Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/4824/14Головуючий у 1-й
інстанції КуликВ.Б. Суддя-доповідач
20 листопада 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Семенчук
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 01 жовтня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю "Бі-Нафта"
в особі ліквідатора Багмета Сергія
Володимировича (надалі - ТОВ «Бі-Нафта»)
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, невиплаченої
заборгованості по авансовим звітам,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку із затримкою
строків її виплати і моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в якому на
підставі ст. ст. 1, 3, 6, 8, 9, 21, 22, 24, 55, 64, 124,
126, 129 Конституції України, ст. ст. 16, 23 ЦК
України, ст. ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України
просив стягнути з відповідача на свою
користь 18 012,32 грн. заборгованості по
заробітній платі, 6 486,83 грн.
заборгованості по авансовим звітам, 282
148,50 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку, 3 296,25 грн.
компенсації втрати частини заробітку у
зв'язку із затримкою строків її
виплати, 70 000,0 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач
ОСОБА_2 зазначав, що у відповідності до
наказу арбітражного керуючого -
ліквідатора ТОВ «Бі-Нафта» Багмета С.В.
за № 5 від 10.07.2009 року його (позивача)
було звільнено.

Після остаточного розрахунку 13.07.2009
року ліквідатором не було здійснено
повний розрахунок із позивачем, а саме:
не було виплачено заборгованість по
заробітній платі у розмірі 18 012,32 грн.,
заборгованість по авансовим звітам, як
заборгованість перед робітником
підприємства - підзвітною особою, у
розмірі 6 486,83 грн., загальний розрахунок
невиплаченої заборгованості складає 24
499,15 грн.

При цьому, позивач посилався на те, що
заборгованість по заробітній платі
станом на 01.02.2009 року у розмірі 52 607,97
грн. була включена розпорядником майна
Багметом С.В. до реєстру вимог
кредиторів підприємства - боржника ТОВ
«Бі-Нафта» від 30.04.2009 року.

Зазначений реєстр вимог кредиторів був
затверджений ухвалою господарського
суду Запорізької області від 06.05.2009
року по справі №25/37/09.

Ліквідатор банкрута під час
остаточного розрахунку з позивачем
виплатив лише частину заборгованості
по заробітній платі у розмірі 34 595,65 грн.
Залишок заборгованості по заробітній
платі у розмірі 18 012,32 грн. та 6 486,83 грн.
заборгованості по авансовим звітам
позивач не отримав до теперішнього
часу.

Крім того, позивач зазначав, що
відповідач протягом майже п'яти років
вчиняв численні незаконні дії, а саме:
не виконував рішення суду, які набрали
законної сили, подавав численні
необґрунтовані скарги, позови,
апеляційні скарги, внаслідок чого
завдав позивачеві моральної шкоди, яку
він оцінює у 70 000,0 грн.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 01 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ТОВ «Бі-Нафта» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
невиплаченої заборгованості по
авансовим звітам, середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку,
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із затримкою строків її
виплати та моральної шкоди відмовлено
у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права судом першої
інстанції при його ухваленні, позивач
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі
просив рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове, яким
задовольнити його позов у повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі,
керувався ст. ст. 10-11, 58-60, 88, 208- 209, 212, 214-215,
292, 294 ЦПК України та виходив з того, що
позовні вимоги позивача є
недоведеними, не ґрунтуються на
доказах, а тому правові підстави для їх
задоволення відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, та оцінені
судом у відповідності до вимог ст. 212
ЦПК України, до встановлених
правовідносин вірно застосовані норми
матеріального права, відсутні
порушення норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення цієї справ.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що ухвалою
господарського суду Запорізької
області від 02.02.2009 року у справі №25/38/09
порушено провадження у справі про
банкрутство ТОВ «Бі-Нафта».

Постановою господарського суду
Запорізької області від 03.06.2009 року у
справі № 25/37/09 ТОВ «Бі-Нафта» визнано
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру, призначено ліквідатором ТОВ
«Бі-Нафта» - розпорядника майна
арбітражного керуючого Багмета С.В.

10.07.2009 року ліквідатором ТОВ «Бі-Нафта»
було видано наказ № 5, яким на підставі
ст. 40 п. 1 КЗпП України з 10.07.2009 року
звільнено ОСОБА_2 (а.с.9).

10.07.2009 року ОСОБА_2 було звільнено з
посади заступника директора ТОВ
«Бі-Нафта» на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП
України у зв'язку із ліквідацією
підприємства, про що ліквідатором
банкрута було зроблено відповідний
запис у трудовій книжці (а.с.10).

ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги у
суді першої інстанції зазначав, що
відповідач у день звільнення не
здійснив з ним остаточний розрахунок,
зокрема, не здійснив виплату
заробітної плати у розмірі 18 012,32 грн. та
не виплатив заборгованість по
авансовим звітам, як заборгованість
перед робітником підприємства -
підзвітною особою, у розмірі 6 486,83 грн.

Посилаючись на наведені обставини та
приписи ст.ст. 116,117 КЗпП України позивач
просив стягнути на його користь 282 148,50
грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку.

Проте, суд першої інстанції,
проаналізувавши наведені вище
обставини та приписи чинного
законодавства, правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, з огляду на
наступне.

Загальна сума заборгованості по
заробітній платі перед ОСОБА_2, що
виникла до початку ліквідаційної
процедури складала 51 030,77 грн. та була
виплачена в повному обсязі, що
підтверджується видатковим касовим
ордером № 4 від 08.07.2009 року (а.с.48).

На підставі заяви працівника ОСОБА_2
про виплату заробітної плати, вихідної
допомоги та компенсації за
невикористану відпустку (а.с.49),
останньому виплачена заборгованість у
сумі 11 392,94 грн., що підтверджується
видатковим касовим ордером від 11.07.2009
року (а.с. 47).

Таким чином, судом першої інстанції
правильно встановлено, що відповідач
під час звільнення позивача здійснив
виплату належних останньому сум у
строки та порядок, що передбачені
приписами чинного КЗпП України.

Що стосується суми 18 012,32 грн., то
вказана сума не відноситься до
структури заробітної плати.

Так, з аналізу первинної
бухгалтерської документації ТОВ
«Бі-Нафта» вбачається, що грошові кошти
у сумі 18 012,32 грн. обліковуються на
рахунку 372 «Розрахунки з підзвітними
особами» (а.с.50-51).

З довідки про заборгованість по
заробітній платі та іншим виплатам
працівникам ТОВ «Бі-Нафта» станом на
01.04.2009 року, яка підписана заступником
директора ТОВ «Бі-Нафта» ОСОБА_2,
вбачається, що заборгованість по
авансовим звітам становить 18 012,32 грн.
(а.с.52).

Під час розгляду справи № 25/37/09 було
встановлено, що ліквідатором боржника
16.06.2009 року перераховано
заборгованість боржника по заробітній
платі працівників на загальну суму 42
783,04 грн. (ОСОБА_4 - 11 471,60 грн., ОСОБА_5 - 1
396,46 грн., ОСОБА_2 - 29 914,98 грн.), а визнана
заборгованість по заробітній платі
працівників ТОВ «Бі-Нафта» становить
66 403,38 грн. (а.с.13-14) і в дану суму включена
заборгованість по авансовим звітам
перед працівниками боржника в сумі 18
012,32 грн.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області по справі № 25/37/09
від 18.02.2014 року (а.с.15-18) встановлено, що
заборгованість підприємства банкрута
перед ОСОБА_2 по авансовим звітам за
період: лютий - травень 2009 року складає 6
486,83 грн. У зв'язку із тим, що
заборгованість підприємства банкрута
перед працівником підприємства ОСОБА_2
у розмірі 6 486,83 грн. по авансовим звітам
виникла після порушення провадження у
справі, значиться у бухгалтерському
обліку боржника, вказана
заборгованість є поточною і підлягає
включенню до реєстру вимог кредиторів
до другої черги задоволення.

Цією ж ухвалою господарського суду
ліквідатора ТОВ «Бі-Нафта» Багмета С.В.
зобов'язано включити до реєстру вимог
кредиторів поточні вимоги ОСОБА_2 у
сумі 6 486,83 грн. до другої черги
задоволення.

У постанові Донецького апеляційного
господарського суду по справі №25/37/09
від 02.06.2014 року (а.с.65-67), зазначено, що
господарським судом Запорізької
області в ухвалі від 18.02.2014 року (а.с.15-18)
встановлено, що матеріалами справи
підтверджено борг банкрута перед
ОСОБА_2 по авансовим звітам у сумі 18 012,32
грн., згідно з відомостями
бухгалтерського обліку, вказана сума
боргу була включена розпорядником
майна Багметом С.В. у загальній сумі
грошових зобов'язань боржника до
реєстру вимог конкурсних кредиторів,
що був затверджений ухвалою суду 06.05.2009
року. Крім того, господарським судом
першої інстанції встановлена
заборгованість банкрута перед ОСОБА_2
по авансовим звітам за період
лютий-травень 2009 року у сумі 6 486,83 грн.
Як вказано в оскаржуваній ухвалі,
зазначене підтверджено копіями
авансових звітів за лютий - травень 2009
року та доданими до них документами,
оригінали яких надані ліквідатором у
справі для огляду в судовому засіданні.
Отже, вказана заборгованість виникла
вже після порушення справи про
банкрутство (02.02.2009 року), тобто є
поточною. Господарський суд
апеляційної інстанції погодився з
висновками господарського суду
місцевої інстанції про включення цієї
заборгованості до другої черги
задоволення, оскільки заборгованість
виникла перед працівником боржника при
виконанні ним певних обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що
на момент розгляду цієї справи
ліквідатором ТОВ «Бі-Нафта» Багметом
С.В. заборгованість у сумі 6 486,83 грн.
внесено до реєстру вимог кредиторів до
другої черги задоволення, що
підтверджується відповідним реєстром.

Таким чином, у суду першої інстанції
були відсутні правові підстави для
стягнення з відповідача на користь
позивача суми 6 486,83 грн. та суми 18 012,32
грн., оскільки вказане питання вже
вирішено в межах справи №25/37/09 про
банкрутство ТОВ «Бі-Нафта».

Погашення вказаної заборгованості
відповідача перед позивачем повинно
здійснюватись в порядку, який
визначений Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Як вже зазначалось, господарськими
судами під час розгляду справи №25/37/09
про банкрутство ТОВ «Бі-Нафта» було
встановлено, що сума 18 012,32 грн. є
заборгованістю за авансовими звітами.

Чинний Кодекс законів про працю
України регулює трудові відносини між
працівниками та роботодавцями, що
уклали трудові договори про роботу на
підприємстві, в установі, організації
або з фізичною особою (ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 2
КЗпП України ), тобто, трудові
відносини, пов'язані з виконанням
працівником своєї трудової функції та
отримання ним заробітної плати. Тобто
статусом працівника фізична особа
наділена під час виконання нею своєї
трудової функції. Із виконанням
трудових обов'язків пов'язані всі
грошові виплати працівникові згідно зі
ст. 116 КЗпП України. Передбачені
зазначеними нормами суми, що належать
до виплати працівнику, який
звільняється, є розрахунком по
заробітній платі у розумінні Глави VII
«Оплати праці» КЗпП України, Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 13
від 24.12.1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», де у пункті 20, зокрема,
роз'яснюється, що положення ст. 117 КЗпП
України застосуються в якості
відповідальності роботодавця за
несвоєчасну виплату заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці», до структури заробітної
плати входять: основна заробітна плата;
додаткова заробітна плата; інші
заохочувальні і компенсаційні виплати.

Відповідно до пункту 4 Наказу
Міністерства статистики України «Про
затвердження Інструкції зі статистики
заробітної плати» Інструкція від 11.12.1995
року № 323, до інших виплат, що не входять
до складу фонду оплати праці, зокрема,
відносяться витрати на перевезення
працівників до місця роботи як власним,
так і орендованим транспортом (п. 4.17.),
компенсації працівникам за
використання для потреб виробництва
власного інструмента та особистого
транспорту (п. 4.18.), та інші виплати, що
не передбачені зазначеною Інструкцією.

Таким чином, до спору, що виник між
позивачем та відповідачем, положення
ст.ст. 116, 117 КЗПП України не можуть бути
застосовані, так як грошові кошти про
які позивач порушує питання про
стягнення на його користь є
заборгованістю за авансовими звітами
та не відносяться до заробітної плати
та не пов'язані з виконанням
працівником трудової функції.

Використовуючи свої власні кошти,
ОСОБА_6 вчиняв дії в майнових інтересах
відповідача, а останній схвалив їх
шляхом прийняття авансових звітів та
відображенням їх в бухгалтерському
обліку.

Згідно з позицією Державної податкової
служби України, що висловлена на
Офіційному порталі ДПС України, у разі
придбання працівником товарів для
потреб підприємства, використання
коштів (у тому числі власних) у
відрядженні, подається у визначені
законодавством строки до
бухгалтерської служби Звіт за формою,
затвердженою наказом Міністерства
фінансів України від 05.12.2012 року № 1276
«Про затвердження форми Звіту про
використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт, та Порядку
його складання», а також:
підтверджувальні про використання
коштів документи. Тобто, відповідно до
поданого Звіту суб'єкт господарювання
повинен відшкодувати витрати, понесені
працівником на господарські потреби
підприємства або у відрядженні. При
цьому, питання відшкодування витрат,
понесених працівником при придбанні
товарів для підприємства, та інші
питання правомірності використання
власних готівкових коштів
працівниками підприємства для
вирішення виробничих (господарських)
питань відносяться до майнових
відносин між суб'єктом господарювання
та працівником та регулюються
Цивільним кодексом України.

Враховуючи наведене вище, суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про відсутність правових
підстав для стягнення з відповідача на
користь позивача суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 282 148,50 грн. в
порядку ст. ст. 116, 117 КЗпП України,
оскільки звільняючи позивача
відповідач виплатив йому усі належні
суми (заробітну плату).

Положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України не
можуть бути застосовані, так як грошові
кошти, про які позивач порушує питання
про стягнення на його користь є
заборгованістю за авансовими звітами,
та не відносяться до заробітної плати і
не пов'язані з виконанням працівником
трудової функції.

Відповідно й не підлягає задоволенню
позовна вимога про стягнення 3 296,25 грн.
компенсації втрати частини заробітку у
зв'язку із затримкою строків її
виплати.

Так, порядок проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати врегульований відповідним
Порядком, який затверджено постановою
Кабінету Міністрів України від 21
лютого 2001 року № 159.

Відповідно до п. 3 Порядку компенсації
підлягають такі грошові доходи разом
із сумою індексації, які одержують
громадяни в гривнях на території
України і не мають разового характеру,
зокрема, заробітна плата (грошове
забезпечення).

Як вже зазначалось, на момент розгляду
цієї справи судом першої інстанції у
відповідача була відсутня перед
позивачем заборгованість по
заробітній платі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» зазначено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством (п. 5 Постанови).

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості (п. 9
Постанови).

Суд першої інстанції правильно не
знайшов підстав для відшкодування
позивачу моральної шкоди, оскільки
позивачем у встановленому законом
порядку не було доведено наявності
такої шкоди. З матеріалів справи не
вбачається того, що дії відповідача у
спірних правовідносинах призвели до
моральних страждань позивача, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Не
доведений позивачем й розмір моральної
шкоди.

Таким чином, позовні вимоги позивача у
цій справі про стягнення моральної
шкоди є недоведеними і не підлягають
задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену останнім у позові у цій
справі та яку він вважає такою, що є
єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК
України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК
України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглядав дану
справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11,
60-61 ЦПК України, тобто в межах заявлених
позивачем позовних вимог та на
підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень
(ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача
ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст.
61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, на час ухвалення
оскаржуємого рішення судом першої
інстанції у цій справі вже набрали
законної сили ухвала господарського
суду Запорізької області від 18.02.2014
року (а.с.15-18) та постанова Донецького
апеляційного господарського суду по
справі №25/37/09 від 02.06.2014 року (а.с.65-67),
які були досліджені судом першої
інстанції у цій справі при ухваленні
оскаржуємого рішення та прийняті до
уваги, оскільки ними було встановлено
фактичні обставини, які вже не
підлягають доказуванню в силу вимог ст.
61 ч. 3 ЦПК України, а саме, що: 18 012,32 грн. -
борг банкрута перед ОСОБА_2 по
авансовим звітам, вказана сума боргу
була включена розпорядником майна
Багметом С.В. у загальній сумі грошових
зобов'язань боржника до реєстру вимог
конкурсних кредиторів, що був
затверджений ухвалою суду 06.05.2009 року
(а.с.13-14); заборгованість банкрута перед
ОСОБА_2 по авансовим звітам за період
лютий-травень 2009 року у сумі 6 486,83 грн.
включена до другої черги задоволення,
оскільки заборгованість виникла перед
працівником боржника при виконанні ним
певних обов'язків.

Вищезазначені вимоги ОСОБА_2 про
стягнення з банкрута у цій справі 18 012,32
грн. заборгованості по заробітній
платі, 6 486,83 грн. заборгованості по
авансовим звітам є первісними по
відношенні до решти позовних вимог
позивача у цій справі (похідних), у тому
числі щодо стягнення середнього
заробітку, компенсації та моральної
шкоди, а тому у разі відмови судом
першої інстанції у цій справі у
задоволенні первісних позовних вимог
позивача, останні (похідні) вимоги
позивача у цій справі також не
підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції
будь-яких належних, допустимих доказів
в обґрунтування своїх позовних вимог у
цій справі, а тому суд першої інстанції
правильно не знайшов правових підстав
у цій справі для їх задоволення.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції є законним та
обґрунтованим, ухвалено з додержанням
вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 01 жовтня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.