Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В., Хилевич С.В.

Секретар судових засідань Пиляй І.С.

З участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 20 жовтня 2014
року у цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення,

в с т а н о в и
л а:

Рішенням Рівненського міського
суду Рівненської області від 20 жовтня
2014 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення
відмовлено.

У поданій на вказане рішення суду
апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»
покликається на його незаконність та
необгрунтованість через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, а також
невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

Вважає, що висновки суду про відмову в
задоволенні позовних вимог, у зв'язку з
поширенням на правовідносини між
сторонами з приводу виселення Закону
України «Про мараторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» є помилковим, оскільки
виселення мешканців фактично не є
способом звернення стягнення та не є
відчудженням майна.

Просив рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 20 жовтня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Справа №569/9871/14-ц
Головуючий у 1-й інстанції -
Сидорук Є.І. Провадження 22-ц/787/2425/2014

Суддя-доповідач - Собіна І.М.

В запереченні на апеляційну скаргу
представник відповідачів просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити в силі.

Колегія суддів, перевіривши доводи
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції дійшла висновку про її
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на вимоги
Закону України „Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті", однак відповідних
мотивів та обґрунтувань не навів.

Як вбачається з матеріалів справи, 23
лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»»
та ОСОБА_2 був укладений кредитний
договір №ROHPGK00000132, за умовами якого
банк надав позичальнику кредит у
розмірі 25200 доларів США із сплатою 12
відсотків на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом на строк до
22 лютого 2027 року (а.с. 4-6).

З метою забезпечення належного
виконання вказаного договору між ПАТ
КБ «ПриватБанк»» та ОСОБА_2 23 лютого 2007
року було укладено договір іпотеки,
посвідчений приватним нотаріусом, за
реєстраційним №453, за умовами якого
ОСОБА_2 передав банку в іпотеку
однокімнатну квартиру, загальною
площею 43,90 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що належить йому на
праві приватної власності (а.с.7-10).

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

28 січня 2013 року Рівненським міським
судом постановлено рішення, яким
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
що належить на праві власності ОСОБА_2,
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, для
задоволення грошових вимог ПАТ КБ
«Приватбанк», відповідно до кредитного
договору №ROHPG00000132 від 23 лютого 2007 року,
за заборгованістю ОСОБА_2 в сумі 232972
грн. 90 коп., шляхом надання ПАТ КБ
«Приватбанку», як іпотекодержателю,
права на продаж квартири будь-якій
особі - покупцеві з усіма
повноваженнями власника квартири
ОСОБА_6 та отримання будь-яких
документів необхідних для здійснення
продажу. Початкову ціну квартири для
подальшої реалізації визначено в
розмірі 202000 грн. В задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_4 про
виселення відмовлено. (а.с.11-13).
Апеляційним судом Рівненської області
13 червня 2013 року дане рішення суду
залишено без зміни.

У ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку»
зазначено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

У частинах 2 і 3 цієї ж статті
визначено певний порядок дій банку:
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо
виселення всіх громадян, що мешкають у
житловому будинку або житловому
приміщенні, на які звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, передбачено і ч.3
ст.109 ЖК України. Вимога про добровільне
звільнення житлового приміщення може
бути направлена разом з вимогою,
передбаченою ч.1 ст.35 Закону України
«Про іпотеку».

Виходячи із аналізу наведених
правових норм закону, примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов, а
саме: якщо добровільно мешканці не
звільнять житловий будинок або житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника, або в інший погоджений
сторонами строк.

Із матеріалів справи вбачається,
що позивач зазначені норми права
виконав.

Так, ОСОБА_2 19 березня 2014 року було
надіслано письмову вимогу про
добровільне звільнення предмета
іпотеки а саме: квартиру АДРЕСА_1, яку
він отримав 24 березнч 2014 року та 01
квітня 2014 року (а.с. 14-16, 20).

Відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4
письмова вимога надіслана 07 травня 2014
року, про що вони розписались в
зворотньому рекомендованому
повідомленні 13 травня 2014 року (а.с. 17-19,
21).

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК та
ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки
не мають права без дозволу органу опіки
та піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченю або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчудження житла, зобов'язуватись від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

Також, як видно з п.18.2 договору іпотеки
від 23 лютого 2007 року Іпотекодавець
зобов'язаний не надавати документи у
відповідні державні органи з метою
реєстрації будь-яких осіб у Предметі
іпотеки без письмової згодина це
Іпотекодержателя (а.с. 9).

Проте як видно з матеріалів справи,
згідно довідки наданої Управлінням
державної міграційної служби України в
Рівненській області в квартирі АДРЕСА_1
в м. Рівне зареєстровані також ОСОБА_3
та малолітній ОСОБА_4 (а.с. 40).

Тобто вселення та реєстрація в
квартиру відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відбулося після укладення договору
іпотеки та без згоди іпотекодержателя.

Помилковим є посилання суду пешої
інстанції як на підставу відмови в
позові на ЗУ від 03.06.2014р. «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», оскільки по даній
справі предметом позову є виселення
відповідачів із житла, а не оспорення
рішення суду про звернення стягнення
на предмет іпотеки, яке вступило в
законну силу до набрання чинності
вищевказаним законом.

В рішенні Конституційного Суду України
від 10 червня 2003 року №11-рп/2003, у справі
за конституційним поданням 47 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
Закону України «Про введення мораторію
на примусову реалізацію майна» (справа
про мораторій на примусову реалізацію
майна) від 29 листопада 2001 року №2864-111
(2864-14) не порушує конституційної вимоги
обов'язковості судових рішень. Рішення
судів про примусове відчуження майна
підприємств, ухвалені до і після
прийняття Закону (2864-14), ним не
скасовуються, вони залишаються в силі,
а їх виконання призупиняється до
вдосконалення механізму примусової
реалізації майна. Тобто Законом
встановлюється подовжений на цей
період строк їх виконання.

Ураховуючи наведене, оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 303 ч. 3, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1
ст. ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 20 жовтня 2014
року скасувати.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити в
повному обсязі.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати пов'язані
зі сплатою судового збору у сумі 121
гривень 80 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено сторонами в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів починаючи
з дня набрання ним законної сили.

Головучий І.М.Собіна

Судді:
О.В.Оніпко

С.В.Хилевич