що полягає в
пошкодженні велосипеда, вартістю 15 000
грн. та годинника, вартістю 1 700 грн.
Розмір даної майнової шкоди позивач
обґрунтовує товарними чеками на
придбання велосипеда від 10.10.2012 року та
на придбання годинника від 18.12.2012 року.

Статтею 1192 ЦК України встановлено, що
розмір збитків, які підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог, заперечень, крім випадків,
установлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційній інстанції апелянт не надав
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що на момент
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 10 березня 2013 року та на момент
розгляду справи судом загальна
вартість велосипеда та годинника
становить 16 700 грн.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, сторонами не заперечується
той факт, що ОСОБА_8 було відшкодовано
ОСОБА_3 майнову шкоду на лікування
пошкоджені речі та ремонт велосипеда в
розмірі 37 200 грн.

За наведених обставин колегія суддів
погоджується з висновками суду 1-ї
інстанції про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача на користь
позивача майнової шкоди в сумі 16 700 грн.,
яка вже була відшкодована позивачу
винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди ОСОБА_8

Відповідно до змісту ст.23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року за №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», підставами
задоволення судом позову про
відшкодування заподіяної фізичній
особі моральної шкоди є наявність
моральної (немайнової) шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

З урахуванням того, що при розгляді
справи встановлено склад цивільного
правопорушення за наявності якого
наступає відповідальність заподіювача
шкоди, в тому числі й моральної, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
обґрунтованість вимог позивача про
відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної
(немайнової) шкоди, суд 1-ї інстанції
правомірно врахував, характер та обсяг
страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_3,
характер майнових втрат, тяжкість
вимушених змін у його життєвих
стосунках, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану та
прийшов до вірного висновку про
стягнення з Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» на користь
ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 15 000 грн.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_13
про те, що судом 1-ї інстанції
безпідставно відмовлено в задоволенні
позовних вимог про відшкодування
позивачу матеріальних збитків в сумі 16
700 грн., колегія суддів вважає
безпідставними, з огляду на таке.

Статтею 61 ЦПК України встановлено, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Сторонами не заперечується той факт, що
винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 10.03.2013 року, ОСОБА_8
було відшкодовано ОСОБА_3 майнову шкоду
на ремонт пошкоджених речей, ремонт
велосипеда та на лікування в розмірі 37
200 грн., а тому підстав для стягнення з
роботодавця вже відшкодованої винною
особою шкоди немає.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_13
про те, що при визначення розміру
моральної шкоди судом 1-ї інстанції
безпідставно не взято до уваги
висновок Київської незалежної
судово-експертної установи відповідно
до якого, розмір заподіяної ОСОБА_3
моральної шкоди, одержаної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
становить 378 мінімальних заробітних
плат, що в грошовому вимірі становить 460
404 грн., колегія суддів вважає
необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла того, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п.17 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду» №5 від 12 червня 2009 року
висновок експертизи може бути доказом
у справі лише в тому разі, коли
експертиза була проведена на підставі
ухвали суду відповідними
судово-експертними установами.

З матеріалів справи не вбачається, що
позивачем чи його представником
заявлялось клопотання про призначення
по даній цивільній справі судової
експертизи з метою визначення розміру
заподіяної ОСОБА_3 моральної шкоди,
одержаної внаслідок
дорожньо-транспортної, яка сталася 10
березня 2013 року.

Згідно з вимогами ч.6 ст.147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст.212 цього
Кодексу.

Наданий позивачем висновок Київської
незалежної судово-експертної установи
від 12.06.2014 року, був складений експертом
за замовленням позивача в позасудовому
порядку, а тому даний висновок не є
обов'язковим для суду і оцінюється
судом в сукупності з іншими доказами
зібраними по справі. Крім того,
відповідно до вказаного висновку,
розмір моральної шкоди може становити
378 мінімальних заробітних плат.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про стягнення
з відповідача на користь позивача
моральної шкоди в сумі 15 000 грн.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги представника Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»
Петрашенка Георгія Володимирович про
те, що підприємство не несе
відповідальності за спричинені ОСОБА_8
ОСОБА_3 матеріальні збитки та моральну
шкоду, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

За загальними правилом ч.2 ст.1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела.

З системного аналізу ст.1187 ЦК України
вбачається, що дана стаття встановлює
особливого суб'єкта, відповідального
за завдання шкоди джерелом підвищеної
небезпеки. Таким суб'єктом є особа, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе
відповідальності перед потерпілим за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом.

Таким чином, шкода, завдана внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди з вини
водія, який на відповідній правовій
підставі керував автомобілем, що
належить роботодавцю, відшкодовується
власником цього джерела підвищеної
небезпеки, а не безпосередньо винним
водієм.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що
винуватець дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 10 березня 2013 року
ОСОБА_8 користувався автобусом Богдан
не під час виконання своїх
безпосередніх трудових обов'язків, а
тому відповідач не зобов'язаний
відшкодовувати задані водієм збитки, з
огляду на наступне.

З досліджених судом доказів
вбачається, що 09.03.2013 року ОСОБА_8, на
підставі розпорядження керівника
Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес», автомобіль
Богдан А091, державний номер НОМЕР_1, було
доставлено на ремонт до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Профплит».

Відповідно до графіку роботи водіїв на
березень 2013 року ОСОБА_8, який
закріплений за автомобілем Богдан А091,
державний номер НОМЕР_1, 10 березня 2013
року був вихідним, а 11 березня 2013 року
мав працювати в першу зміну з 06 год.00хв.
до 14год.00хв.

Оскільки його автомобіль перебував на
ремонті в Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Профплит», то 10
березня 2013 року йому зателефонував
представник Приватного підприємство
«Паритет-Транс-Бізнес» повідомивши про
необхідність доставити автомобіль
Богдан А091, державний номер НОМЕР_1, до
автопарку підприємства, що
підтверджується поясненнями механіка
ОСОБА_19, наданими в рамках
кримінального провадження №0000260.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що переганяючи закріплений за
ним автомобіль Богдан А091, державний
номер НОМЕР_1, зі станції СТО до
автопарку Приватного підприємство
«Паритет-Транс-Бізнес», ОСОБА_8 діяв за
дорученням представника підприємства,
а тому виконував свої трудові функції.

Доводи апеляційної скарги
представника Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» Петрашенка
Георгія Володимировича про те, що
Приватне підприємство
«Паритет-Транс-Бізнес» не є
володільцем джерела підвищеної
небезпеки, оскільки договір оренди
автобуса Богдан є нікчемним в силу
положень ст.ст.220, 799 ЦК України, колегія
суддів вважає безпідставними, з огляду
на таке.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» №6
від 27.03.1992 року під володільцем джерела
підвищеної небезпеки розуміється
юридична особа або громадянин, що
здійснюють експлуатацію джерела
підвищеної небезпеки в силу права
власності, повного господарського
відання, оперативного управління або з
інших підстав (договору оренди,
довіреності, тощо).

Судом встановлено, представником
відповідача не заперечується та
обставина, що на момент
дорожньо-транспортної, яка сталася 10
березня 2013 року, автомобіль Богдан А091,
державний номер НОМЕР_1, перебував у
користуванні Приватного підприємство
«Паритет-Транс-Бізнес» на підставі
договору оренди, який у встановленому
законом порядку не був визнаний
недійсним, за автомобілем офіційно був
закріплений водій ОСОБА_8, який
перебував з підприємством у трудових
відносинах та виконував свої трудові
функції.

Підсумовуючи наведене вище, колегія
суддів вважає, що саме Приватне
підприємство «Паритет-Транс-Бізнес»,
як володілець джерела підвищеної
небезпеки, є належним відповідачем у
даній справі та має відшкодувати
позивачу завдану шкоду.

Проте, колегія суддів не може в повній
мірі погодитися з висновком суду 1-ї
інстанції щодо відмови ОСОБА_3 в
задоволенні позовних вимог про
відшкодування втраченого заробітку за
період тимчасової непрацездатності з
11.03.2013 року по 10 червня 2013 року, а тому
доводи апеляційної скарги позивача в
цій частині вважає обґрунтованими,
виходячи з наступного.

Згідно зі ч.1 ст.1195 ЦК України фізична
або юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

З системного аналізу вказаної норми
права вбачається, що розмір втраченого
заробітку (доходу) потерпілого
обов'язково визначається з урахуванням
втрати чи зменшення його професійної
або загальної працездатності.

Професійна працездатність передбачає
здатність працівника до роботи за
конкретним фахом і на певній посаді, у
той час як загальна працездатність - це
здатність до виконання будь-якої
роботи у звичайних умовах праці.

