Справа № 161/7722/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/1478/14 Категорія: 53 Доповідач: Киця
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С. І.,

суддів - Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

при секретарі Янко О. А.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача Сидоренко
В.Ф., Семчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до державного
підприємства "Волинський
експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України" про
визнання наказу незаконним та його
скасування, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
за апеляційною скаргою відповідача
державного підприємства "Волинський
експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України" на рішення
Луцького міськрайонного суду від 26
серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 26 серпня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано наказ
начальника державного підприємства
«Волинський експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України» №36-к від 18
квітня 2014 року про звільнення ОСОБА_4 з
посади експерта технічного на підставі
ст.38 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_4 на
посаді експерта технічного державного
підприємства «Волинський
експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України» з
18.04.2014року. Стягнуто з державного
підприємства «Волинський
експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України» в користь
ОСОБА_4 32115грн.84коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
1200грн. відшкодування моральної шкоди. В
решті вимог відмовлено.

Відповідач - державне підприємство
«Волинський експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України» подав
апеляційну скаргу на зазначене рішення
суду. Вважає, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, судом неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права. Просив скасувати рішення суду і
ухвалити нове.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_4 з 20.10.2003 року по 18.04.2014
року перебувала у трудових відносинах
з ДП «ЕТЦ Держгірпромнагляду». Наказом
№36-к від 18 квітня 2014 року звільнена з
посади експерта технічного за власним
бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Згідно ч.ч.1-2 ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що 17
грудня 2013 року позивач подала заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням з 31 грудня 2013 року. З 23 грудня
2013 року по 17 квітня 2014 року позивач
хворіла, що підтверджується листками
непрацездатності.

Заборона звільнення працівника під час
тимчасової непрацездатності, яка
передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України, не
поширюється на ст.38 КЗпП України -
розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк з
ініціативи працівника. В період з 17
грудня по 31 грудня 2014 року ОСОБА_4 не
відкликала заяви про своє звільнення.
Отже, відповідач мав право звільнити
позивача за її заявою 31 грудня 2013 року.
Позивач після закінчення строку
попередження про звільнення, з 31 грудня
2013 року, не залишила роботу і не
вимагала розірвання трудового
договору, а тому дія трудового договору
вважається продовженою. 15 квітня 2014
року позивач подала заяву на ім"я
начальника підприємства, у якій
просила анулювати і вважати недійсною
заяву від 17 грудня 2013 року за власним
бажанням. В задоволенні цієї заяви
відповідачем було відмовлено та 18
квітня 2014 року позивача звільнено з
роботи.

Згідно ч.5 ст.24 КЗпП України особі,
запрошеній на роботу в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації за погодженням
між керівниками підприємств, установ,
організацій, не може бути відмовлено в
укладенні трудового договору.

На місце позивача ОСОБА_4 не було
запрошено іншого працівника, якому
відповідно до законодавства не може
бути відмовлено в укладенні трудового
договору.

У відповідача не було правових підстав
звільняти ОСОБА_4 з роботи за ст.38 КЗпП
України, за власним бажанням. Суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про визнання
незаконним та скасування наказу про
звільнення та поновлення позивача на
роботі.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що позивач була відсутня на роботі 18, 22,
23 квітня 2014 року, і 22 та 23 квітня слід
вважати прогулом не заслуговують на
увагу. Так, згідно табелю обліку
робочого часу за квітень 2014 року 18
квітня 2014 року відмічено, що вона
відпрацювала 8 годин, а 22 та 23 квітня 2014
року вже була фактично звільнена з
роботи.

Статтею 40 КЗпП України визначені
випадки розірвання трудового договору
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, в т.ч і у
випадку прогулу, систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувались заходи
дисциплінарного чи громадського
впливу.

Судом не встановлено, що відповідач
пов'язував звільнення ОСОБА_4 з такими
обставинами як прогул чи систематичне
невиконання трудових обов'язків і це
стало підставою її звільнення з роботи.
У даному випадку суд не вправі змінити
формулювання причин звільнення,
оскільки працівника було звільнено без
законних підстав.

При визначенні середнього заробітку за
час вимушеного прогулу суд першої
інстанції правильно керувався п.3, п.4
розд.2, п.8 розд.4 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Згідно п.4 розділу 2 цього Порядку якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи. Якщо і протягом цих місяців
працівник не відпрацював жодного
робочого дня, середня заробітна плата
обчислюється відповідно до останнього
абзацу пункту 4 цього Порядку.

Зазначене положення щодо обчислення
середньої заробітної плати враховуючи,
що працівник не відпрацював жодного
робочого дня і тому розрахунок
проводиться виходячи з установленого
йому в трудовому договорі тарифної
ставки, посадового (місячного) окладу
не стосується правовідносин, що
виникли між сторонами. Позивач
працювала протягом останніх шести
місяців і більше, до 20 грудня 2013 року
включно, а тому середня заробітна плата
обчислена за попередні два місяці
роботи - жовтень та листопад 2013 року.
Правильність обчислення розміру
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу підтверджується
довідкою про доходи ОСОБА_4 №280 від
11.07.2014 року, табелями обліку робочого
часу за жовтень, листопад, грудень 2013
року.

Судом першої інстанції встановлено, що
незаконним звільнення з роботи
позивачу завдана моральна шкода і її
розмір визначено з врахуванням
характеру та обсягу страждань, яких
зазнала позивач, порушення нормальних
життєвих зв'язків, їх тривалості.

Рішення судом ухвалене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача
державного підприємства "Волинський
експертно-технічний центр
Держгірпромнагляду України" відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 26 серпня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржене
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді