АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції: Вовк С.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Осауленко О.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_1 про
забезпечення позову у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, товариство з обмеженою
відповідальністю "Автопорт Київ", про
припинення права власності, визнання
права власності та зобов'язання
вчинити дії, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу
Печерського районного суду міста Києва
від 14 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Печерського районного суду
міста Києва від 14 липня 2014 року заяву
ОСОБА_1 про забезпечення позову у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ТОВ "Автопорт Київ",
про припинення права власності,
визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та
автомобіль марки "Porshe Cayenne Turbo" НОМЕР_2.
Встановлено тимчасове обмеження
ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника
податків НОМЕР_1, проживає за адресою:
АДРЕСА_3) у праві виїзду за межі України
до закінчення провадження у цивільній
справі № 757/17220/14-ц за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ТОВ
"Автопорт Київ", про припинення права
власності, визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії, яка
розглядається Печерським районним
судом міста Києва. Заборонено
Державній прикордонній службі України
вчиняти дії, пов'язані із наданням
ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника
податків НОМЕР_1, проживає за адресою:
АДРЕСА_3) можливості виїзду за межі
України до закінчення провадження у
цивільній справі № 757/17220/14-ц за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
ТОВ "Автопорт Київ", про припинення
права власності, визнання права
власності та зобов'язання вчинити дії,
яка розглядається Печерським районним
судом міста Києва.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, просить скасувати ухвалу суду
першої інстанції і постановити нову
ухвалу про відмову у задоволенні заяви
про забезпечення позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в суді
апеляційної інстанції заперечував
проти задоволення апеляційної скарги,
вважав, що судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в суд апеляційної інстанції не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи повідомлені належним чином. З
урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК
України їх неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленої ухвали в цій частині,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що у провадженні
Печерського районного суду міста Києва
перебуває цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
ТОВ "Автопорт Київ", про припинення
права власності, визнання права
власності та зобов'язання вчинити дії.

Задовольняючи заяву про забезпечення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що необхідно накласти арешт на
квартиру АДРЕСА_1 та відповідний
автомобіль марки "Porshe Cayenne Turbo", оскільки
вказані об'єкти рухомого та нерухомого
майна є предметом спору. Крім того, суд
дійшов висновку про необхідність
встановлення тимчасового обмеження
ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України
та заборону Державній прикордонній
службі України вчиняти дії, пов'язані
із наданням ОСОБА_2 можливості виїзду
за межі України, у зв'язку з тим, що
виїзд останньої за межі України може
утруднити чи зробити неможливим
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна з наступних
підстав.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України
визначено, що суд за заявою осіб, які
беруть участь у справі, може вжити
заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-які стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК
України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України
позов забезпечується накладенням
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє
собою сукупність встановлених законом
заходів, що вживаються судом за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, якщо у них існують побоювання,
що виконання ухваленого у справі
рішення виявиться у майбутньому
утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів
забезпечення позову є достатньо
обґрунтоване припущення, що невжиття
таких заходів може утруднити або
унеможливити виконання рішення по суті
позовних вимог.

Як убачається з роз'яснень, викладених
у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про
забезпечення позову суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням
такого: розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення суду
в разі невжиття таких заходів;
запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не учасниками даного судового
процесу.

Адекватність заходу забезпечення
позову, що застосовується судом,
визначається його відповідністю
вимогам, на забезпечення яких він
вживається. Оцінка такої відповідності
здійснюється судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення права
(інтересу), про захист яких просить
заявник, та інтересів сторін та інших
учасників судового процесу.

Оскільки предметом спору є, в тому
числі, й визнання права власності на
квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки
"Porshe Cayenne Turbo" (НОМЕР_2), колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність вжиття заходів
забезпечення позову та правомірно
обрав такий вид забезпечення позову.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для встановлення тимчасового
обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі
України та заборони Державній
прикордонній службі України вчиняти
дії, пов'язані із наданням ОСОБА_2
можливості виїзду за межі України, з
огляду на наступне.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" передбачено
можливість обмеження виїзду з України
громадян, щодо яких подано цивільний
позов до суду, до закінчення
провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити передбачені цим
Кодексом види забезпечення позову.
Перелік видів забезпечення позову
визначений у ст. 152 ЦПК України. Серед
видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК
України не передбачено вжиття судом
тимчасового обмеження особи у праві
виїзду за межі України.

Ураховуючи, що в процесуальному законі
відсутня правова норма, яка б надавала
суду повноваження в порядку,
передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК
України, застосовувати такий вид
забезпечення позову, як тимчасове
обмеження у виїзді за межі України, суд
не може застосовувати зазначений
спосіб забезпечення позову на стадії
розгляду цивільної справи про
стягнення заборгованості та виконання
інших зобов'язань, оскільки це порушує
норми ЦПК України та свідчить про вихід
суду за межі своїх процесуальних
повноважень, порушення принципу
верховенства права, проголошеного
Конституцією України, та вимог ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо вирішення
справи судом, встановленим законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" передбачено
можливість тимчасового обмеження у
виїзді з України, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші неврегульовані зобов'язання - до
виконання зобов'язань, або розв'язання
спору за погодженням сторін у
передбачених законом випадках, або
забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України.

За змістом цього пункту можливість
обмеження у виїзді не пов'язується з
розглядом цивільних справ, а
передбачається така можливість для
громадян суб'єктів цивільних відносин,
які мають неврегульовані відносини до
судового розгляду.

З огляду на наведене, вирішення судами
питання про обмеження у виїзді за межі
України можливе тільки у порядку,
визначеному ст. 3771 ЦПК України, та за
поданням державного виконавця на
підставі п. 18 ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження" у зв'зку з
ухиленням боржника від виконання
судового рішення чи рішення іншого
органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч.
1 ст. 6 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України").

Ураховуючи викладене, погодитися з
постановленою ухвалою в частині
встановлення тимчасового обмеження
ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України
та в частині заборони Державній
прикордонній службі України вчиняти
дії, пов'язані із наданням ОСОБА_2
можливості виїзду за межі України
неможливо, вона підлягає скасуванню з
постановленням нової ухвали про
відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду
міста Києва від 14 липня 2014 року в
частині встановлення тимчасового
обмеження ОСОБА_2 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) у праві виїзду за межі України
та в частині заборони Державній
прикордонній службі України вчиняти
дії, пов'язані із наданням ОСОБА_2
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) можливості
виїзду за межі України скасувати і
постановити нову ухвалу, якою
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви
про забезпечення позову в цій частині.

В іншій частині ухвалу Печерського
районного суду міста Києва від 14 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач