Справа № 703/4295/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року Смілянський
міськрайонний суд Черкаської області в
складі:

головуючої-судді
Зайончковської І.А.

при секретарі Сорока
О.А.

з участю адвоката
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Сміла справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення пені по аліментах,

встановив:

За заочним рішенням Смілянського
міськрайсуду від 7 травня 2012 року
відповідачка повинна сплачувати на
користь позивача аліменти на утримання
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4
частини її заробітку щомісячно з 22
березня 2012 року та до повноліття
дитини, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
щомісячно.

Позивач просив стягнути з відповідачки
за період з квітня 2012 року по липень 2014
року включно неустойку за прострочення
сплати нею аліментів в загальній сумі
34236,70 грн., оскільки вона неналежним
чином виконує рішення суду, а також
витрати по справі.

На підтримку своїх вимог позивач
посилався на те, що відповідачка в
порушення їх домовленості звернулась
до суду з позовом про поділ їх
спільного майна, яким є будинок, та з
часу припинення ними спільного
проживання ніякої матеріальної
допомоги на дитину не надавала, сином
не цікавилась та не спілкувалась з ним,
участі у його вихованні не приймала.
Після пред'явлення ним у грудні 2013 року
виконавчого листа до виконання
аліменти сплатила лише у січні-лютому
2014 року.

Відповідачка та її представник позов
не визнали повністю, посилаючись на те,
що пеня може бути стягнута лише при
наявності вини боржника у несплаті
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини, а ОСОБА_4 перебуває у відпустці
по догляду за дитиною до досягнення нею
3-х річного віку, доходу не має, а тому з
об'єктивних причин аліменти не сплачує.
Крім того відповідачка пояснила, що
кожного тижня забезпечувала дитину
продуктами харчування, купувала їй
одяг та взуття, відкрила на її ім'я
рахунок у відділенні банку.

Заслухавши сторони, представника
відповідачки, дослідивши докази по
справі, суд вважає, що позов підлягає до
часткового задоволення.

Відповідно до ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки у розмірі 1% від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення, розмір якої може бути
зменшено судом з урахуванням
матеріального та сімейного стану
платника аліментів.

В судовому засіданні встановлено, що
рішення щодо стягнення аліментів з
відповідачки було винесено судом 7
травня 2012 року, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року вона
народила від іншого шлюбу дитину та по
даний час не працює, так як здійснює за
нею догляд до досягнення 3-х річного
віку. Позивачем виконавчий лист про
стягнення аліментів був пред'явлений
до примусового виконання в грудні 2013
року. Таким чином, хоча боржник і
повинен виконувати рішення суду в
добровільному порядку, але при
нездійсненні цього, про що одразу
відомо стягувачу, виконавчий лист
ОСОБА_3 пред'явив до примусового
виконання лише в кінці 2013 року, хоча
вимоги щодо стягнення пені вказані з
часу стягнення аліментів. При цьому
ОСОБА_4 достовірно знаючи про наявність
судового рішення та примусового його
виконання не звернулась до суду з

заявою про перегляд заочного рішення
чи з позовом про звільнення її від
сплати аліментів в зв'язку з
відсутністю у неї власного доходу
через наявність іншої малолітньої
дитини. Вказана обставина також не може
бути підставою повного звільнення
відповідачки від обов'язку по
утриманню сина ОСОБА_5, хоча дає суду
можливість зменшити розмір пені з
врахування її матеріального та
сімейного стану.

При вирішенні спору суд не може
прийняти до уваги пояснення сторін про
наявність між ними усної домовленості
з приводу несплати аліментів та не
звернення до суду з позовом про поділ
майна подружжя, оскільки такого
письмового договору між ними не
існувало, а пояснення сторін з цього
приводу різняться між собою.

Також суд не може врахувати посилання
відповідачки на надання нею допомоги у
вигляді придбання продуктів
харчування, одягу та взуття для дитини,
відкриття на її ім'я рахунку у банку,
оскільки доказів цього нею надано не
було.

Оскільки законодавством визначені
підстави звільнення особи від
утримання своєї неповнолітньої дитини
та припинення права на отримання
аліментів (ст. ст. 188, 190 СК України), в
даному випадку відповідачка повинна
сплачувати аліменти на сина, і вказані
нею обставини не свідчать про
відсутність її вини, а тому вимоги
позивача щодо стягнення пені є
правомірними. Проте вони підлягають
частковому задоволенню з зазначених
вище підстав.

В зв'язку з цим з відповідачки
підлягають стягненню витрати по справі
у вигляді судового збору

На підставі ст. ст. 180, 196 СК України,
керуючись ст. ст. 10, 59, 60, 88, 213, 215 ЦПК
України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
жительки АДРЕСА_1, не працюючої, на
користь ОСОБА_3, 2500 грн. неустойки (пені)
за прострочення сплати аліментів за
період з квітня 2012 року по липень 2014
року включно.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати по справі у вигляді судового
збору в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через Смілянський мійсьрайонний суд
шляхом подачі в 10 денний строк з дня
його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження, а
в разі його оскарження - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо воно не
буде скасоване.

Головуюча:
І. А. Зайончковська