Ступінь втрати професійної
працездатності, а за її відсутності -
загальної працездатності
встановлюється у відсотках МСЕК. При
цьому, втрата працездатності може бути
тимчасовою або стійкою (тривалою).
Тимчасова працездатність
засвідчується листком тимчасової
непрацездатності (лікарняним листком),
який видається відповідним
лікувальним закладом. Стійка (тривала)
втрата працездатності встановлюється
МСЕК на підставі Критеріїв
встановлення ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках, особливостей
працевлаштування хворих та інвалідів.

З наданих суду та досліджених в
судовому засіданні доказів
вбачається, що на момент
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 10 березня 2013 року, ОСОБА_3
працював в Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Спорт-Маркетинг» на
посаді інструктора тренажерної зали, з
середньомісячним заробітком 1320 грн.

У зв'язку з отриманими внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
травмами, ОСОБА_3 перебував на
лікарняному в період з 11 березня 2013
року по 24 березня 2013 року та в період з 25
березня 2013 року по 10 червня 2013 року.

Статтею 37 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
допомога по тимчасовій
непрацездатності виплачується
застрахованим особам залежно від
страхового стажу в таких розмірах: 60
відсотків середньої заробітної плати
(доходу) - застрахованим особам, які
мають страховий стаж до п'яти років; 80
відсотків середньої заробітної плати
(доходу) - застрахованим особам, які
мають страховий стаж від п'яти до
восьми років; 100 відсотків середньої
заробітної плати (доходу) -
застрахованим особам, які мають
страховий стаж понад вісім років; 100
відсотків середньої заробітної плати
(доходу) - застрахованим особам,
віднесеним до 1-4 категорій осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи; одному з батьків або особі,
що їх замінює та доглядає хвору дитину
віком до 14 років, яка потерпіла від
Чорнобильської катастрофи; ветеранам
війни та особам, на яких поширюється
чинність Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»; особам,
віднесеним до жертв нацистських
переслідувань відповідно до Закону
України «Про жертви нацистських
переслідувань»; донорам, які мають
право на пільгу, передбачену статтею 10
Закону України «Про донорство крові та
її компонентів».

Сума допомоги по тимчасовій
непрацездатності в розрахунку на
місяць не повинна перевищувати розміру
максимальної величини (граничної суми)
місячної заробітної плати (доходу), з
якої сплачувались страхові внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням.

Оскільки загальний трудовий
(страховий) стаж ОСОБА_3 не перевищує
п'яти років, то, в силу вимог закону,
допомога по тимчасовій
непрацездатності, яка підлягає виплаті
позивачу, не перевищує 60 відсотків
середньої заробітної плати (доходу).

З листків непрацездатності серії АВО
№655444 та серії АВХ №362095 та довідки №50
від 10.11.2014 року вбачається, що
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Спорт-Маркетинг» та
Фондом соціального страхування на
випадок тимчасової втрати
працездатності за період перебування
позивача на листку непрацездатності з
11.03.2013 року по 24.03.2013 року та з 25 березня
2013 року по 10 червня 2013 року було
виплачено 2389,86 грн., що становить 60
відсотків середньої заробітної плати
(доходу) позивача.

Таким чином, за час перебування на
листку непрацездатності позивачем
втрачено заробіток в розмірі 40
відсотків від середнього місячного
заробітку (доходу), який він мав до
ушкодження здоров'я.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що
відшкодуванню ОСОБА_3 підлягає
втрачений заробіток за період
тимчасової непрацездатності з 11.03.2013
року по 10 червня 2013 року в сумі 1593,24 грн.,
що становить 40 відсотків від
середнього місячного заробітку
(доходу), який позивач мав до ушкодження
здоров'я.

Доводи апеляційної скарги про те, що до
задоволення підлягають позовні вимоги
про стягнення втраченого заробітку в
сумі 17 914,50 грн. є необґрунтованими, з
огляду на таке.

Статтею 1197 ЦК України встановлено, що
розмір втраченого фізичною особою
внаслідок каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я заробітку (доходу),
що підлягає відшкодуванню,
визначається у відсотках від
середнього місячного заробітку
(доходу), який потерпілий мав до
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я, з урахуванням ступеня втрати
потерпілим професійної
працездатності, а за її відсутності -
загальної працездатності.

Дана стаття регулює порядок
визначення заробітку ( доходу),
втраченого внаслідок каліцтва або
іншого ушкодження здоров»я фізичною
особи, яка працювала за трудовим
договором, а втрата працездатності
позивача пов»язана з травмами,
отриманими під час
дорожньо-транспортної пригоди, а тому
ст.. 1197 ЦК України в даному випадку
застосуванню не підлягає.

Також, колегія суддів не може в повній
мірі погодитися з висновком суду 1-ї
інстанції про стягнення з Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес» на
користь ОСОБА_3 витрат на правову
допомогу в розмірі 4230,53 грн. і тому
доводи апеляційних скарг в цій частині
вважає частково обґрунтованими,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст.84 ЦПК України, витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
встановлено, що розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, в
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

З журналів судових засідань та заяв
про ознайомлення з матеріалами справи
вбачається, що загальна кількість часу,
витраченого представником позивача на
правову допомогу становить 7 год.3 хв.
(або 423 хв.), а саме: 22.05.2014 року - 8 хв.,
12.06.2014 року - 12 хв., 05.08.2014 року - 62 хв. (1
год.2хв.), 11.08.2014 року - 68 хв. (1год.8хв.),
19.08.2014 року - 40 хв., 15.09.2014 року - 76 хв.
(1год.16хв.), 29.09.2014 року - 127 хв. (2год.7хв.) та
орієнтовний час ознайомлення з
матеріалами справи 10.09.2014 року - 30 хв.

Також, з дослідженого судом акту
виконаних робіт вбачається, що
представником позивача на складання
заяви про зміну (доповнення) підстав
позову та уточнення позовних вимог
було витрачено 4 год.

Статтею 8 Закону України «Про державний
бюджет на 2014 рік» встановлено, що у 2014
році мінімальна заробітна плата: у
місячному розмірі становить 1218
гривень.

Виходячи з зазначеного розміру
мінімальної заробітної плати та часу,
протягом якого представник позивача
брав участь у справі, - граничний розмір
витрат на правову допомогу становить: 5
439,66 грн. (1218х40:100=487,20х7год.3хв.=3490,86грн.)+
(1218х40:100=487,20 х 4год.=1948,80грн.).

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Оскільки понесені позивачем витрати на
правову допомогу документально
підтверджені квитанцією до
прибуткового касового ордеру №13 від
12.06.2014 року, то відповідно до вимог ст.88
ЦПК України з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати по оплаті послуг особи, яка
надавала правову допомогу в розмірі 5
439,66 грн.

Колегія суддів вважає, що не підлягають
відшкодуванню понесені позивачем
витрати на оплату послуг адвоката по
вивченню ним матеріалів справи,
аналізу судової практики по справі,
наданню консультації та формування
комплекту документів - 8 год., зібрання
доказів - 6 год., оскільки матеріали
справи не містять доказів того, що
вивчення адвокатом матеріалів справи,
аналіз судової практики по справі,
надання консультації та формування
комплекту документів, зібрання доказів
в сукупності становив 14 год. і дані дії
ним взагалі вчинялися.

Доводи апеляційної скарги
представника відповідача Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»
Петрашенка ГеоргіяВолодимировича про
те, що до задоволення підлягають
витрати на правову допомогу в розмірі
126,92 грн., що складає 3% від задоволених
позовних вимог позивача, колегія
суддів вважає безпідставними та
такими, що не ґрунтуються на приписах
чинного законодавства.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що рішення Деснянського
районного суду міста Києва від 29
вересня 2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
відшкодування частини втраченого
заробітку за період тимчасової
непрацездатності та в частині
стягнення з Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» на користь
ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в
розмірі 4230,53 грн. підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про стягнення з Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»
на користь ОСОБА_3 втраченого
заробітку за період тимчасової
непрацездатності в розмірі 1593,24 грн. та
витрат на правову допомогу в розмірі 5
439,66 грн.

В іншій частині рішення Деснянського
районного суду міста Києва від 29
вересня 2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. 1195 ЦК України, ст.ст. 84, 88,
303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_13 та
представника відповідача Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес»
Петрашенка Георгія Володимировича
задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 29 вересня 2014 року в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про відшкодування частини
втраченого заробітку за період
тимчасової непрацездатності та в
частині стягнення з Приватного
підприємства «Паритет-Транс-Бізнес» на
користь ОСОБА_3 витрат на правову
допомогу в розмірі 4230,53 грн. скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

Стягнути з Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» () на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний код НОМЕР_3)
втрачений заробіток за період
тимчасової непрацездатності в розмірі
1593,24 грн.

Стягнути з Приватного підприємства
«Паритет-Транс-Бізнес» () на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний код НОМЕР_3) витрати
на правову допомогу в розмірі 5 439,66 грн.

В іншій частині рішення Деснянського
районного суду міста Києва від 29
вересня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :
Судді: