АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 759/9339/14
Головуючий у 1 - й інстанції: Кириленко
№ апеляційного провадження:
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів- Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі- Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою третьої особи
ОСОБА_3 на рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 09 жовтня
2014 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої
служби Святошинського районного
управління юстиції у місті Києві,
ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3 про
звільнення майна з під-арешту, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 09 жовтня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 до Відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві, ОСОБА_5, третя
особа ОСОБА_3 про звільнення майна з
під-арешту задоволено.

Звільнено з-під арешту, накладеного
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
від 26.12.2013 року про розшук транспортних
засобів, майно, а саме:

автомобіль Hundai Tucson 2.0, 2009 року випуску,
зеленого кольору, кузов НОМЕР_14,
державний номерний знак НОМЕР_15
вартістю 122770 грн.;

автомобіль MAN F 2001, 2001 року випуску,
білого кольору, кузов № НОМЕР_1,
державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн.;

причеп RENDERS, 2001 року випуску, кузов
НОМЕР_16, державний номерний знак
НОМЕР_17, вартістю 72610грн.;

автомобіль MAN 10.163, 2000 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_19,
вартістю 118860 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
третя особа: ОСОБА_3 звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 09 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог в
повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду є незаконним, ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, на основі
неповного з'ясування всіх обставин
справи. Зазначає, що ОСОБА_4 звернулась
до суду з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві та ОСОБА_5 про скасування
постанови державного виконавця про
розшук транспортних засобів. Тобто, за
своєю суттю дана позовна заява є
фактично скаргою на дії державного
виконавця. Відповідно до положень
чинного законодавства України право
на оскарження рішення, дій або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби в порядку цивільного
судочинства мають лише сторони
виконавчого провадження, якщо
вважають, що порушено їх права чи
свободи. ОСОБА_4 не була стороною
виконавчого провадження, в рамках
якого майно боржника ОСОБА_5 було
оголошено в розшук, а тому мала право на
подання позову в порядку
адміністративного судочинства, якщо
вважала що діями або бездіяльністю
державного виконавця, як суб'єкта
владних повноважень, порушено її права
або законні інтереси. Вона подавала до
суду 1-ї інстанції клопотання про
закриття провадження у справі з
підстав визначених п.1 ч.1 ст.205 ЦПК
України. Проте, судом 1-ї інстанції
безпідставно було відмовлено в
задоволенні даного клопотання. Також,
вказує на те, що вона є стягувачем у
виконавчому провадженні, в рамках
якого майно боржника ОСОБА_5 оголошено
в розшук, а тому суд 1-ї інстанції
зобов'язаний був залучити її до участі
у справі в якості відповідача, а не в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору.
Вказує на те, що під час розгляду справи
в суді 1-ї інстанції позивачем було
змінено предмет та підставу позовних
вимог, що є прямим порушенням положень
ЦПК України. Крім того, ухвалюючи
оскаржуване рішення суд 1-ї інстанції
виходив з того, що арешт на спірне майно
було накладено постановою Відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві від 26.12.2013 року
про розшук транспортних засобів. Проте,
такі висновки суду 1-ї інстанції є
необґрунтованими, оскільки в силу
вимог Закону України «Про виконавче
провадження» арешт на майно боржника
не може накладатися постановою про
розшук майна. Отже, відсутній предмет
спору у даній справі. Судом 1-ї
інстанції не взято до уваги даних
обставин справи, як наслідок, ухвалено
необґрунтоване рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_6 повністю
підтримали доводи апеляційної скарги
та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 проти доводів апеляційної
скарги заперечувала, посилалась на те,
що вони є безпідставними, а ухвала суду
першої інстанції повністю відповідає
вимогам закону.

Представник Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві та ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явились, про день та час слухання
справи судом повідомлені у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомили, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з слідуючих
підстав.

Судом встановлено, що 27 серпня 2000 року
Ленінградським районним судом міста
Києва було видано виконавчий лист про
стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
аліментів у розмірі ј частини з усіх
видів доходу.

29 травня 2013 року державним виконавцем
Відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції було винесено постанову про
арешт всього майна ОСОБА_5 та
оголошення заборони його відчуження.

26 грудня 2013 року державним виконавцем
Відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції було винесено постанову про
розшук майна боржника ОСОБА_5, а саме
транспортних засобів: автомобілів DAEWOO
LANOS 1.5 жовтого кольору, ДНЗ НОМЕР_11; ГАЗ
33021 2445-сірого кольору, ДНЗ НОМЕР_6;
автомобіля МАЗ 437041-262 4750, білого
кольору, ДНЗ НОМЕР_9; самобірного
причіпу 0- сірого кольору, ДНЗ НОМЕР_10;
автомобіля MAN 10.224 6871, білого кольору,
ДНЗ НОМЕР_12; автомобіля MAN F 2001 11967,
білого кольору, ДНЗ НОМЕР_2; причеп RENDERS
N2WW22 0, чорного кольору, ДНЗ НОМЕР_20,
автомобіля FIAT NUOVO DOBLO 1598, червоного
кольору, ДНЗ НОМЕР_13; автомобіля HYUNDAI
TUCSON 2.0 1975, зеленого кольору, ДНЗ НОМЕР_21;
автомобіля MAN 10.163LLC 4580, білого кольору,
№ двигуна НОМЕР_22, № шасі НОМЕР_23.

Судом також встановлено, що рішенням
Тетіївського районного суду Київської
області від 11.04.2014 року позовні вимоги
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного
майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
автомобіль Hundai Tucson 2.0, 2009 року випуску,
зеленого кольору, кузов НОМЕР_14,
державний номерний знак НОМЕР_15
вартістю 122 770 грн.; автомобіль MAN F 2001, 2001
року випуску, білого кольору, кузов №
НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн. з причепом RENDERS, 2001
року випуску, кузов НОМЕР_16, державний
номерний знак НОМЕР_24 вартістю 72610 грн.;
автомобіль MAN 10.163, 2000 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_25,
вартістю 118860 грн.; автомобіль МАЗ 437041-262,
2005 року випуску, білого кольору, кузов
НОМЕР_26, державний номерний знак
НОМЕР_3, вартістю 74500 грн. з саморобним
бортовим причепом, 2007 року випуску,
сірого кольору, державний номерний
знак НОМЕР_4, вартістю 39400 грн.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
автомобіль DAEWOO LANOS 1.5, 2006 року випуску,
жовтого кольору, кузов НОМЕР_27;
державний номерний знак НОМЕР_5,
вартістю 39560 грн.; автомобіль ГАЗ 33021, 1999
року випуску, сірого кольору, кузов
НОМЕР_28, державний номерний знак
НОМЕР_6, вартістю 26780 грн.; автомобіль MAN
10.224, 2002 року випуску, білого кольору,
кузов НОМЕР_29, державний номерний знак
НОМЕР_7, вартістю 149470 грн.; автомобіль FIAT
NUOVO DOBLO, 2011 року випуску, червоного
кольору, кузов НОМЕР_30, державний
номерний знак НОМЕР_8, вартістю 134840 грн.

28 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
Святошинського районного суду міста
Києва з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві, ОСОБА_5 проо скасування
постанови державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції від 26 грудня 2013 року в частині
накладення стягнення на транспортні
засоби: автомобіль Hundai Tucson 2.0, 2009 року
випуску, зеленого кольору, кузов
НОМЕР_14, державний номерний знак
НОМЕР_15; автомобіль MAN F 2001, 2001 року
випуску, білого кольору, кузов НОМЕР_31,
державний номерний знак НОМЕР_2, з
причепом RENDERS, 2001 року випуску, кузов
НОМЕР_16, державний номерний знак
НОМЕР_17; автомобіль MAN 10.163, 2000 року
випуску, білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_19;
автомобіль МАЗ 437041-262, 2005 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_26,
державний номерний знак НОМЕР_9 з
саморобним бортовим причепом, 2007 року
випуску, сірого кольору, державний
номерний знак НОМЕР_10.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 16.09.2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_3 було задоволено
частково, рішення Тетіївського
районного суду Київської області від
11.04.2014 року скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
автомобіль Hundai Tucson 2.0, 2009 року випуску,
зеленого кольору, кузов НОМЕР_14,
державний номерний знак НОМЕР_15
вартістю 122770 грн.; автомобіль MAN F 2001, 2001
року випуску, білого кольору, кузов №
НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн. з причепом RENDERS, 2001
року випуску, кузов НОМЕР_16, державний
номерний знак НОМЕР_17, вартістю 75610 грн.;
автомобіль MAN 10.163, 2000 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_19,
вартістю 118860 грн..

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
автомобіль DAEWOO LANOS 1.5, 2006 року випуску,
жовтого кольору, кузов НОМЕР_27;
державний номерний знак НОМЕР_11
вартістю 39560 грн.; автомобіль MAN 10.224, 2002
року випуску, білого кольору, кузов
НОМЕР_29, державний номерний знак
НОМЕР_12, вартістю 149470 грн.; автомобіль
FIAT NUOVO DOBLO, 2011 року випуску, червоного
кольору, кузов НОМЕР_30, державний
номерний знак НОМЕР_13 вартістю 134840 грн.;
автомобіль МАЗ 437041-262, 2005 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_26,
державний номерний знак НОМЕР_9
вартістю 74500 грн. з саморобним бортовим
причепом, 2007 року випуску, сірого
кольору, державний номерний знак
НОМЕР_10 вартістю 39400 грн.

У зв'язку з чим, 22 вересня 2014 року ОСОБА_4
до Святошинського районного суду міста
Києва було подано уточнену позовну
заяву до Відділу державної виконавчої
служби Святошинського районного
управління юстиції у місті Києві,
ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3, в якій вона
просила суд зняти арешт з транспортних
засобів, які належать їй на праві
власності, а саме: з автомобіля Hundai Tucson
2.0, 2009 року випуску, зеленого кольору,
кузов НОМЕР_14, державний номерний знак
НОМЕР_15 вартістю 122770 грн.; автомобіля MAN
F 2001, 2001 року випуску, білого кольору,
кузов № НОМЕР_1, державний номерний
знак НОМЕР_2, вартістю 128850 грн.; причепа
RENDERS, 2001 року випуску, кузов НОМЕР_16,
державний номерний знак НОМЕР_17,
вартістю 72610грн.; автомобіля MAN 10.163, 2000
року випуску, білого кольору, кузов
НОМЕР_18, державний номерний знак
НОМЕР_19, вартістю 118860 грн. накладений
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
про розшук транспортних засобів від
26.12.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та
звільняючи з-під арешту, накладеного
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
про розшук транспортних засобів від
26.12.2013 року, вказане вище майно, суд 1-ї
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги є обґрунтованими, підтверджені
належними та допустимими доказами, а
тому підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів в повній мірі не
може погодитись з такими висновками
суду 1-ї інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, згідно з ч.2 ст.25 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що в
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

У відповідності до вимог ст.32 Закону
України «Про виконавче провадження»
заходами примусового виконання рішень
є: 1) звернення стягнення на кошти та
інше майно (майнові права) боржника, у
тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Статтею 52 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем,
зокрема, шляхом: винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту (стаття 57
Закону України «Про виконавче
провадження»).

З матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку з тим, що ОСОБА_5 в добровільному
порядку заборгованість за виконавчим
листом Ленінградського районного суду
міста Києва від 27 серпня 2000 року не
погашається, то державним виконавцем
було накладено арешт на все майно
боржника.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Судом достовірно встановлено, що
рішенням Апеляційного суду Київської
області від 16.09.2014 року в порядку поділу
спільного майна подружжя було визнано
за ОСОБА_4 право власності на
автомобіль Hundai Tucson 2.0, 2009 року випуску,
зеленого кольору, кузов НОМЕР_14,
державний номерний знак НОМЕР_15
вартістю 122770 грн.; автомобіль MAN F 2001, 2001
року випуску, білого кольору, кузов №
НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн. з причепом RENDERS, 2001
року випуску, кузов НОМЕР_16, державний
номерний знак НОМЕР_17, вартістю 75610 грн.;
автомобіль MAN 10.163, 2000 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_19,
вартістю 118860 грн.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 60 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

Оскільки рішенням суду за ОСОБА_4
визнано право власності на спірні
транспортні засоби, то колегія суддів
вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для зняття арешту з
транспортних засобів, які належать
ОСОБА_4, а саме: з автомобіля Hundai Tucson 2.0,
2009 року випуску, зеленого кольору,
кузов НОМЕР_14, державний номерний знак
НОМЕР_15 вартістю 122770 грн.; автомобіля MAN
F 2001, 2001 року випуску, білого кольору,
кузов № НОМЕР_1, державний номерний
знак НОМЕР_2, вартістю 128850 грн.; причепа
RENDERS, 2001 року випуску, кузов НОМЕР_16,
державний номерний знак НОМЕР_17,
вартістю 72610грн.; автомобіля MAN 10.163, 2000
року випуску, білого кольору, кузов
НОМЕР_18, державний номерний знак
НОМЕР_19, вартістю 118860 грн.

Проте, прийшовши до обґрунтованого
висновку про зняття арешту зі спірного
майна, суд 1-ї інстанції прийшов до
помилкового висновку про те, що арешт
на спірне майно було накладено
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
від 26.12.2013 року про розшук транспортних
засобів.

З системного аналізу норм ЦПК України
вбачається, що під час розгляду справи
та ухвалення рішення по суті позовних
вимог, суд повинен повно і всебічно
з'ясувати обставини, на які посилається
сторона як на підставу своїх вимог та
заперечень та дослідити в судовому
засіданні докази надані стороною на
підтвердження своїх вимог.

Проте, ухвалюючи рішення від 09 жовтня
2014 року, суд 1-ї інстанції не перевірив
обставин справи та не звернув уваги на
те, що арешт на спірне майно було
накладено постановою Відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві від 29 травня 2013 року
(ВП №17674711).

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 09 жовтня 2014 року про
звільнення з-під арешту, накладеного
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
від 26.12.2013 року про розшук транспортних
засобів, майна, а саме: автомобіля Hundai
Tucson 2.0, 2009 року випуску, зеленого
кольору, кузов НОМЕР_14, державний
номерний знак НОМЕР_15 вартістю 122770 грн.;
автомобіля MAN F 2001, 2001 року випуску,
білого кольору, кузов № НОМЕР_1,
державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн.; причепа RENDERS, 2001 року
випуску, кузов НОМЕР_16, державний
номерний знак НОМЕР_17, вартістю 72610грн.;
автомобіля MAN 10.163, 2000 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_19,
вартістю 118860 грн. підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
звільнення з-під арешту автомобіля Hundai
Tucson 2.0, 2009 року випуску, зеленого
кольору, кузов НОМЕР_14, державний
номерний знак НОМЕР_15 вартістю 122770 грн.;
автомобіля MAN F 2001, 2001 року випуску,
білого кольору, кузов № НОМЕР_1,
державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн.; причепа RENDERS, 2001 року
випуску, кузов НОМЕР_16, державний
номерний знак НОМЕР_17, вартістю 72610грн.;
автомобіля MAN 10.163, 2000 року випуску,
білого кольору, кузов НОМЕР_18,
державний номерний знак НОМЕР_19,
вартістю 118860 грн., накладеного
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
від 29 травня 2013 року (ВП №17674711).

Доводи апеляційної скарги про те, що
розгляд даної справи має здійснюватися
за правилами адміністративного
судочинства, колегія суддів вважає,
необґрунтованими, з огляду на таке.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
ДВС та звернень учасників виконавчого
провадження» №14 від 26 грудня 2003 року
встановлено, що вимоги інших осіб, які
не є власниками майна, на яке накладено
арешт, але володіють ним на законних
підставах, вирішуються шляхом
пред'явлення ними позову до боржника та
особи, в інтересах якої накладено
арешт, про визнання права на майно і про
звільнення майна з - під арешту,
відповідно до правил підвідомчості
(ст.15 ЦПК, ст.12 ГПК).

Вищенаведене підтверджено постановою
Пленуму Вищого Адміністративного суду
України «Про практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
державної виконавчої служби» №3 від
13.12.2010 року.

Згідно з ч.1 ст. 181 КАС України учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду з позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, до юрисдикції адміністративних
судів належать спори щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності державної
виконавчої служби при виконанні всіх
виконавчих документів, встановлених
частиною 2 статті 3 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.

Вимога про звільнення майна з-під
арешту не підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки її, відповідно до ст.114 ЦПК
України, належить вирішувати в порядку
цивільного судочинства і даною нормою
визначено виключну підсудність для
цієї категорії спорів. Позови про
зняття арешту з майна пред'являються за
місцезнаходженням цього майна або
основної його частини.

З огляду на вищевказані норми права,
колегія суддів вважає, що позивач
правомірно звернувся з позовом про
звільнення майна з-під арешту до суду
загальної юрисдикції в порядку
цивільного судочинства, оскільки
порушені питання захисту права
користування та права розпорядження
майном, а захист такого права не є
публічно - правовими відносинами.

Твердження апелянта про те, що оскільки
ОСОБА_3 є стягувачем у виконавчому
провадженні, в рамках якого майно
боржника ОСОБА_5 оголошено в розшук, то
суд 1-ї інстанції зобов'язаний був
залучити її до участі у справі в якості
відповідача, а не в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, є безпідставними, з
огляду на таке.

Статтею 33 ЦПК України встановлено, що
суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

З системного аналізу положень даної
статті вбачається, що законодавець
поклав на позивача обов'язок визначати
відповідача у справі і суд повинен
розглянути позов щодо тих
відповідачів, яких визначив позивач.
Водночас, якщо позивач помилився і
подав позов до тих, хто відповідати за
позовом не повинен, або притягнув не
всіх, він не позбавлений права
звернутись до суду з клопотанням про
заміну неналежного відповідача чи
залучення до участі у справі
співвідповідачів і суд таке клопотання
задовольняє. Тобто, ініціатива щодо
заміни неналежного відповідача
повинна виходити від позивача, який
повинен подати клопотання. У цьому
клопотанні позивач обґрунтовує
необхідність такої заміни, а саме, чому
первісний відповідач є неналежним і
хто є належним відповідачем. Подання
позивачем такого клопотання свідчить,
що він не лише згідний, але й просить
про заміну неналежного відповідача
належним.

З урахуванням принципу
диспозитивності, суд не має права
проводити заміну неналежного
відповідача належним з власної
ініціативи, як це було раніше
передбачено ч.1 ст.33 ЦПК України.

З матеріалів справи не вбачається, що
позивачем до суду 1-ї інстанції
подавалося клопотання про залучення
стягувача ОСОБА_3 у якості
співвідповідача, а тому у суду були
відсутні підстави з власної
ініціативи залучати її, як
співвідповідача, до участі у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що
під час розгляду справи в суді 1-ї
інстанції позивачем було змінено
предмет та підставу позовних вимог, що
є порушенням положень ЦПК України,
колегія суддів вважає безпідставними,
з огляду на таке.

За змістом ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач
має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову, а відповідач має право визнати
позов повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Збільшення (зменшення) розміру
позовних вимог - це зміна позивачем
ціни первісно заявлених вимог. Розмір
позовних вимог визначається у
відповідності до ст. 80 ЦПК України.
Зміна розміру позовних вимог може бути
викликана уточненням розрахунку ціни
позову, частковим виконання спірного
зобов'язання відповідачем, тактичними
міркуваннями. Цивільне процесуальне
законодавство не пов'язує зміну ціни
позову зі зміною підстав позову.

Предмет позову - це матеріальний зміст
позовних вимог позивача, проявляється
в матеріально-правовій
заінтересованості отримати певне
матеріальне благо. Підстава позову -
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги, які об'єктивуються в
поданих доказах.

Позивач може змінити або підставу, або
предмет позову. Зміна підстав і
предмету позову не допускається. Якщо в
процесі розгляду справи повністю
змінюються підстави й предмет позову,
то це слід розглядати як нові позовні
вимоги, які мають бути оформлені
письмовою заявою у відповідності зі
ЦПК і одночасною відмовою від раніше
заявлених вимог.

Зміна підстав або предмет позову
можлива лише до початку розгляду судом
справи по суті, тобто до того моменту,
коли суд почне проголошувати позовну
заяву. Ця норма спрямована на усунення
зловживання процесуальним правом на
зміну підстав або предмету позову.

З поданої позивачем уточнюючої
позовної заяви від 02.09.2014 року
вбачається, що позивач зменшила
позовні вимоги шляхом виключення з
переліку майна, яке підлягає
звільненню з- під арешту автомобіля
МАЗ 437041-262, 2005 року випуску, білого
кольору, кузов НОМЕР_26, державний
номерний знак НОМЕР_9 з саморобним
бортовим причепом, 2007 року випуску,
сірого кольору, державний номерний
знак НОМЕР_10. Зі змісту даної заяви не
вбачається, що, зменшуючи позовні
вимоги, позивач змінила підстави або
предмет позову.

Керуючись ст.. 321, 391 ЦК України, ст.. 60
Закону України « Про виконавче
провадження», ст.ст. 31, 33, 303, 307, 309, 313, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу третьої особи:
ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 09 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві, ОСОБА_5, третя
особа: ОСОБА_3 про звільнення майна з
під-арешту задовольнити.

Звільнити з-під арешту, накладеного
постановою Відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
від 29 травня 2013 року (ВП №17674711)
автомобілі: Hundai Tucson 2.0, 2009 року випуску,
зеленого кольору, кузов НОМЕР_14,
державний номерний знак НОМЕР_15
вартістю 122770 грн.; MAN F 2001, 2001 року
випуску, білого кольору, кузов №
НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2,
вартістю 128850 грн.; причеп RENDERS, 2001 року
випуску, кузов НОМЕР_16, державний
номерний знак НОМЕР_17, вартістю 72610 грн.;
MAN 10.163, 2000 року випуску, білого кольору,
кузов НОМЕР_18, державний номерний знак
НОМЕР_19, вартістю 118860 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: