АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 січня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в реалізації права власності
та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 25.07.2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

позивач у квітні 2013 р. звернулася до
суду з позовом, в якому просила
зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в
реалізації нею прав власника на
АДРЕСА_1 та виселити його з вказаної
квартири, посилаючись на те, що вона з
29.01.2002 р. є власницею цієї квартири, а
відповідач самовільно вселився до
квартири в лютому 2013 р. та
відмовляється її звільняти.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 25.07.2013 року позовні
вимоги було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню за
такими підставами.

Позивач при зверненні до суду
обґрунтовувала свої вимоги тим, що суд
першої інстанції виходив з того, що їй
на підставі договору дарування від
29.01.2002 р., укладеного між нею та її
матір'ю - ОСОБА_4, належить АДРЕСА_1. У
вказаній квартирі ОСОБА_4 проживала до
дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті
матері відповідач змінив замки на
вхідних дверях, проживає в квартирі та
відмовляється її звільнити.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 25.07.2013 року позовні
вимоги було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
заявлені позивачем вимоги є
обґрунтованими, оскільки відповідач
проживає в квартирі, яка належить
позивачу, але не має права
користування вказаною квартирою і
вона заперечує проти його проживання в
квартирі.

Суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
та послався на положення ст.321, 334, 383, 391
ЦК України, 109, 150, 156 ЖК України.

Судом першої інстанції було
правильно встановлено, що позивач
набула у власність АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування, укладеного 29.01.2002 р.
між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Вказаний договір
був зареєстрований в КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» 22.02.2002 р.
Після укладення договору дарування за
згодою позивача в квартирі до дня
смерті проживала колишній власник -
ОСОБА_4

Доводи, викладені відповідачем в
апеляційній скарзі, про те, що позивач в
спірній квартирі не проживала з 1967 р., а
він постійно проживав там в якості
члена сім'ї їх матері - ОСОБА_4, були
предметом перевірки суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку. Факт проживання відповідача
разом з матір'ю в спірній квартирі не
може бути підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог, заявлених
позивачем до нього, оскільки він не є
членом її сім'ї і не вселявся до
квартири за її згодою як власника. З
довідки форми-3, яка міститься в
матеріалах справи (а/с 60) видно, що
відповідач перебуває на постійному
реєстраційному обліку за адресою:
АДРЕСА_1 З цих же підстав є
необґрунтованим посилання
представника відповідача на положення
ст. 157 ЖК України, в якій врегульовано
виселення членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири).

Також не може бути підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог
посилання апелянта на ту обставину, що
06.08.1993 р. ОСОБА_4 склала заповіт на його
користь відносно спірної квартири.
Оскільки квартира не день смерті
ОСОБА_4 їй вже не належала, вона не може
бути об'єктом спадкування відповідно
до ст.1218 ЦК України.

Доводи апелянта щодо
неправильного застосування норм
матеріального права, яке полягає в
посиланні на положення ЦК України, який
набрав чинності з 01.01.2004 р., також є
необґрунтованими, оскільки позивач
звернулася до суду з позовом про захист
своїх прав як власника відповідно до
ст. 391 ЦК України, які порушуються
відповідачем з лютого 2013 р.

Підстави набуття позивачем права
власності на вказану квартиру не є
предметом перевірки по даній справі і
відповідачем не оспорені.

Таким чином, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи,
перевірено їх доказами, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 25.07.2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/313/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Шевченко Т.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.