У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визначення розміру
заборгованості зі сплати аліментів за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 18 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 12 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що рішенням
Ладижинського районного суду
Вінницької області від 6 липня 2004 року
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на
утримання неповнолітнього ОСОБА_6
аліменти у розмірі 20% всіх видів
заробітку. Відповідач, який на час
ухвалення рішення і на даний час працює
приватним підприємцем, з часу набрання
рішенням законної сили безпідставно
сплачував не 20% всіх видів заробітку, а
30% прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, внаслідок чого
виникла заборгованість зі сплати
аліментів за період з червня 2004 року по
вересень 2012 року у сумі 199 806,37 грн, яку
просила стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 жовтня 2013 року
позов задоволено частково.

Визначено розмір заборгованості
ОСОБА_4 зі сплати аліментів на користь
ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сумі 50 000
грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 12 грудня 2013 року рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 18 жовтня 2013 року змінено.

Визначено розмір заборгованості
ОСОБА_4 зі сплати аліментів у сумі 214 395,67
грн і змінено період, за який вона
виникла.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 18
жовтня 2013 року та рішення апеляційного
суду Вінницької області від 12 грудня 2013
року, ухвалити нове рішення про відмову
у задоволенні позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням
Ладижинського міського суду
Вінницької області від 4 липня 2004 року
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання неповнолітнього
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 20% всіх
видів заробітку щомісячно і до
досягнення дитиною повноліття,
починаючи з 23 червня 2004 року.

На час ухвалення рішення по цей час
ОСОБА_4 зареєстрований як фізична
особа-підприємець і є платником
єдиного податку.

З 23 червня 2004 року по 4 вересня 2012 року
відповідач сплачував аліменти у
розмірі 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

Рішенням Замостянського районного
суду Вінницької області від 14 грудня 2011
року з відповідача на користь позивача
стягнуто заборгованість за аліментами,
виходячи із 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку, що
виникла за період з вересня 2008 року по
жовтень 2011 року і пеню за цей період.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
аліменти за рішенням Ладижинського
районного суду Вінницької області від 6
липня 2004 року, визначені у розмірі 20%
від всіх видів заробітку (доходів),
необхідно вираховувати з сукупного
доходу, що складає різницю між валовим
доходом та витратами, які за
Інструкцією про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю визначив у
розмірі 25%, та, врахувавши вимоги
розумності і справедливості, обставини
справи, заборгованість за аліментами
визначив у сумі 50 000 грн.

Погодившись із висновком суду першої
інстанції щодо наявності у відповідача
заборгованості зі сплати аліментів,
апеляційний суд визначив її,
відрахувавши сплачені ним податки і
збільшивши період, за який вона
виникла.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 9 ст. 74 Закону
України «Про виконавче провадження»
розмір заборгованості із сплати
аліментів у порядку, встановленому СК
України, визначається державним
виконавцем, який складає відповідний
розрахунок та повідомляє про нього
стягувачу і боржнику; за заявою
інтересованої особи спір щодо розміру
цієї заборгованості вирішується судом.

Стаття 195 СК України, яка встановлює
порядок визначення заборгованості за
аліментами, присудженими у частці від
заробітку (доходу), у частині четвертій,
зміст якої узгоджується зі змістом
Інструкції про порядок вчинення
виконавчих дій та Закону України «Про
виконавче провадження»; повноваження з
обчислення розміру заборгованості за
аліментами надає державному виконавцю
і тільки у разі спору - суду.

Обґрунтовуючи незаконність рішення
суду першої інстанції, відповідач
посилався, в тому числі, на те, що
виконавче провадження за виконавчим
листом, виданим на підставі рішення
суду про стягнення аліментів,
закінчене і заборгованість, визначена
державним виконавцем, ним погашена.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку»,
перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на суд апеляційної
інстанції покладено обов'язок
перевіряти законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, встановлені судом фактичні
обставини і усувати недоліки, допущені
судом першої інстанції.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції, у
порушення зазначених вище вимог
цивільно-процесуального
законодавства, не перевірив належним
чином доводів апеляційної скарги щодо
помилковості висновку про наявність
заборгованості, не перевірив підстави
закінчення виконавчого провадження за
виконавчим листом про стягнення
аліментів і ухвалив рішення з такими
порушеннями норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду
апеляційної інстанції на підставі ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 12 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В В.І.Мартинюк Судді:
В.І.Амелін Т.П.Дербенцева
С.О.Карпенко М.І.НаумчукА А