Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/313/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді:
Григорусь Н.Й.

суддів:
Косигіної Л.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання
Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3
про захист прав споживача шляхом
визнання частково недійсним
кредитного договору, про визнання
кредитного договору договором
безпроцентної позики, про зобов'язання
вчинити певні дії та за об'єднаним
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», третя особа: ОСОБА_3 про
захист прав споживача шляхом визнання
частково недійсним кредитного
договору, про визнання кредитного
договору від 29.05.2007 року договором
безпроцентної позики та зобов'язання
ПАТ «ОТП Банк» зарахувати сплачені
платежі, як оплату договору позики

за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_1 на рішення Корольовського
районного суду міста Житомира від 12
вересня 2014 року, -

встановила:

У січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
частково недійсним кредитний договір
від 29.05.2007 року, визнати даний договір
договором безпроцентної позики та
зобов'язати ПАТ «ОТП Банк» зарахувати
усі внесені платежі, як оплату договору
безпроцентної позики.

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, в якому просила визнати
частково недійсним кредитний договір
від 29.05.2007 року, який вчинено її
чоловіком ОСОБА_1 без її згоди, як
дружини, визнати даний договір
договором безпроцентної позики та
зобов'язати ПАТ «ОТП Банк» зарахувати
усі внесені платежі, як оплату договору
безпроцентної позики.

Ухвалою Корольовського районного суду
міста Житомира від 28 квітня 2014 року
позовні заяви об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Корольовського районного
суду міста Житомира від 12 вересня 2014
року у задоволенні позовів відмовлено.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні
скарги, в яких просять скасувати
рішення районного суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апеляційних скарг
обґрунтовують тим, що дане рішення є
незаконним, через невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, у зв'язку з чим було неправильно
застосовано норми матеріального права
та порушено норми процесуального
права. Зазначають, що судом не було
враховано при ухваленні рішення, що
спірний договір є договором
приєднання, який містить несправедливі
умови щодо визначення валюти
кредитування та укладений ОСОБА_1 без
згоди іншого подружжя.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 29.05.2007 року між
ПАТ «ОТП Банк», як кредитором, та
ОСОБА_1, як позичальником, укладено
кредитний договір № CNL-010/043/2007, згідно п.
2. якого банк зобов'язався надати
позичальнику на умовах цього договору
грошові кошти в сумі 73 990,00 доларів США в
строк до 29.05.2017 року, а позичальник у
свою чергу зобов'язався прийняти,
належним чином використати та
повернути кредит (п. 1.1. Договору), а
також сплатити проценти за
користування кредитом в розмірі 13,99%
річних + FIDR (п. 3 Договору).

Згідно кредитного договору банк
зобов'язався відкрити позичальнику для
облікових цілей позичковий рахунок, де
обліковується заборгованість
позивальника за кредитом (а.с. 5-8, том 1).

Для забезпечення належного виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором в той же день між
Банком та ОСОБА_2 укладено договір
поруки та договір іпотеки нерухомого
майна (п. 5 Договору, а.с. 4-5, том 1).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредити) позичальникові
у розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, що
визначено ч. 1 ст. 202 ЦК України. У свою
чергу зміст договору складають умови
(пункти), визначені на розсуд сторін,
погоджені ними - згідно зі ст. 628 ЦК
України. Відповідно до частини 3 статті
203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.

Згідно статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта щодо визнання частково
недійсним кредитного договору через
недотримання при його укладанні вимог
ч. 3 ст. 533 ЦК України. Так, судом
встановлено, що Банк на момент
укладення кредитного договору з
апелянтом та у період його виконання
сторонами, не потребував отримання
індивідуальної ліцензії Нацбанку
України на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, оскільки мав банківську
ліцензію на право здійснювати
банківські операції, визначені
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другою статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», та
дозвіл на право здійснення операцій,
визначених пунктами 1-4 частини другою
та частиною четвертою статті 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність». Такий висновок
ґрунтується на положеннях п. 1 ч.2 ст. 47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність» та п. 1.5
постанови Правління Національного
банку України від 14.10.2004 року № 483 «Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
згідно якої використання іноземної
валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється
якщо ініціатором за валютною операцією
є уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями) та узгоджується
з п. 11 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин.
Частиною другою статті 192 ЦК України
передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Крім того, принцип свободи договору є
одним із загальних принципів
цивільного законодавства. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України). Свобода
договору - це, насамперед, свобода
укладення договору і визначення його
умов. Позивач ОСОБА_1 при укладенні
спірного договору діяв вільно,
виходячи з власних інтересів, прийняв
рішення про вибір контрагента та про
вступ з ним в договірні відносини.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що порушень
діючого законодавства з боку ПАТ «ОТП
Банк» при проведення ним банківських
операцій при укладанні кредитного
договору із ОСОБА_1 не було допущено,
оскільки, як видно з матеріалів справи,
позивачі були повідомлені про умови
кредитування: мета, для якої кредит
буде витрачений, наявні форми
кредитування та відмінності між ними,
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування, форми забезпечення,
строк та відсоткова ставка за кредитом,
орієнтовну сукупну вартість кредиту та
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту. Крім того, із
виписки по особовому рахунку (а.с. 136-146,
том 2) вбачається, що позивачами
сплачувались кошти на виконання умов
кредитного договору, що вказує на
визнання ними договору та
заборгованості по ньому.

Окрім того, оспорюючи вказаний
кредитний договір та обґрунтовуючи
позов ОСОБА_2 посилалась на те, що
договір від 29.05.2007 року чоловік ОСОБА_1
уклав без її згоди. А відтак, обов'язок
його виконання став важким тягарем для
всієї родини.

З роз'яснень, викладених у п. 25
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» вбачається,
що положення ст. 65 Сімейного Кодексу
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів. Кредитний
договір не створює обов'язків для
будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором. Разом з тим, матеріали
справи свідчать про те, що позивачка
ОСОБА_2 виступила поручителем за
оспорюваним кредитним договором, була
ознайомлена з умовами та метою
кредитування. Крім того, на час
укладання оспорюваного договору шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано,
про що внесено запис № 522 від 30.05.2005 року
в книзі актів цивільного стану
Житомирського міського управління
юстиції (а.с. 151, том 2).

За таких обставин, підстави для
визнання кредитного договору від 29.05.2007
року частково недійсним відсутні.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог про визнання
оспорюваного кредитного договору
договором безпроцентної позики та
зобов'язання відповідача зарахувати
усі сплачені позивачами платежі в
рахунок погашення заборгованості за
договором безпроцентної позики,
оскільки такі вимоги є похідними від
вимог про визнання частково недійсним
кредитного договору від 29.05.2007 року.

Окрім того, під час апеляційного
розгляду представник апелянта
зазначила, що ОСОБА_2 не погоджується з
розрахунком заборгованості, оскільки
банком порушено черговість
зарахування коштів. Суд першої
інстанції не витребував належні
розрахунки та не перевірив
правильність нарахування. Вказані
доводи є безпідставними, оскільки
справа розглянута судом в межах
заявлених позовних вимог. Що не
перешкоджає ОСОБА_2 звернутись за
захистом порушеного права до суду в
загальному порядку.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
міста Житомира від 12 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий
Судді