Справа № 147/511/14-ц
Провадження № 2/147/209/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року
смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької
області в складі:

головуючого судді: Костюк Г.М.,

при секретарі: Івасюк А.А.,

за участю представника позивача:
ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Тростянець цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -
автомобіля, мотивуючи його тим, що з
відповідачем перебувала у шлюбі з
23.09.2012 року до 03.12.2013 року. В період шлюбу
подружжям було придбано автомобіль
PEUGEOT BOXER, держномер НОМЕР_1, 1996 року
випуску. Вартість автомобіля складає 60
000,00 грн. Вважає, що автомобіль належить
їй і відповідачу на праві спільної
сумісної власності. Просила суд
поділити вказаний автомобіль в рівних
частках шляхом присудження його
відповідачу, та зобов'язати останнього
сплатити на її користь половину
вартості автомобіля в розмірі 30 000,00
грн. Стягнути з відповідача судові
витрати в сумі 950,00 грн.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_1
позовні вимоги підтримали. Погодилися
з висновком спеціаліста, виготовленого
на замовлення відповідача, про
вартість спірного автомобіля - 32647,00
грн. Просили суд за обставин,
викладених в позові його задовольнити,
стягнути з відповідача половину
вартості автомобіля, що складає 16323,50
грн. Додатково позивач пояснила, що
автомобіль вони придбали у шлюбі за
кошти, подаровані на весілля. Позивач
не заперечила, що в період шлюбу у
різний час були придбані речі
домашнього вжитку, побутова техніка.
Вказане майно, за виключенням пральної
машини, яка була подарована з нагоди їх
весілля колегами чоловіка, залишилась
у нього. Також позивач не заперечила
відповідачу, що в період шлюбу за
весільні кошти, що складали приблизно
2500-2600 доларів США, вони придбали
автомобіль Славута, 2008 року. Даний
автомобіль в органах ДАІ жоден із
подружжя на себе не реєстрував, та в
подальшому його продали за 2400-2500
доларів США. Її тіткою пізніше було
подаровано ще 100 євро. Ці кошти складали
сімейний бюджет. З цих же коштів був
куплений ними дорогий фотоапарат
«Нікон», вартістю близько 1000,00 доларів
США. Молоде подружжя мало намір купити
автомобіль для потреб сім'ї, їздити на
роботу, перевозити будівельні
матеріали для ремонту помешкання. Про
те, що буде купуватись автомобіль
чоловік повідомив за 2-3 дні, показав
його в інтернеті. Це питання він
вирішував із батьками, оскільки їм для
господарських потреб також потрібен
був великий автомобіль. За скільки
купувався автомобіль їй не відомо.
Чоловік забрав усі сімейні гроші на
його придбання. Їй відомо, що родич
батьків чоловіка із Донецька позичав
батькам кошти. Суми не знає. Вони були
переведені на зарплатну картку
чоловіка. Ці кошти батьки чоловіка, як
вона розуміє, їм позичили. Її та
чоловіка заробітна плата не дозволяла
відкласти необхідну суму, тому кошти
були позичені у батьків чоловіка. В
решті скільки коштував автомобіль, та
скільки було позичено у батьків,
позивач не знає. Позичені кошти у
батьків мали б бути їм повернуті, та чи
повернуті вона не знає. Вважає, що
автомобіль є спільною власністю
подружжя, оскільки придбаний в період
шлюбу. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 проти задоволення
позову заперечили. Відповідач суду
пояснив, що в період шлюбу з позивачем,
відразу після весілля, за весільні
кошти, що складали 2500 доларів, був
куплений автомобіль Славута, 2008 року
випуску. В органах ДАІ його на себе не
реєстрували. Досить мало часу його
експлуатували, та продали приблизно за
2400 доларів. З цих коштів був придбаний
фотоапарат, марки пригадати не може.
Коштував він близько 1000 доларів США, що
складало близько 7500,00 грн. На решту
коштів купували речі домашнього вжитку
та дрібну побутову техніку: пилосос,
вартістю 1500,00 грн., сковороду, вартістю
2000,00 грн. електром'ясорубку, вартістю
2000,00 грн., праску, вартістю 500,00 грн.,
різноманітний кухонний та столовий
посуд, вартості не пам'ятає. Все це
майно, разом із подарованим її батьками
телевізором, позивач після розірвання
шлюбу залишила собі. Йому ж залишилась
пральна машина, подарована колегами на
весілля. Вимог щодо поділу майна, що
залишила собі позивач він не висуває,
та не вимагає його грошової
компенсації. Спірний автомобіль є
легковантажним. Батько вирішив його
купити для використання у власному
господарстві, а також з тим, щоб він,
відповідач, їздив на роботу. Гроші в
сумі 47700,00 грн. на купівлю автомобіля
позичили у родича, що проживає в м.
Шахтарськ Донецької області. Їх
перевели на його зарплатну картку,
оскільки батько картки не мав. 23.04.2014
року батько погасив заборгованість. З
даних причин відповідач вважає, що
спірний автомобіль не може бути
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки він не був куплений за спільні
сімейні кошти, був куплений його
батьками. Просив в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи та оцінивши докази в
їх сукупності, суд прийшов до висновку,
що позов до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
23.09.2012 року по 03.12.2013 року (а.с.5,6). Дітей
подружжя не має.

За час шлюбу сторонами було придбано
майно, а саме: предмети домашнього
вжитку, стосовно поділу яких спору не
має.

Згідно даних центру з надання послуг,
пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів з
обслуговування м. Ладижин,
Гайсинського, Іллінецького,
Теплицького та Тростянецького районів
на ОСОБА_2 23.01.2013 року зареєстровано
автомобіль PEUGEOT BOXER, держномер НОМЕР_1,
1996 року випуску (а.с.10).

Вартість автомобіля PEUGEOT BOXER, держномер
НОМЕР_1, 1996 р. в., станом на 13.05.2014 року,
згідно висновку спеціаліста складає
32647,00 грн. (а.с.34-61).

Вказана обставина визнана
позивачкою та її представником в
судовому засіданні, а тому згідно ч.1
ст.61 ЦПК України доказуванню не
підлягає.

Статтею 60 СК України визначено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Способи та порядок поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, передбачено ст.ст.
70,71 Сімейного Кодексу України та ст. 372
ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 23, 24 своєї постанови від
21.12.2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Згідно розписки від 15.12.2012 року,
оригінал якої долучено до матеріалів
справи, ОСОБА_5, який є батьком
відповідача, отримав від ОСОБА_6 кошти в
сумі 47700,00 грн., які зобов'язався
повернути на пізніше 01.06.2014 року (а.с.81).

Допитаний судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 пояснив обставини написання
вказаної розписки. Для використання у
власному господарстві, вирішив купити
легковантажний автомобіль. В інтернеті
із сином підібрали потрібний
автомобіль. Коштів на його придбання не
вистачало. Тому звернувся до родича
ОСОБА_6, що проживає на Донбасі з
проханням позичити гроші на придбання
автомобіля. Гостюючи у них, той
погодився, була написана розписка,
однак потрібної суми коштів при собі не
мав. По поверненню додому ОСОБА_6 на
зарплатну картку сина «Приватбанк»
перевів обумовлену суму - 47700,00 грн. За
ці кошти був придбаний спірний
автомобіль. Зареєстрував його на сина,
оскільки йому довіряв. Окрім того, на
ньому самому уже було зареєстровано
два транспортних засоби. Гадав, що
більше по закону на одну особу
реєструвати не можна. 23.04.2014 року він
повністю розраховувався із ОСОБА_6 по
боргових зобов'язаннях, перевівши на
його банківський рахунок суму боргу.
Автомобілем користувався також син,
їздив ним на роботу. Коштів на його
придбання молоде подружжя не мало,
оскільки кожен із них мав заробітну
плату на рівні мінімальної.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
показав, що ОСОБА_5 в середині грудня 2012
року звернувся до нього із проханням
позичити гроші на придбання
автомобіля. Була написана ним боргова
розписка. Гроші в сумі 47700,00 грн.
переведені на карту його сина. 23.04.2014
року борг ОСОБА_5 йому повернув.

В матеріалах справи міститься копія
квитанції про перерахування на
картковий рахунок ОСОБА_6 47700,00 грн.
(а.с.31).

Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ним вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір (ч.3 ст. 60 ЦПК України).

Виходячи із положення ст. 212 ЦПК
України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджено, та не
заперечується сторонами, що сукупний
дохід їх сім'ї не дозволяв заощаджувати
кошти. Заробітна плата кожного з
подружжя була на рівні мінімальної
(а.с.75,127,128).

Сторонами визнано, що сімейний бюджет
був сформований за рахунок коштів,
подарованих на весілля - 2500 доларів США,
а також 100 доларів США, на які позивач
обміняла одну свою заробітну плату.
Визнано ними, що за ці кошти одразу
після весілля був придбаний автомобіль
Славута, яким користувались досить
короткий час, та який невдовзі був
проданий. В матеріалах справи відсутні
докази часу та вартості придбання
вказаного автомобіля, а також часу і
вартості його продажу. В своїх
поясненнях сторони наводять приблизну
суму його продажу - 2400,00 доларів США.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що за ці кошти був
куплений спірний автомобіль PEUGEOT BOXER.
Чоловік із сімейного бюджету на його
купівлю взяв 2600 доларів США. Позивач
заперечила при цьому твердження
відповідача про те, що на вказані кошти
були придбані речі домашнього вжитку
та дрібна побутова техніка, які вона
залишила собі після розлучення. Згідно
її пояснень частина даного майна
придбавалось відразу після весілля, до
купівлі автомобіля Славута. Фотоапарат
же був куплений після продажу
автомобіля Славута майже за 1000 доларів
США, перед купівлею спірного
автомобіля. Позивач не змогла пояснити
суду яким чином за 2600 доларів США
сімейного бюджету був куплений спірний
автомобіль, в той час як після продажу
автомобіля Славута за 2400 доларів США та
придбання майже за 1000 доларів США
фотоапарату, у цьому ж сімейному
бюджеті мала б залишитись сума 1400
доларів США.

Відповідач погодився з тим, що побутова
техніка, предмети посуду залишились
позивачу. Однак, всупереч ст. 60 ЦПК
України жодна із сторін не представила
суду доказів наявності цього майна,
дійсної його вартості, часу придбання.
Пояснення сторін в даному випадку є
суперечливими.

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Отже, позивач не надала суду належних і
допустимих доказів на підтвердження
обставин, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог. Незважаючи на те,
що сімейне законодавство встановлює
презумпцію спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте в
шлюбі, та покладання обов'язку доводити
протилежне на відповідача, в разі
заперечення цього, позивачем не
спростовано заперечення відповідача
та не доведено, що автомобіль PEUGEOT BOXER,
держномер НОМЕР_1, 1996 року випуску, є тим
майном, яке спільно нажите подружжям за
кошти сімейного бюджету.

З урахуванням викладеного, позов до
задоволення не підлягає з підстав
недоведеності позивачем обґрунтування
позовних вимог.

Керуючись ст. 372 ЦК України, ст. 69- 71 СК
України, ст.ст. 10,11, 57, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Вінницької області
через Тростянецький районний суд
Вінницької області протягом десяти
днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя