Справа № 466/5120/14 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/6641/14 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої-судді: Копняк С.М.,

суддів- Монастирецького Д.І., Шеремети Н.О.,

секретаря - Матяш С.І., апелянта - ОСОБА_3, представника відповідача - Боднар В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ГУ МВС України у Львівській області Управління державної служби охорони про зобов»язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про зобов»язання ГУ МВС України у Львівській області Управління державної служби охорони укласти з ним типовий договір на охорону пультом центрального спостереження УДСО у Львівській області квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року у в задоволенні позову ОСОБА_3 до ГУ МВС України у Львівській області Управління державної служби охорони про зобов»язання до вчинення дій - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є неправомірне та упереджене, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, неправильно вирішив питання судового збору, чим грубо порушив норми ЦПК України.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, заперечення представника відповідача Боднар В.В. проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення такої з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Згідно із ч. ч. 1-6 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав;

Статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 03.12.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління державної служби охорони Головного управління МВС України у Львівській області про захист прав споживачів, визнання договору нікчемним, зобов'язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено повністю в зв'язку із безпідставністю позовних вимог .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем ОСОБА_3, з однієї сторони, та відповідачем Управлінням державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області, з другої сторони, 23.08.2012 року укладено Договір Ц-М-4808, предметом якого є налагодження Виконавцем договору засобів охоронної сигналізації в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1. Вартість робіт було визначено на суму 471 гривня 60 копійок.

Актом № 4808 приймання виконаних підрядних робіт, згідно Договору Ц-М-48-08 від 23.08.2012 року встановлено, що стороною замовника-позивачем ОСОБА_3 прийнято виконані УДСО монтаж, налагодження засобів тривожної сигналізації, згідно умов договору.

Даний факт сторонами визнано та не оспорено.

Тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_3 визнав, що послуги по Договору були йому надані належним чином та в повному обсязі і підтвердив це своїм власним підписом.

Після цього позивач ОСОБА_3 повторно 10.12.2013 року звернувся до УДСО при ГУМВС України у Львівській області з проханням заключити договір на охорону його квартири, обладнаної засобами охоронної сигналізації з підключенням під охорону пультом централізованого спостереження, в чому листом №12/1-4281 від 17.12.2013 року йому було відмовлено (а.с.10) з посиланням на норми ст. 627 ЦК України та Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 року № 615.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що у відповідності до абз. 2 п. 3 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 року № 615 (абзац другий пункту 3 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2005 р. № 363) основними завданнями Державної служби охорони є: розроблення основних вимог до захисту об'єктів та громадян від злочинних посягань, примірних договорів і вимог до інженерно-технічного укріплення та захисту об'єктів, оснащення їх технічними системами та засобами телевідеоспостереження, тривожної сигналізації, контролювання доступу (далі - технічні засоби охоронного призначення), а також інструкцій та інших документів, що регламентують виконання охоронних функцій;

Відповідно до абз.1 п. 9. Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 року № 615 Державна служба охорони провадить свою діяльність на засадах госпрозрахунку за рахунок коштів, одержаних її підрозділами охорони, підприємствами та установами за організацію і надання послуг з охорог інших надходжень, передбачених законодавством.

Статтею 627 ч. 1 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України договір є погодженою дією двох або більше сторін спрямованою на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов»язків.

За приписами ст. 628 ч. 1 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, серед яких вказано й договори, визначено і ст. 11 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу вище перелічених норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін, якої відповідач не виявив. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ч. 1 ст. 60 ЦГЖ України, суд розглядає справу на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача Боднар В.В. заперечив факт укладення договору на охорону пультом центрального спостереження УДСО у Львівській області квартири позивача. Укладений 23.08.2012 року між позивачем та відповідачем Договір Ц-М-4808, предметом якого є налагодження виконавцем договору засобів охоронної сигналізації в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, не передбачав обов»язкового укладення сторонам в подальшому договору на охорону пультом центрального спостереження УДСО у Львівській області об»єкта. Апелянт не позбавлений можливості укласти договір на охорону його квартири з будь-якою іншою організацією, яка має передбачені чинним законодавством повноваження на здійснення такого виду діяльності.

А тому з урахуванням наведених доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Такі висновки суду є вірними та відповідають положенням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, то суд першої інстанції виходив з того, що за приписами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. І оскільки позивачем ОСОБА_3 не наведено підстав та не надано підтвердження, які саме йому заподіяні моральні страждання, а також те, з чого останній виходив при розрахунку моральної шкоди, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що і позовна вимога ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Питання судового збору вирішено у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Монастирецький Д.І.

Шеремета Н.О.