Справа № 2/381/107/13 Головуючий у І
інстанції Буймова Л.П.Провадження №
22-ц/780/4121/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

30 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про встановлення факту родинних
відносин, визнання правочину недійсним
та визнання права власності на
спадкування в рівній долі спадкового
майна за законом, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом, мотивуючи його
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько
ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася
спадщина у вигляді 11/25 житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_1. На звернення позивача до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, її письмово
повідомлено про відсутність
правовстановлюючих документів на
спадкове майно та запропоновано
звернутися до суду. Після чого позивачу
стало відомо, що спірна частина будинку
належить на праві власності ОСОБА_3 на
підставі договору дарування від 5.06.2009
року укладеного між останньою та
ОСОБА_5

Позивач вважає, що в даному випадку
порушенні її права як спадкоємця
першої черги, тому просила суд визнати
недійсним даний договір дарування 11/25
частин житлового будинку та визнати за
нею право власності на спадкове майно
за законом в рівній долі з
відповідачем, посилаючись на те, що
договір дарування будинку є удаваним, а
насправді це був договір
купівлі-продажу і покупка здійснена за
спільні гроші подружжя ОСОБА_4. На
підтвердження цього, також посилається
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 6.08.1999 року у справі за
заявою ОСОБА_2 про визнання безвісно
відсутнім ОСОБА_4, в мотивувальній
частині якого зазначено, що «з часом
ОСОБА_4 мав виписатися з жилої площі так
як купує квартиру». Крім того, на
підставі свідоцтва про розірвання
шлюбу між батьками та свідоцтвом про її
народження, позивач просила встановити
факт родинних відносин з померлим
ОСОБА_4

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 листопада
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 25
листопада 2013 року позивач подала
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Апелянт вказує, що судом не надано
належної оцінки показам свідків в
судовому засіданні та не враховано, що
грошові кошти на придбання частини
житлового будинку надані відповідачу
її покійним батьком, а сама ОСОБА_3 не
має ніякого відношення до набуття у
власність спірного майна.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
вимог позивача щодо удаваності
договору дарування укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, та з урахуванням
складу учасників даного правочину, не
вбачав порушення спадкових прав
ОСОБА_2, яка не являється його стороною.

При цьому суд вважав, що факт родинних
стосунків між позивачем та померлим
ОСОБА_4 не підлягає встановленню, так як
в даному випадку від нього не залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав позивача.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено, що ОСОБА_2 є
донькою ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.
На час смерті ОСОБА_4 перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 Приблизно 6-8 місяців по день
смерті померлий ОСОБА_4 проживав разом
із дружиною в будинку АДРЕСА_1, що
підтверджується довідками Борівської
селищної ради (а.с.14-16).

Згідно довідки Фастівського МБТІ № 877
від 16.12.2011 року, 11/25 частин названого
будинку належить ОСОБА_3 на підставі
договору дарування від 5.06.2009 року № 1766
(а.с.102), а 14/25 належить ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу, а
згодом, після смерті останнього, цю
частину успадкувала донька ОСОБА_5
(а.с.20), що підтверджується свідоцтвом
про право на спадщину за законом від
28.09.2012 року (а.с.141).

З матеріалів справи убачається, що
14.09.2011 року позивач звернулась з
письмовою заявою до Фастівської
районної державної нотаріальної
контори про прийняття спадщини та на
підставі цієї заяви була заведена
спадкова справа № 358/2011 щодо майна
померлого ОСОБА_4 (а.с. 38-45).

Зважаючи, що ОСОБА_2 не змогла
пред'явити правовстановлюючі
документи на майно померлого,
завідувач Фастівської районної
державної нотаріальної контори
звернувся 29.09.2011 року з письмовим
запитом до Фастівського МБТІ (а.с.42-на
звороті), на що отримав відповідь МБТІ
№ 1913 від 19.10.2011 року про те, що будинок
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 не
зареєстрований (а.с.42-на звороті), а тому
позивачу відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину (а.с. 43-на звороті).

За правилами ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

В той же час, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 235 ЦК удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" за
удаваним правочином (ст. 235 ЦК України)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені ст. 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Наполягаючи на своїх вимогах в суді,
позивач притримується думки, що
вказаний договір дарування є недійсним
та удаваним, оскільки фактично був
укладений договір купівлі-продажу 11/25
частини будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Проте позивачем по справі не доведено
ту обставину, що під час укладення
договору дарування сторони мали намір
приховати договір купівлі-продажу,
який вони насправді вчинили, а також не
надано будь-яких доказів оплатності
оспорюваного правочину.

Для визнання правочину удаваним
необхідно мати на увазі, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
їх дії направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо.

Водночас під час розгляду справи
встановлено і підтверджено належними
та допустимими доказами і показами
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що
оформлення права власності ОСОБА_3 на
11/25 частин спірного будинку відбулося
саме через укладення договору
дарування і ніяких коштів вона ОСОБА_5
не сплачувала, а весь будинок був
придбаний за спільні кошти подружжя
ОСОБА_5 та їх дітей, отримані за
відчуження належної їм квартири в м.
Києві.

Суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку, що позивач не є
стороною договору дарування 11/25 частин
будинку, укладеного 5.06.2009 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а як наслідок не може
вимагати його недійсності, оскільки
при визнанні правочину недійсним за ст.
216 ЦК України передбачено обов'язкове
застосування судом реституції, тому
ОСОБА_3 зобов'язана буде повернути
померлому ОСОБА_5 в натурі все, що вона
одержала на виконання цього договору.

Відповідно до ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є зокрема майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки ОСОБА_5 подаровано 11/25 частин
спірного житлового будинку своїй
колишній дружині і матері своїх дітей
ОСОБА_3, то до спадкової маси після
смерті ОСОБА_4 ці 11/25 частин будинку не
входять, тому його дочка - ОСОБА_2 не
може успадкувати неналежне покійному
батьку майно.

У зв'язку із зазначеним, судом також
правильно відмовлено в задоволенні
частині позову про встановлення факту
родинних стосунків між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, оскільки встановлення такого
факту не створює юридичних наслідків
для позивача, адже 11/25 частин спірного
будинку є особистим майном ОСОБА_3 і до
спадкової маси після смерті її батька
не входять.

За таких обставин докази та обставини,
на які посилається апелянт в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: