У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

22 січня 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко
В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Тлумацького
районного суду Івано-Франківської
області від 24 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 21 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 26
березня 2013 року відмовлено у визнанні
дійсним договору купівлі-продажу
об'єкту незавершеного будівництва,
укладений 25 червня 2010 року між ним та
ОСОБА_4, та з

ОСОБА_4 на його користь стягнуто 32 500
доларів США, що становить 257 104, 50 грн.
Під час користування придбаними на
підставі договору купівлі-продажу від
25 червня 2010 року приміщеннями він
провів там ремонтні роботи та збільшив
ступінь готовності об'єкту, а тому,
уточнивши позовні вимоги, просив
стягнути на свою користь з ОСОБА_4
вартість покращень та виконаних
ремонтних робіт у розмірі 44 404 грн.
Також, вважаючи, що ОСОБА_4 безпідставно
користувалась грошима, отриманими нею
за договором купівлі-продажу від 25
червня 2010 року, якій не є дійсним,
просив на підставі ст. ст. 536, 1048, 1214 ЦК
України, стягнути з ОСОБА_4 проценти за
безпідставне користування грошима в
розмірі 54 084, 60 грн. за період з часу їх
отримання до часу ухвалення рішення
про їх повернення.

Рішенням Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 24
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21
червня 2013 року, позов задоволено.

З ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 44 403
грн. на відшкодування витрат, понесених
на проведення ремонтних робіт,

54 084, 60 грн. - процентів за користування
чужими грошима. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування ухвалених у
справі судових рішень, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з яким
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 26
березня 2013 року на користь ОСОБА_3 з
ОСОБА_4 стягнуто 257 104, 50 грн., отриманих
нею за угодою купівлі-продажу від 25
червня 2010 року, яка не була визнана
дійсною, отже у період з 25 червня 2010
року по 25 березня 2013 року ОСОБА_4
користувалась цими грошима без
достатньої правової підстави, а тому на
підставі ч. 2 ст. 1214 ЦК України з неї
необхідно стягнути відсотки у розмірі
облікової ставки НБУ із застосуванням

положень ст. 1048 ЦК України.

Такі висновки судів є правильними.

Судом встановлено, що 25 червня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій
письмовій формі було укладено договір
купівлі-продажу об'єкту незавершеного
будівництва. Під час користування
приміщенням ОСОБА_3 провів ремонті
роботи вартістю 44 403 грн., збільшивши
ступінь готовності приміщення.

Рішенням Тлумацького районного суду
від 23 січня 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу від 25 червня
2010 року дійсним, визнання права
власності на частину об'єкту
незавершеного будівництва, стягнення
зайво сплачених за угодою коштів.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 26
березня 2013 року рішення суду першої
інстанції частково змінено, на його
користь стягнуто 32 500 доларів США, що
становить 257 104,50 грн., у решті рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

Цими судовими рішеннями, встановлено,
що на час укладення договору
купівлі-продажу частини нежитлового
приміщення від 25 червня 2010 року ОСОБА_4
була достовірно обізнана про те, що
укладання такої угоди у встановленому
законом порядку є неможливим через
відсутність необхідних
правовстановлюючих документів на
нежитлові приміщення.

Ці обставини ОСОБА_4 не заперечувала.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3
посилався на те, що ОСОБА_4 отримала від
нього кошти в якості майбутньої оплати
за договором купівлі-продажу,
зберігала їх, але договір
купівлі-продажу у належній формі
укладено не було, тобто зобов'язання
щодо укладення договору
купівлі-продажу ОСОБА_4 не виконані,
отже кошти в сумі 257 104, 50 грн. були
отримані нею та використосувались
тривалий час безпіставно. Крім того,
він витратив значні кошти на
поліпшення майна.

Так, правові наслідки порушення
зобов'язання визначені у ст. 611 ЦК
України та є способами захисту судом
цивільних прав та інтересів сторін у
зобов'язанні відповідно до ст. 16 ЦК
України.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України
встановлено зобов'язання повернути
потерпілому майно, яке особа набула
майно або зберегла його у себе за
рахунок іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно). Особа
зобов'язана повернути майно і тоді,
коли підстава, на якій воно було набуте,
згодом відпала.

За ч. 2, 3 цієї статті, положення цієї
глави застосовуються незалежно від
того, чи безпідставне набуття або
збереження майна було результатом
поведінки набувача майна, потерпілого,
інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про повернення
виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе без достатньої правової
підстави, зобов'язана відшкодувати всі
доходи, які вона одержала або могла
одержати від цього майна з часу, коли ця
особа дізналася або могла дізнатися
про володіння цим майном без
достатньої правової підстави.

За ч. 2 цієї статті, у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Стаття 536 ЦК України визначає розмір
процентів, які нараховуютсья за
користування чужими грошима.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суди дійшли вірного висновку
про те, що ОСОБА_4 отримала кошти від
ОСОБА_3 без достатньої правової
підстави, адже була обізнана про те, що
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення не може бути укладений у
належній формі через відсутність у неї
правовстановлюючих документів,
користувалась цими грошима з моменту
їх отримання до часу ухвалення рішення
про повернення цих коштів, отже у цьому
випадку настають наслідки, передбачені
ст. ст. 1212- 1214 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що
час, із якого повинні нараховуватись
проценти за користування грошима,
повинен починатись з часу ухвалення
судового рішення про відмову у
задоволенні позову про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
безпідставні.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 24
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 21
червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді
О.П. Касьян В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева І.К. Парінова

В.О. Савченко