АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/9525/2013
Головуючий у 1й інстанції: Сіромашенко
Доповідач: Поліщук Н.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року Колегія
суддів Судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду
м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук
Н.В.

суддів Білич
І.М., Болотова Є.В.

при секретарі
Прохоровій В.С.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Києві в залі
суду справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3, за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 10 червня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - служба у справах дітей
Шевченківської районної у м.Києві
державної адміністрації, ОСОБА_5 про
поділ майна подружжя,-

УСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4
про:

1. визнання об»єктом спільної
сумісної власності сторін:

- однокімнатної квартири АДРЕСА_1;

- однокімнатної квартири АДРЕСА_2;

- трикімнатної квартири АДРЕСА_3;

- паркомісця НОМЕР_2 на підземній
стоянці, яка розташована на першому
поверсі в будинку АДРЕСА_3;

- паркомісця НОМЕР_3 на підземній
стоянці, яка розташована на першому
поверсі в будинку АДРЕСА_3;

- автомобіля марки «PEUGEOT 206», 2010
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1;

- автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», 2008
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_4;

2. визнання за ОСОБА_3 в порядку
поділу майна подружжя права власності
на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2; 2/3
частки трикімнатної квартири АДРЕСА_3;
автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», державний
реєстраційний номер НОМЕР_4; паркомісце
НОМЕР_2 на підземній стоянці, яка
розташована на першому поверсі в
будинку АДРЕСА_3;

3. визнання за ОСОБА_4 в порядку
поділу майна подружжя права власності
на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; 1/3
частки трикімнатної квартири
АДРЕСА_3;автомобіль марки «PEUGEOT 206»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1;
паркомісце НОМЕР_3 на підземній
стоянці, яка розташована на першому
поверсі в будинку АДРЕСА_3.

Позовні вимоги обґрунтовує тим,
що зазначене майно набуте сторонами
під час шлюбу та підлягає поділу. При
цьому, з урахуванням того, що сторони
мають малолітню дитину, яка фактично
проживає з позивачем та перебуває на
повному її утриманні, вважає за можливе
відступити від рівності часток на
підставі ст.70 СК України при поділі
трикімнатної квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 10 червня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково, вирішено:

Визнати об»єктом спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4:

однокімнатну квартиру АДРЕСА_1;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_2;
автомобіль марки "PEUGEOT 206", 2010 року
випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1;

автомобіль марки "HYUNDAI TUCSON", 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_4.

Поділити майно подружжя, яке належить
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, припинивши їх право
спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину майна подружжя, яке
складається з:

однокімнатної квартири АДРЕСА_1;

автомобіля марки "HYUNDAI TUCSON", 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_4.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину майна подружжя, яке
складається з:

однокімнатної квартири АДРЕСА_2;

автомобіля марки "PEUGEOT 206", 2010 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за
перевищення частки у виділеному майні
грошову компенсацію в сумі 68973 гривень
13 копійок.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з ухваленим
рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну
скаргу, у якій просить рішення в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про їх
задоволення.

Вважає необґрунтованим висновок
суду про те, що трикімнатна квартира
АДРЕСА_3 не може бути предметом поділу
лише з тих міркувань, що частки у праві
власності в ній визначені між
сторонами та їхньою дитиною у
правовстановлюючому документі.

Також вважає, що суд першої інстанції в
повній мірі не дослідив обставини, що
стосуються належності сторонам
паркомісць.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
подано апеляційну скаргу, у якій
просить змінити рішення виклавши
резолютивну частину в наступній
редакції:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-я особа:
Служба у справах дітей Шевченківської
районної у місті Києві державної
адміністрації та ОСОБА_5 про поділ
майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об'єктом спільної сумісної
власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_4:

однокімнатну квартиру АДРЕСА_1;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_2;

автомобіль марки "PEUGEOT 206", 2010 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1;

автомобіль марки "HYUNDAI TUCSON", 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_4.

Визнати кошти у сумі 270000 грн., боргом
боржників - ОСОБА_3, ОСОБА_4, згідно
боргової розписки від 08 жовтня 2012 року
перед ОСОБА_5.

Поділити майно подружжя, яке належить
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, припинивши їх право
спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину майна подружжя, яке
складається з:

однокімнатної квартири АДРЕСА_1;

автомобіля марки "PEUGEOT 206", 2010 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину майна подружжя, яке
складається з:

однокімнатної квартири АДРЕСА_2;

автомобіля марки "HYUNDAI TUCSON". 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_4.

Визнати за ОСОБА_3 солідарне
зобов'язання (борг) у сумі 135000 гривень 00
копійок перед ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_4 солідарне
зобов'язання (борг) у сумі 135000 гривень 00
копійок перед ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за
перевищення частки у виділеному майні
грошову компенсацію в сумі 38307,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в
порядку зворотної вимоги грошову
компенсацію в сумі 135000 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 1827 грн.

В апеляційній скарзі посилається на те,
що судом першої інстанції не взято до
уваги при вирішенні спору його
пояснень стосовно отримання ним у
період шлюбу 08 жовтня 2012 року від
ОСОБА_5 позики у сумі 30000 доларів США, що
була використана для купівлі квартири
АДРЕСА_3. Зазначену суму ним повернуто у
гривневому еквіваленті в сумі 270000 грн.
Також вказує на те, що суд першої
інстанції необґрунтовано відмовив у
прийнятті позовної заяви ОСОБА_5 щодо
вказаного боргу.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала
доводи поданої нею апеляційної скарги,
проти апеляційної скарги ОСОБА_4
заперечувала. В судове засідання 19
листопада 2014 року не з»явилась, подала
заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги, поданої
ОСОБА_4, проти доводів апеляційної
скарги ОСОБА_3. заперечував.

Представник 3-ї особи Служби у справах
дітей Шевченківської районної в
м.Києві державної адміністрації проти
задоволення апеляційних скарг
заперечувала, посилаючись на те, що
рішення суду винесено з урахуванням
інтересів неповнолітньої дитини.

Інші учасники цивільного процесу в
судове засідання не з»явились, про
дату, час і місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином, про
причини неявки суд не повідомили.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія
суддів ухвалила розглянути справу за
відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з»явились в судове засідання,
розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого по справі рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи та
установлено судом першої інстанції,
сторони з 27 липня 2002 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 02 квітня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу сторонами придбані:

- однокімнатна квартира АДРЕСА_1
вартістю 484 010 грн.;

- однокімнатна квартира АДРЕСА_2
вартістю 434190,75 грн.;

- квартира АДРЕСА_3 вартістю 1235454 грн. ;

- автомобіль марки «PEUGEOT206», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
82000 грн.;

- автомобіль марки «HYUNDAITUCSON», державний
реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю
170127 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
однокімнатна квартира АДРЕСА_1,
однокімнатна квартира АДРЕСА_2,
автомобіль марки «PEUGEOT 206», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль
марки «HYUNDAI TUCSON», державний
реєстраційний номер НОМЕР_4 є об»єктами
спільної сумісної власності,
транспортні засоби між сторонами
фактично розподілені.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо
трикімнатної квартири АДРЕСА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
такий поділ є неможливим, оскільки її
частки визначені між сторонами та
їхньою дитиною по 1/3 кожному, тобто
квартира перебуває у спільній
частковій власності, виділення
позивачу 2/3 частин також призведе до
порушення прав дитини як власника
частки.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо
паркомісць, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
доведено належність зазначеного майна
на праві власності подружжю, а відтак
його поділ є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.8 СК України якщо
особисті немайнові та майнові
відносини між подружжям, батьками та
дітьми, іншими членами сім»ї та
родичами не врегульовані цим Кодексом,
вони регулюються відповідними нормами
Цивільного кодексу України, якщо це не
суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений.

Відповідно до ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині встановлення обсягу майна, що є
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя, оскільки такі висновки
ґрунтуються на вимогах закону та
доказах, досліджених в ході судового
розгляду.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині
поділу квартири АДРЕСА_3, виходячи з
наступного.

Як убачається із даних Договору
купівлі-продажу квартири від 19 жовтня
2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, які перебувають у
зареєстрованому шлюбі та діють від
свого імені та як законні представники
від імені та в інтересах своєї
малолітньої дочки ОСОБА_6 купили, в
рівних частках кожний, квартиру
АДРЕСА_3.

Згідно із реєстраційними даними, право
власності на квартиру зареєстровано за
сторонами та їхньою дитиною по 1/3
частці за кожним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
просить з урахуванням того, що дочка
перебуває на повному її утриманні
відступити від рівності часток,
визнавши за нею право власності на 2/3
цієї квартири, а за відповідачем на 1/3
частину.

Разом з тим, судом першої інстанції
зроблено обґрунтований висновок про
безпідставність таких вимог, оскільки
квартира перебуває у спільній
частковій власності позивача,
відповідача та дитини у розмірі по 1/3
частці за кожним, відтак не є об»єктом
спільної сумісної власності, а
задоволення таких вимог призведе до
порушення прав дитини та позбавлення
її належної частки у власності.

Колегія суддів відхиляє як
безпідставні доводи апеляційної
скарги ОСОБА_3 в частині визнання права
власності та поділу паркомісць,
оскільки відсутні докази про набуття у
власність подружжям такого нерухомого
майна.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в
частині визнання за кожним із сторін
частини боргового зобов»язання згідно
боргової розписки, з посиланням на
отримання у позику від ОСОБА_5 грошових
коштів в сумі 30000 доларів США, що
витрачені на придбання квартири
АДРЕСА_3, відхиляються колегією суддів,
оскільки спільне сумісне майно
подружжя між сторонами поділено в
натурі, при цьому, судом першої
інстанції вірно установлено, що право
власності на вказану квартиру
визначено умовами договору за
сторонами та їх неповнолітньої дитиною
у рівних частках (по 1/3 частці за
кожним), відтак, це майно уважається
об»єктом спільної часткової власності,
а не спільної сумісної власності.

Ураховуючи, що квартира АДРЕСА_3 не
підлягає поділу як об»єкт спільної
сумісної власності подружжя, а вимог
щодо врахування боргів подружжя
заявлено не було, отже відсутні
підстави для вирішення питання щодо
врахування боргів одного з подружжя,
пов»язаних з придбанням цього об»єкту
нерухомості, що не перешкоджає
зверненню до суду заінтересованої
особи з вимогами щодо відповідальності
кожного з подружжя за позиковими
зобов»язаннями та заміни сторони
договору.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з доводами апеляційної
скарги ОСОБА_4 в частині поділу між
сторонами транспортних засобів:
автомобіля марки «PEUGEOT 206», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
82000 грн. та автомобіля марки «HYUNDAI TUCSON»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_4,
вартістю 170127 грн.

Вирішуючи питання в цій частині, суд
першої інстанції виходив з того, що між
сторонами фактично транспортні засоби
розподілено. Проте, як убачається із
матеріалів справи та підтверджено
даними пояснень сторін в суді
апеляційної інстанції, позивач
фактично користується автомобілем
марки «PEUGEOT 206», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, а
відповідач - автомобілем марки «HYUNDAI
TUCSON», державний реєстраційний номер
НОМЕР_4. Відтак, судом першої інстанції
зроблені помилкові висновки про виділ
позивачу автомобіля «HYUNDAITUCSON»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_4,
і відповідачу автомобіля «PEUGEOT 206»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
оскільки такі висновки не відповідають
фактичним обставинам справи.

Відтак, колегія суддів уважає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню в частині поділу між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 транспортних засобів і
стягнення грошової компенсації з
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким в порядку поділу
спільного майна подружжя визнати за
ОСОБА_3 право власності на автомобіль
марки «PEUGEOT 206», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, визнати за
ОСОБА_4 право власності на автомобіль
марки «HYUNDAI TUCSON», державний
реєстраційний номер НОМЕР_4.
Ураховуючи, що при такому поділі майна,
позивачу виділяється майна на загальну
суму 566010 грн., а відповідачу на загальну
суму 604317, 75 грн., стягненню з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 підлягає грошова
компенсація в розмірі 19153 грн. 88 коп.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам чинного
законодавства та підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
апеляційних скаргах, колегія суддів не
убачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 10 червня 2014
року скасувати в частині поділу між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 транспортних засобів
і стягнення грошової компенсації та
ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнати за ОСОБА_3 право
власності на автомобіль марки «PEUGEOT206»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
визнати за ОСОБА_4 право власності на
автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», державний
реєстраційний номер НОМЕР_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі
19153 грн. 88 коп.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Поліщук

Судді
І.М. Білич

Є.В. Болотов