№ 233/8158/13-ц
Костянтинівський міськрайонний суд
Донецької області в складі головуючого
судді Леміщенко О.О., при секретарі
Максімовій Н.О., за участю позивача
ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення авансу, -
До Костянтинівського міськрайонного
суду Донецької області звернувся
ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення сплаченого авансу.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав заявлені позовні вимоги та
суду пояснив, що в 14.06.2007 року він
домовився з відповідачем по справі
ОСОБА_3 про купівлю-продаж будинку за
адресою: АДРЕСА_1, який відповідач
успадкував, за 3700 доларів США. Вони
домовились, що гроші за будинок він
буде передавати відповідачу частками,
як буде заробляти, а проживати в
будинку стане одразу. Оформити договір
у нотаріуса на той час було неможливо,
оскільки відповідач ще не оформив
спадщину та не зареєстрував право
власності на будинок, тому договір
купівлі-продажу вони повинні були
укласти після того, як ОСОБА_3 прийме
спадщину. В цей же день він передав
відповідачу 1000 доларів США в рахунок
оплати за будинок, а 16.06.2008 року він
передав ще 700 доларів США. Строк, у який
необхідно було сплатити всю вартість
будинку вони не оговорювали, просто
домовилися, що від буде сплачувати коли
будуть з'являтися гроші. В січні 2009 року
він розійшовся з дружиною та переїхав
проживати у м. Димитрів, дружина також
виїхала з будинку, і будинок залишився
закритий. Навесні 2009 року він приїхав
навідатись до будинку та виявив, що в
будинку проживають сторонні люди, які
повідомили, що орендують будинок у
ОСОБА_3 В зв'язку із занятістю на роботі
він вирішив розібратися з цим пізніше.
Восени 2009 року він зустрічався з
відповідачем і він йому повідомив, що
квартирантів він пустив в будинок до
укладання договору купівлі-продажу, та
запропонував підписати попередній
договір, щоб зафіксувати домовленість
між ними, на що він погодився. При
підписанні договору він не звернув
увагу на те, що договір датований 14.06.2007
року. 20.03.2010 року йому зателефонував
відповідач та попросив ще грошей для
оформлення документів для
купівлі-продажу будинку. В цей же день
він з ним зустрівся та в присутності
двох свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передав
відповідачу 1700 доларів США, але
розписки про це у нього не взяв.
Відповідач сказав, що як будуть готові
всі документи, він сам йому зателефонує
і вони у нотаріуса підпишуть договір
купівлі-продажу. Але він йому так і не
зателефонував, розшукати його він
більше не зміг. Навесні 2012 року він
приїхав до будинку, який мав намір
купити, та дізнався, що він вже проданий
іншим людям. Влітку 2012 року він
розшукав відповідача, але він йому
повідомив, що гроші повертати не
збирається. Вважає, що саме тоді він
дізнався, що його права порушені
відповідачем і виник спір між ними.
Просив стягнути з відповідача на свою
користь аванс, сплачений відповідачу
за курсом НБУ станом на 12.07.2013 року в
Представник позивача ОСОБА_2, який діє
на підставі договору про надання
правової допомоги від 05.02.2014 року та
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю, в судовому
засіданні підтримав заявлені позовні
вимоги частково, просив стягнути з
відповідача за курсом НБУ лише аванс в
сумі 1700 доларів США, передача якого
позивачем відповідачу підтверджується
розписками, а також 100 доларів США, які
позивач передав відповідачу без
розписки, але цей факти визнано самим
відповідачем в судовому засіданні.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов не визнав та суду пояснив, що
дійсно в 2007 році він домовлявся з
позивачем ОСОБА_1 про купівлю-продаж
будинку, який він успадкував після
смерті батька. За домовленістю ОСОБА_1
був повинен протягом року частками
виплатити йому 3700 доларів США за
будинок. Одразу укласти договір у
нотаріуса вони не могли, оскільки він
на той час ще не оформив будинок на
себе. Позивач двічі передавав йому
гроші - в 2007 та в 2008 році всього в сумі 1700
доларів США і він писав на
підтвердження цього розписки, і крім
того, ще 100 доларів США він отримав від
позивача влітку 2008 року без розписки в
рахунок оплати будинку щоб заплатити
за реєстрацію права власності на
будинок. Більше він ніяких грошей від
позивача не отримував. Квартирантів
він у будинок не пускав і не міг
пустити, оскільки ключі від будинку
були у позивача. Він навідувався до
будинку у 2008 та в 2009 році, але він був
зачинений. Восени 2009 року, коли він
черговий раз приїхав до будинку, він
побачив, що двері до будинку відчинені,
у дворі розкидані речі. Тоді він
зв'язався з тещею ОСОБА_1 ОСОБА_6 і вона
приїхала та забрала з будинку речі
своєї доньки, про що написала йому
розписку, щоб ніхто не подумав, що ці
речі забрав він сам. ОСОБА_1 також
приїжджав до будинку в цей день, він
вважає, що йому зателефонувала теща.
Тоді він йому запропонував виплатити
залишок суми за будинок та поїхати
укласти договір купівлі-продажу. Але
ОСОБА_1 відмовився від цієї пропозиції,
в зв'язку з чим він повідомив йому про
розірвання попередньої домовленості з
ним. В 2010 році він знайшов інших
покупців та продав будинок їм. Гроші,
отримані від ОСОБА_1 він повертати
принципово не бажає, вважає це оплатою
за проживання у будинку позивача з
сім'єю з 2007 по 2009 рік.
Вислухавши позивача, представника
позивача, відповідача, свідка,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.
14.06.2007 року між сторонами укладено
договір купівлі-продажу нерухомого
майна. Даний договір не посвідчений
нотаріально та не пройшов державної
реєстрації в порядку, встановленому
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.
Відповідно до ч. 4 ст. 640 ЦК України
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.
В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» згідно із
статтями 210 та 640 ЦК України не є
вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
Таким чином, договір купівлі-продажу,
укладений між сторонами 14.06.2007 року, є
неукладеним, оскільки він не
відповідає з вимогам законодавства на
момент його укладення, а саме: не
посвідчений нотаріально та не пройшов
державної реєстрації.
Разом з тим, встановлено та не
оспорювало ся сторонами, що відповідач
ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 1700,00
доларів США в рахунок оплати за будинок
за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
розписками від 14.06.2007 року та від 16.06.2008
Крім того, позивачем ОСОБА_3 в судовому
засіданні добровільно визнано факт
того, що він отримав від позивача
ОСОБА_1 100 доларів США в рахунок оплати
будинку для оплати послуг з реєстрації
права власності на будинок, тому цей
факт також вважається доведеним
відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
згідно якої обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
Суд не приймає до уваги та не приймає як
доказ розписку ОСОБА_1 від 20.03.2010 року
про отримання від ОСОБА_3 1700 доларів США
в рахунок оплати за будинок, оскільки
ця розписка написана самим позивачем,
не містить підпису відповідача, факт
передачі коштів не визнається
відповідачем. Клопотання позивача
ОСОБА_1 про допит в якості свідків
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для підтвердження
цього факту залишено судом без
задоволення, оскільки вважає, що факт
передачі грошових коштів не може бути
підтверджений показаннями свідків, що
випливає за аналогією права зі ст. 1051 ЦК
України, згідно якої якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.
Аналізуючи зібрані по справі докази,
суд прийшов до висновку, що кошти
отримані відповідачем 14.06.2007 року у
сумі 1000,00 доларів США та 16.06.2008 року у
сумі 700 доларів США за своєю правовою
Так, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК якщо не
буде встановлено, що сума, сплачена в
рахунок належних з боржника платежів, є
завдатком, вона вважається авансом.
Суд також зважає, що хоч і в розписці
від 14.06.2007р. вживається термін
"завдаток", проте ця сума є авансовим
платежем, так як між сторонами не
існувало самого зобов'язання щодо
купівлі-продажу будинку.
Тобто внесення завдатку як способу
виконання зобов'язання може мати місце
лише у випадку наявності зобов'язання,
яке б мало випливати із договору,
укладеного між сторонами. Оскільки
договір купівлі-продажу будинку в
установленому законом порядку між
сторонами укладено не було, то передані
відповідачу грошові кошти у розмірі
700,00 доларів США є авансом.
Аналогічної позиції дотримується й
Верховний Суд України, що вбачається з
постанови від 13.02.2013 року по справі
№6-176цс12, де зазначено, що внесення
завдатку як способу виконання
зобов'язання може мати місце лише в
разі наявності зобов'язання.
Як вказано в ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Отже, матеріалами справи
стверджується, що позивач передав, а
відповідач прийняв у якості авансу 1800
доларів США, які підлягають поверненню,
оскільки через те, що договору
купівлі-продажу між сторонами не було
укладено, то немає жодних правових
підстав для володіння такими коштами
відповідачем. Відтак, ці кошти
підлягають стягненню з відповідача.

Необхідно також зазначити, що суд
вважає встановленим той факт, що
позивачу достовірно стало відомо про
те, що відповідач не бажає укладати з
ним договір купівлі-продажу будинку
17.11.2009 року, оскільки він сам в судовому
засіданні не заперечував того, що в цей
день спілкувався з відповідачем і
останній йому повідомив, що бажає
невідкладно отримати залишок грошових
коштів за будинок, а інакше
відмовляється від продажу йому
будинку. Це також підтверджується
показаннями свідка ОСОБА_6, яка в
судовому засідання пояснила, що 17.11.2009
року забирала речі своєї доньки з
будинку, що належав відповідачу, він в
цей час встановлював нові замки в двері
будинку. Вона запропонувала внести
залишок грошей за свого зятя, ОСОБА_1,
але ОСОБА_3 був згодній прийняти гроші
протягом півгодини, але вона не могла
так швидко знайти необхідну суму.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що позивач звернувся до
суду лише 05.11.2013 року, тобто більше ніж
через три роки після того, як дізнався,
що відповідач відмовляється від
укладання з ним договору
купівлі-продажу будинку, в зв'язку з чим
він набуває право на стягнення
сплаченого авансу, позивачем пропущено
строк позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 2- 4 ст. 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Отже, судом встановлені підстави для
застосування позовної давності до
спірних правовідносин, але позивачем
не було заявлено такого клопотання, а
суд самостійно, незалежно від
наявності заяви сторони у спорі,
застосовує позовну давність лише за
позовами про повернення споживчого
кредиту, що роз'яснено у листі Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 16.01.2013 року № 10-70/0/4-13.

Враховуючи викладене, суд не
застосовує позовну давність до спірних
правовідносин та вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
позивача суму сплаченого авансу в
розмірі 1800 доларів США за курсом НБУ
станом на 12.07.2013 року, незважаючи на те,
що станом на день ухвалення рішення
курс змінився в сторону збільшення,
оскільки саме на цьому наполягав
позивач, тобто в сумі 14387,40 грн.(1800 х 7,993 =
14387,40 грн.),.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення авансу задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Северодонецьк
Луганської області, ІПН НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 сплачений аванс в
розмірі 14387,40 грн. (чотирнадцять тисяч
триста вісімдесят сім гривень 40
копійок).

В задоволенні решти позовних вимог
позивачу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. Апеляційна скарга
на рішення суду подається в
Апеляційний суд Донецької області
через Костянтинівський міськрайонний
суд Донецької області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: