Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц/778/736/14
інстанції Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2014 року

місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого судді:Онищенко
Е.Асуддів:Ломейко В.О. Кухаря С.В.при
секретаріКамінській О.Є.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 17
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_5 до ПАТ КБ „Приватбанк" про
визнання недійсним окремих пунктів
кредитного договору,-

В С Т
А Н О В И Л А:

У червні 2013 року Позивач звернувся до
суду з позовом до ПАТ КБ „Приватбанк" в
якому просив суд зобов'язати ПАТ КБ
«ПриватБанк» припинити дії щодо
одностороннього підвищення
відсоткової ставки та проводити
нарахування процентів та списання
коштів за ставкою 12 % річних по
кредитному договору № ZPV0GA від
29.01.2008 року, визнати недійсним пункт 8.1
кредитного договору № ZPV0GA від
29.01.2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та
Публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк», в
частині винагороди за резервування
ресурсів в розмірі 0,48% річних та
визнати недійсним пункт 8.4 кредитного
договору № ZPV0GA від 29.01.2008 року,
укладеним між ОСОБА_5 та Публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «ПриватБанк».

Посилався на те, що 29.01.2008 року між ним
та ПАТ КБ „Приватбанк" був укладений
кредитний договір № ZPV0GA на умовах
якого позивач фактично отримав кредит
на споживчі цілі у сумі 15000 доларів США
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 29.01.2023
року.

Згодом, позивач дізнався, що 07.08.2012 року
ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з
позовом до ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки. З
розрахунку доданого до позовної заяви
від 07.08.2012 року заборгованості,
вбачається, що Банком було здійснено
підвищення відсоткової ставки в
односторонньому порядку. Так,
починаючи з 08 жовтня 2008 року по
теперішній час банк списував з
кредитного рахунку позичальника
проценти за ставкою 15,12 % річних, а не за
ставкою 12 %, як то передбачено додатком
№ 1 до кредитного договору.

Крім того, позивач зазначає, що пунктом
8.1 Кредитного договору передбачено, що
позивач зобов'язаний сплачувати
відповідачу винагороду за
резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів щомісяця. Проте, в кредитному
договорі не вказано в чому саме
полягають послуги відповідача по
резервуванню ресурсів, що є
результатом їх виконання та як може
позивач отримати цей результат, в цьому
разі необхідно звернутися до
законодавства. Тож, встановлення
додаткових 0,48% річних за резервування
ресурсів (залишку кредиту), що
відповідно до законодавства
здійснюється в НБУ, - не мало ніяких
правових підстав, оскільки ОСОБА_5 є
громадянином України - резидентом, що
підтверджується паспортом громадянина
України. Виходячи з цього, позивач
вважає, що резервування взагалі не
повинно здійснюватися, тому посилання
на резервування ресурсів по валютному
кредиту відповідачем в договорі є
безпідставним, а нарахування
винагороди за резервування ресурсів -
незаконним.

Також позивач вважає, що розмір пені
від простроченої суми заборгованості
по кредиту набагато перевищує в 9 разів
розмір компенсації, що встановлений
Законом України «Про захист прав
споживачів», тому пункт 8.4 кредитного
договору містить в собі несправедливу
умову і має бути визнаний недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 17 грудня 2013 року
відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати. та
ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції у справі
встановлено, що 29.01.2008 року ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_5 уклали
кредитний договір № ZPV0GA.

Відповідно до п. 8.1 Кредитного договору
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався
надати позичальнику кредит у вигляді
непоновлюваної кредитної лінії у
розмірі 20625,00 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом та
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 2,00 % від суми
виданого кредиту у момент надання
кредиту, а також винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 0,48 %
річних від суми зарезервованих
ресурсів, з кінцевим терміном
повернення 29.01.2023 року, а ОСОБА_5
зобов'язалася повернути кредит та
сплатити відсотки та інші нарахування,
передбачені умовами кредитного
договору, за користування кредитними
коштами в строки та в порядку,
встановлені кредитним договором.

Підписавши вказаний кредитний договір
на викладених умовах, позичальник
ОСОБА_5 погодився з ними та прийняв
зобов'язання.

Факт здійснення підвищення
відсоткової ставки в односторонньому
порядку, був спростований у суді
представником відповідача, який надав
суду письмові докази про здійснення
перерахунок заборгованості ОСОБА_5 за
відсотковою ставкою 12 % річних, тобто на
час розгляду справи у суді першої
інстанції будь-якого підвищення
відсоткової ставки не відбувалось. Тим
більше, що позивач відповідно до позову
просив лише припинити нарахування за
підвищеною відсотковою ставкою, яке на
момент розгляду справи було відсутнє.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
повинне виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
ЦК.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов, певних
змістом зобов'язання (неналежне
виконання)

Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні
зобов'язання наступають правові
наслідки, установлені договором або
законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про
банки і банківську діяльність"
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України, нормативно -
правовими актив Національного банку
України та угодами (договорами) між
клієнтом та банком. Кредитний договір є
консенсуальним, оплатним та
двостороннім. Кредитний договір
вважається укладеним з моменту
досягнення згоди по всім істотним
умовам договору.

Отже, вказаний кредитний договір, є
укладеним, про що свідчать підписи
кожної із сторін і є обов'язковим до
виконанні сторонами відповідно до ст.
526 Цивільного кодексу України, згідно
вимог якої зобов'язанні має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодекс), інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Загальними вимогами для чинності
правочину згідно ст. 203 ЦК України є
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Позивач на дату
укладення Договору, який є предметом
спору, мав необхідний обсяг цивільної
дієздатності, що не заперечується ним.

Зовнішнє волевиявлення позивача
відповідало його внутрішній волі,
умови договору є йому зрозумілими що
підтверджується його підписом під
договором.

Відповідно до ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є зокрема, свобода
договору, яка полягає у визнанні за
суб'єктом цивільного права можливості
укладати договори (або утримуватись
від укладення договорів) і визначати їх
зміст на сні розсуд відповідно до
досягнутої з контрагентом
домовленості.

На думку колегії суддів п. 8.1 та 8.4
вказаного кредитного договору не
суперечить загальним принципам
цивільного права, положенням законів,
галузевих законодавчих актів та
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позову.

За таких обставин судова колегія
вважає, що по справі постановлено
законне і обґрунтоване рішення, тому
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити

Рішення Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 17 грудня 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: