Апеляційний суд міста Києва
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Болотова Є.В.,

Желепи О.В.

при секретарі - Лапіній К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_3, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ПАТ «Державний Ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_3, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

З урахуванням виправленої ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року описки в рішенні суду 16 жовтня 2014 року, суд вирішив:

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру ПАТ «Державний ощадний банк України» з 19 березня 2014 року.

Стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 березня 2014 року по 1 вересня 2014 року у розмірі 86 897 грн. 83 коп., 4 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 8 000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в доход держави 1 112,58 грн. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 15 861,53 грн. допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суд, ухвалити нове рішення, яким: 1) визнати незаконною, такою, що не відповідає вимогам ст. ст. 40 п. 1, 43 КЗпП України згоду на звільнення, надану профспілковим комітетом; і вимогам ст.43 КЗпП України; 2) поновити позивача на роботі на посаді заступника начальника реорганізованого відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру Департаменту електронної комерції та платіжних засобів АТ «Ощадбанк» з моменту звільнення з 19 березня 2014 року, із збереженням умов праці не гірших, ніж вони були безпосередньо перед звільненням; 3) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 березня 2014 року по 1 вересня 2014 року у розмірі 86 897,83 грн.; 4) змінити рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням, стягнувши 50 000 грн. моральної шкоди.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що безпідставно судом не було визнано дії профспілкового комітету при наданні згоди на звільнення такими, що суперечать діючому трудовому законодавству; не вірно стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та визначено розмір моральної шкоди.

У судовому засіданні представником позивача подано заяву про відмову від апеляційної скарги в частині вимог скарги про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмова була прийнята апеляційним судом, апеляційне провадження у зазначеній частині закрите на підставі ст. 300 ч. 4 ЦПК України.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк» від 21 березня 2001 року № 114-к ОСОБА_2 було призначено на посаду головного економіста розрахунково-емісійного відділу управління розрахунків з використанням пластикових карток Ощадбанку України з 19 березня 2001 року (а. с. 78).

З 25 січня 2012 року позивач працювала на посаді заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру.

Постановою Правління АТ «Ощадбанк» від 23 грудня 2013 року № 960 було прийнято рішення про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті АТ «Ощадбанк». Так, з 20 березня 2014 року ліквідовувались структурні підрозділи у складі департаменту роздрібного бізнесу: управління розробки роздрібних продуктів та методології; управління планування та аналізу роздрібного бізнесу; управління організації роздрібного бізнесу; управління по роботі з партнерами; управління торгового еквайрінгу; контакт-центр; департамент регіональної мережі; процесинговий центр та створювались нові структурні підрозділи у складі департаменту роздрібного бізнесу, зокрема, департамент електронної комерції та платіжних засобів, до складу якого в тому числі входить процесинговий центр (с. 80-84).

08 січня 2014 року АТ «Ощадбанк» було видано наказ № 4-к про попередження окремих працівників департаменту роздрібного бізнесу, департаменту регіональної мережі та процесингового центру АТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення, згідно якого управління по роботі з персоналом зобов'язувалось до 20.01.2014 року попередити окремих попередити цих працівників про наступне їх вивільнення з 20 березня 2014 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці АТ «Ощадбанк», згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.9).

09 січня, 06 березня, 18 березня 2014 року ОСОБА_2 під розпис було повідомлено про заплановане вивільнення та запропоновано переведення на одну із вакантних посад (а. с. 135, 136, 137).

Від запропонованих вакантних посад ОСОБА_2 відмовилась, про що зазначено у повідомленнях.

Позивач не відноситься до категорій осіб, визначених у ст.. 42 КЗпП України, проте, враховуючи стаж роботи та кваліфікацію, вона мала більше переваг на залишення на роботі ніж ОСОБА_5.

Також встановлено, що ОСОБА_2 є членом профспілкового комітету АТ «Ощадбанк», рішенням якого було надано згоду на звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру згідно п. 1 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва, про що складено протокол № 4 засідання профспілкового комітету АТ «Ощадбанк» від 18 березня 2014 року (а. с. 140-143).

При цьому, згідно довідки Голови профспілкового комітету центрального апарату АТ «Ощадбанк», кількісний склад профспілкового комітету - 9 осіб (а. с. 218), участь у засіданні профспілкового комітету взяли 5 членів.

Наказом АТ «Ощадбанк» від 18 березня 2014 року № 67-к ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру 19 березня 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку (а. с. 7).

22 квітня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, просила постановити рішення, яким скасувати наказ АТ «Ощадбанк» № 67-к від 18 березня 2014 року про її звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, як незаконний; поновити її на роботі на посаді заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру з моменту звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 березня 2014 року по день подачі позову в суд в розмірі 19 136,05 грн., моральну шкоду - 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що працювала у відповідача 13 років. З 25 січня 2012 року працювала на посаді заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру, її керівником був ОСОБА_3 Посадові обов'язки вона виконувала в повному обсязі, проте, ОСОБА_3 до неї ставився упереджено та приділяв увагу ведучому економісту ОСОБА_5, у зв'язку із чим позивач зрозуміла, що ОСОБА_3 має намір її звільнити. На початку січня 2014 року ОСОБА_3 наказав позивачу передавати справи ОСОБА_5, а 8 січня 2014 року було видано наказ про попередження окремих працівників про наступне їх вивільнення. За два місяці до звільнення ОСОБА_2 була письмово попереджена про звільнення та їй було запропоновано роботу, від якої вона відмовилась, оскільки запропонована робота не відповідала її кваліфікації та освіті. 19 березня 2014 року позивача було звільнено на підставі п. І ст. 40 КЗпП України. В порушення чинного законодавства, повний розрахунок та трудова книжка були видані їй на наступний день, копію наказу про звільнені не було видано. Вважає звільнення незаконним, оскільки реорганізація в АТ «Ощадбанк», що стала причиною звільнення, була регламентована постановою № 960 від 23 грудня 2013 року, згідно якої ліквідовувався підрозділ, до складу якого входив відділ моніторингу клієнтських операцій процесингового центру, в якому працювала позивач. З 20 березня 2014 року підрозділ створювався знову у складі нового департаменту, з тією ж назвою, проте, з штатним розписом новоствореного відділу позивача не знайомили, відповідної посади не запропонували. Позивач вважає, що відповідач мав право в межах однорідних професій і посад перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї на цих підставах менш кваліфікованого працівника, проте відповідач звільнив позивача, залишивши на посаді менш кваліфікованого працівника ОСОБА_5

01 липня 2014 року позивач збільшила позовні вимоги, просила скасувати наказ № 67К від 18.03.2014 року про її звільнення та поновити її на роботі в АТ Ощадбанк» на посаді заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру департаменту електронної комерції та платіжних засобів; стягнути заробіток за час вимушеного прогулу 50 391,46 грн, 50 000,00 грн. моральної шкоди, відшкодувати послуги адвоката в сумі 8 000 грн., а всього 108 391,46 грн. (а. с. 153).

21 липня 2014 року до суду надійшла заява позивача про зміну підстав позовних вимог і збільшення позовних вимог, в якій вона просила скасувати наказ № 67К від 18.03.2014 року про звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників, як незаконний, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, і порушень профспілкового комітету АТ «Ощадбанк» вимог ст. 43 КЗпП України при надані згоди на звільнення; поновити позивача на роботі на посаді заступника начальника реорганізованого відділу моніторингу клієнтських операцій процесінгового центру АТ «Ощадбанк» з моменту звільнення із збереженням умов праці не гірших, ніж вони були безпосередньо перед звільненням; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.03.2014 року за березень-липень 2014 року, в розмірі 76 544,20 грн., збільшивши дану суму за час розгляду справи в суді по день винесення рішення; стягнути моральну шкоду, завдану в результаті незаконного звільнення, у розмірі 50 000,00 грн.; судові витрати та витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. (а. с. 167-169).

01 вересня 2014 року позивач збільшила позовні вимоги, просила скасувати наказ № 67К про звільнення у зв'язку із порушенням ст. ст 40, 43 КЗпП України; поновити її на роботі в АТ «Ощадбанк» на посаді заступника начальника реорганізованого відділу моніторингу клієнтських операцій процесінгового центру департаменту електронної комерції та платіжних засобів; стягнути оплату за час вимушеного прогулу за період з 19.03.2014 року по 01.09.2014 року в розмірі 105 248,27 грн. і 50 000,00 грн. моральної шкоди; покласти на відповідача судові витрати (а.с. 221).

Представник відповідача та третя особа позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, стверджували, що звільнення відповідача було проведено з дотриманням норм чинного законодавства

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на посаді заступника начальника реорганізованого відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру Департаменту електронної комерції та платіжних засобів, суд першої інстанції виходив з того, що дані вимоги є безпідставними.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника реорганізованого відділу, судова колегія відхиляє, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади без законної підстави, отже рішенням суду вона поновлена на попередній роботі, а саме на посаді заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру.

Поновлення працівника на роботі на іншій посаді, ніж та, яку він займав до незаконного звільнення, законом не передбачено.

До того ж, як встановлено судовою колегією, рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконане відповідачем 16 жовтня 2014 року, а наказом від 3 листопада 2014 року №382- к позивач за її згодою була переведена на посаду заступника начальника відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру Департаменту електронної комерції та платіжних засобів, що не заперечувалось представником позивача.

Судова колегія не погоджується також з доводами апеляційної скарги про те, що є невірним рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконною згоди профспілкового комітету на звільнення позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи зазначені вимоги, посилалась на те, що на зборах профкому були присутні посадові особи відповідача, які не були членами профкому, проте брали участь у голосуванні, а член профкому ОСОБА_6, зазначений у протоколі, не був присутній на цих зборах, проте доказів на підтвердження цих обставин позивачем надано не було.

Порушення строків розгляду питання про надання згоди на звільнення позивача, визначених ст. 43 КЗпП України, як на це посилалась позивач, не встановлено.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: