Справа № 346/1837/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2413/2014
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Бойчука І.В.,

суддів
Горейко М.Д., Проскурніцького П.І.,

секретаря Гавриляк Є.М.,

з участю ОСОБА_2 та його
представника; третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Отинійської селищної
ради, третя особа без самостійних вимог
на стороні позивача: ОСОБА_3 про
визнання права власності на квартиру
та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1,
третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідачів: ОСОБА_3 про
визнання права власності на квартиру
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_1
на рішення Коломийського
міськрайонного суду від 13 жовтня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 13 жовтня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, Отинійської селищної ради,
третя особа без самостійних вимог на
стороні позивача: ОСОБА_3 про визнання
права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_3
про визнання права власності на
квартиру.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1. Скасовано ухвалу від
08.04.2014 р. про забезпечення позову.

Апелянти незгідні з рішенням суду
першої інстанції, судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, недоведеність обставин,
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Судом зазначено що вони недобросовісно
заволоділи чужим майном, а саме
квартирою АДРЕСА_4 Вважають, що
висновки суду не відповідають
дійсності та обставинам справи.

З 1995 року і по даний час в квартирі
АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_4, однак з
2000 року не проживає в ньому.

З актів які долучені до матеріалів
даної справи та довідки Отинійської
селищної ради вбачається, що позивачі
мають право оформити у власність
квартиру АДРЕСА_3 за набувальною
давністю, або оформити спадщину як
спадкоємці четвертої черги по закону.

Апелянти зазначають що, вони володіють
квартирою з 2000 року по теперішній час.
Спірна квартира більше 13 років
використовувалась апелянтами і ОСОБА_4
це було відомо. Дане майно не має
власника, оскільки зі смертю особи
припинилися всі її права та обов'язки, а
отже припинилося і право власності
ОСОБА_5 на спірну квартиру. На момент
смерті ОСОБА_5 не було правової
підстави виникнення права власності на
спірну квартиру, оскільки спадкоємців
як вони вважають не було.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити
та задовольнити позовні вимоги
апелянтів.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянтів та третьої особи,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року
померла ОСОБА_5, яка була зареєстрована
в АДРЕСА_4 Дане житлове приміщення
згідно договору купівлі-продажу від
27.08.1992 року належало їй на праві
приватної власності.. Після її смерті
відкрилася спадщина на спірну
квартиру. ЇЇ єдиним спадкоємцем за
законом був її племінник ОСОБА_4

На день смерті ОСОБА_5, у спірній
квартирні постійно проживали і були
зареєстровані такі особи: ОСОБА_5, її
племінник - ОСОБА_4, 1956 р.н. Після смерті
ОСОБА_5 в фактичне управління спадковим
майном вступив її племінник ОСОБА_4,
який взяв під охорону спадкове майно,
здійснював догляд за будинком, що
підтверджується довідкою Отинійської
селищної ради від 02.07.2014р. №1343.

Із виписки з інвентаризаційних
матеріалів Коломийського МБТІ від
23.07.2014 року № 50727, копії договору від
27.08.1992 р., видно, що померлій на праві
власності належала квартира АДРЕСА_4.

Із листа-відмови державного нотаріуса
№ 311/02-14 від 05.09.2014 року вбачається, що
ОСОБА_4 мав намір зареєструвати право
власності на спадкове майно, однак не
зумів це довести до кінця через
відсутність правовстановлюючого
документа, що підтверджує право
власності померлої на спадкове майно.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 549 ЦК УРСР
(в ред..1963 року), що діяла на час
виникнення права ОСОБА_4 на спадщину,
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном, або якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені у цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців зх. дня
відкриття спадщини.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, шляхом
прийняття спадщини після смерті своєї
тітки, відповідно до вимог ст. 549 ЦК
України, в редакції 1963 року, та згідно
ст. 1268 ЦК України набув право власності
на квартиру АДРЕСА_5.

Відмояляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1., суд першої
інстанції виходив з того, що згідно ст.41
Конституції України, право власності є
непорушним і ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом і
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2, ОСОБА_1. з 2000 року разом з своїми
дітьми без укладеного договору найму
жилого приміщення, самовільно
вселились в квартиру АДРЕСА_6, знаючи,
що правонаступником (спадкоємцем)
ОСОБА_5 є її племінник - ОСОБА_4, що
підтверджується відповідними актами.

При цьому встановлено, що рішення
виконком Отинійської селищної ради про
вселення сім'ї ОСОБА_2 в квартиру
АДРЕСА_4 та про видачу ордеру на
вселення у спірне житло не приймалося.
Тому підстав, передбачених ст. 58 ЖК
України на вселення їх у це житлове
приміщення не було.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що в
діях ОСОБА_1., ОСОБА_2 відсутня
добросовісність набуття права
власності на квартиру АДРЕСА_4

Також ними не оформлено на себе особові
рахунки ОСОБА_5 за світло, газ та інші
комунальні послуги, що додатково
підтверджує самовільне вселення в
квартиру та виключає добросовісність
використання майна померлої - ОСОБА_5

Згідно вимог ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років набуває право власності
на це майно(набувальна давність).

Доказами добросовісного володіння
можуть бути квитанції про сплату
послуг за електропостачання,
газопостачання, водопостачання,
отримання поштової кореспонденції
тощо. Дані обставини зазначені також у
рішенні Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
травня 2014року по справі №346/1107/14, яке
вступило в законну силу. Однак ОСОБА_1.,
ОСОБА_2 не надано жодного такого доказу.
Позивачам було відомо, що до моменту
смерті ОСОБА_5 її племінник - ОСОБА_4 з 1993
року по 2000 рік постійно проживав в
даній квартирі з тіткою, вів з нею
спільне господарство, допомагав їй та
згідно законодавства України вступив у
володіння спадковим майном та прийняв
спадщину, однак, через певні обставини
змушений був виїхати на заробітки в
іншу місцевість..

Набувальна давність не застосовується
до випадків заволодіння чужим майном
обманним чи злочинним шляхом.

Набувальна давність може слугувати
підставою набуття права власності за
методом виключення усіх інших
правових підстав, що не заборонені
законом.

Встановлено, що ОСОБА_2. та ОСОБА_1. не
довели і не надали жодних доказів
(звернення в Отинійську селищну раду
про наявність спадкоємців, звернення в
БТІ, реєстраційну палату), про те, що
вживали усіх заходів щодо виявлення
власника квартири, а тому просили
застосувати набувальну давність для
визнання за ними права власності на
квартиру.

Оскільки, ОСОБА_2, ОСОБА_6 не доведено
того, що вони добросовісно заволоділи
квартирою АДРЕСА_4 Коломийського
району, тому суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що в
задоволенні їх позову слід відмовити.

Оскільки ОСОБА_4 будучи єдиним
спадкоємцем за законом після смерті
своєї тітки ОСОБА_5, вступив в
управління спадковим майном, але через
відсутність правовстановлюючого
документа не взмозі оформити спадщину,
то суд також обґрунтовано визнав за ним
право власності на спадкове майно
шляхом задоволення його позовних
вимог.

Доводи апелянта про порушення судом
норм закону не знайшли свого
підтвердження і в суді апеляційної
інстанції та є не доведеними.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції постановлено рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, тому підстав для
його скасування з мотивів, наведених у
скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 13 жовтня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді:
І.В. Бойчук

М.Д. Горейко

П.І. Проскурніцький