Справа №489/9889/13-ц 30.01.2014 30.01.2014 30.01.2014
Провадження №22-ц/784/382/14
Головуючий у суді першої інстанції:
Доповідач апеляційного суду: Шаманська
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської
Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Шпонарській О.Ю.,

за участю: позивачки - ОСОБА_3,
представника відповідача -
Статкєвської І.С., третьої особи -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 11 грудня 2013 р.,
ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

Миколаївської міської ради

про визнання права власності на
частину будинку за набувальною
давністю,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 р. ОСОБА_3 звернулась з
позовом до Миколаївської міської ради
про визнання права власності на
частину будинку за набувальною
давністю.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначала, що їй на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 16 жовтня 2013 р., належить ?
частина житлового будинку АДРЕСА_1.

Інша ? частина зазначеного
житлового будинку належить ОСОБА_6 на
підставі договору купівлі-продажу від 4
червня 1960 року. Рішенням Олюторського
районного суду Камчатської області від
21 січня 1992 р. ОСОБА_6 визнано безвісно
відсутнім. Члени його сім'ї у
телефонній розмові повідомили про те,
що не мають наміру приїжджати до
України та подальша доля належного
ОСОБА_6 майна їх не турбує, про що
надіслали позивачці розписки від 13
травня 2002 р., якими відмовляються від
своїх часток в зазначеному будинку на
користь її матері - ОСОБА_5 В свою чергу
ОСОБА_5 прийняла вказане майно у
володіння.

З того часу, вона окрім належної
їй частини добросовісно, відкрито та
безпосередньо володіє ? частиною
будинку, яка належала ОСОБА_6, утримує
її, підтримує в належному стані, мешкає
в ній.

Посилаючись на викладені
обставини, позивачка просила суд
визнати за нею право власності на
набувальною давність на ? частину
будинку АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 11 грудня 2013 р. у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню на підставі
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником ? частини житлового будинку
АДРЕСА_1. Власником іншої частини цього
ж будинку є ОСОБА_6 на підставі
договору на будівництво від 4 квітня 1960
р.

Рішенням Олюторського районного суду
Камчатської області від 21 січня 1992 р.
ОСОБА_6 визнано безвісно відсутнім.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання права власності за
набувальною давністю, позивачка
посилалась на те, що вона крім належної
їй частки житлового будинку,
добросовісно, відкрито та
безпосередньо володіє ? частиною
зазначеного будинку, яка належала
ОСОБА_6, утримує її, підтримує в
належному стані, мешкає в ній.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК
України, особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Отже, за змістом цієї норми необхідно,
щоб заволодіння майном було
добросовісним, тобто володілець не
повинен був та не міг знати про те, що
він володіє чужою річчю, тобто
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна.

Диспозиція зазначеної норми не містить
визначення поняття «добросовісність»,
проте в контексті статті 344 ЦК поняття
добросовісності в деякій мірі
виходить за межі поняття правомірності
(частина 2 статті 328 ЦК) або загальних
правил добросовісності, як принципу
цивільного права та презумпції
поведінки особи ( статті 3,12 ЦК), а також
умов добросовісності набуття за
змістом статті 388 ЦК.

Системний аналіз умов набуття права
власності за набувальною давністю за
статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами
набуття права власності у іншій спосіб
(наприклад, за договором, за іншим
правочином або на безхазяйне майно,
відумерлу спадщину тощо) дає
підстави вважати, що позивач, як
володілець майна, повинен бути
впевнений в тому, що він отримав це
майно за таких обставин і з таких
підстав, які є достатніми для отримання
права власності на нього. У володільця
немає іншої правової підстави володіти
майном, в тому числі і за договором.
Відсутні інші правовідносини між ним
та зацікавленими особами, в тому числі
і щодо безхазяйного майна або
відумерлої спадщини, стосовно якої не
було вчинено дій по переходу її у
власність територіальної громади
(розділ 6 «Аналіз деяких питань
застосування судами законодавства про
право власності при розгляді цивільних
справ». Верховний суд України. 2013). Всі
ці обставини мають правове значення
саме на момент заволодіння майном.

Отже, добросовісним заволодінням може
вважатись таке, коли володілець не знав
і не міг знати про те, що він володіє
чужою річчю.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що позивачці достовірно було відомо, що
вона користується, в тому числі, і
частиною житлового будинку, власником
якої є ОСОБА_6

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про недоведеність позивачем
підстав, передбачених ст. 344 ЦК України,
а тому правильно відмовив у визнанні
права власності на спірні частки
квартири за набувальною давністю.

Посилання апелянта на те, що родичі
ОСОБА_6 втратили інтерес до належного
їм майна та фактично відмовилися від
нього, оскільки не володіють, не
користуються ним та не утримують його,
а вона проводить поточний ремонт
будинку, тощо, не може бути належною
підставою для визнання права власності
за правилами ст. 344 ЦК України.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду чи доводили б порушення
ним норм цивільного законодавства,
апеляційна скарга не містить. Тому
підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м,
Миколаєва від 11 грудня 2013 р. залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення , але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: