АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/170/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазана В.В.
Провадження № 22-ц/789/1158/14 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2014 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1;

представника позивача Гнатищака О.В.;

представника Управління Державної міграційної

служби в Тернопільській області Мулик Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_8 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 серпня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Управління Державної міграційної служби в Тернопільській області про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 серпня 2014 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які проживають у квартирі АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку в територіальному органі Державної міграційної служби України в Тернопільській області.

В апеляційній скарзі апелянти ОСОБА_1, ОСОБА_8 просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові банку відмовити.

Апелянти зазначили, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 квітня 2008 року по справі за № 2-п-18/2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру та виселено проживаючих зі зняттям з реєстраційного обліку. Суд, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, помилково не закрив провадження у справі, а вирішив повторно вимоги банку про виселення осіб із спірного іпотечного житла. При цьому суд не дотримав положень ч.11 ст.78 Закону України "Про виконавче провадження", якими передбачено порядок виселення повторно вселених осіб.

Апелянти також вказували, що повідомлення банку про виселення із спірної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не отримував, що виключає виселення відповідачів, та що суд не врахував, що двоє із проживаючих є малолітніми дітьми, чиї права порушено.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись, що суд дав невірну оцінку дослідженим обставинам.

Представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представник Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області покладається на думку суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що відповідно до Кредитного договору № TEAWGK00520012 від 10.03.2006 року позивачем (на даний час - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») було надано ОСОБА_1 гривневий кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 315317,00грн. на придбання житла - спірної квартири АДРЕСА_1, та 43317,00 грн. на сплату страхових платежів, який він зобов'язувався повернути в строк до 09.03.2021 року з відсотковою ставкою 12,00 % річних за користування кредитними коштами.

Із пояснень ОСОБА_1 вбачається, що кредит він не погашає із 2008 року.

За розрахунком банку станом на 30.11.2012 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становила 1149077,28 грн., а саме: 315 646,84 грн. - заборгованість за кредитом; 290 190,66 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 102516,56 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 440723,22 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №TEAWGK00520012 від 10 березня 2006 року (надалі - Договір іпотеки), згідно з яким ОСОБА_1 передав банку в іпотеку квартиру загальною площею 69,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки 336 939 грн.

За п.17.12 зазначеного Договору іпотеки, Іпотекодавець зобов'язався не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди на це Іпотекодержателя.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 квітня 2008 року у цивільній справі за позовом закритого акціонерного товариства КБ «Приватбанк» в особі Тернопільської філії ЗАБ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 346 216 гривень 46 коп. на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу ЗАТ КБ «Приатбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та виселено громадян, які мешкають у зазначеній квартирі.

Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 13 травня 2010 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-н-18, виданого Тернопільським міськрайонним судом 16.02.2009 року про виселення громадян, які мешкають у квартирі АДРЕСА_1, згідно з актом державного виконавця від 30.03.2010 року рішення ОСОБА_1 виконано, а виконавче провадження закінчено.

ОСОБА_1 30.03.2010 року в добровільному порядку виконав рішення суду згідно з виконавчим листом від 16.09.2009 року, що підтверджено актом державного виконавця від 30.03.2010 року та особистою заявою ОСОБА_1 від 30.03.2010 року, адресованою начальнику першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції.

Однак, після добровільного виконання рішення суду, ОСОБА_1 разом з членами сім'ї - дружиною ОСОБА_8 та неповнолітніми дочками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, без згоди іпотекодержателя - банку та будь-яких правових підстав поселились у спірну квартиру та зареєструвались у ній, де продовжують проживати на даний час.

Відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задовольняючи уточнені позовні вимоги, суд виходив з тих обставин, що відповідачі безпідставно, без будь-яких правових підстав поселились у спірному житлі - іпотечному майні та зареєструвались у ньому, а тому підлягають виселенню із зняттям з реєстраційного обліку.

Колегія погоджується з таким висновком суду, який відповідає вимогам закону та обставинам справи.

За нормою п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Уточнюючи позовні вимоги, банк зазначив про виселення відповідачів з підстав протиправного їх вселення в іпотечне майно після виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 квітня 2008 року по справі за № 2-п-18/2008 року за позовом закритого акціонерного товариства КБ «Приватбанк» в особі Тернопільської філії ЗАБ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту. Зважаючи на наведене, посилання апелянтів, що вищевказане рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав - безпідставні.

А оскільки по даних справах не є тотожним ні склад осіб у справі, ні предмет та підстава позову, твердження апелянтів про порушення судом ч.11 ст. 78 Закону України "Про виконавче провадження" не може бути прийнято колегією суддів. Крім того, дана правова норма передбачає право сторони на обрання даного способу захисту своїх порушених прав, а не обов'язок, невиконання якого є порушенням норм процесуального права.

Доводи апелянтів про недотримання банком вимог ч.3 ст.109 ЖК України та ч.2 ст.40 Закону України "Про іпотеку" про направлення вимоги про добровільне виселення, колегія суддів не може прийняти до уваги. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не можна розцінювати як обмеження юрисдикції судів і права на судовий захист, що відповідає рішенню Конституційного Суду України №1-2/2002 (№15-рп/2002 справа про досудове врегулювання спору), де зазначено, що можливість судового захисту не може бути поставлена законом або іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктами правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору. Крім того, з матеріалів справи (а.с.12-15) вбачається направлення на адресу боржника вимоги від 05.10.2012 року №30.1.0.0/2-616 про добровільне виселення його та членів його сім'ї із спірної квартири, котра залишена відповідачами без реагування.

Не можуть вважатись такими, що заслуговують на увагу колегії суддів доводи апелянтів про порушення прав на житло малолітніх дітей. З матеріалів справи вбачається, що малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були вселені в спірну квартиру та зареєстровані у ній без згоди іпотекодержателя - банку після укладення договору іпотеки від 10 березня 2006 року та передачі майна, а тому твердження апелянтів про порушення житлових прав дітей - безпідставні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317-319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун