АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 29 вересня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання дружини, з якою проживає
дитина-інвалід,

встановила:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
дружини, з якою проживає
дитина-інвалід, у розмірі 1/6 частини
усіх видів заробітку (доходу)
відповідача щомісячно, протягом усього
часу проживання з дитиною-інвалідом.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 29 вересня 2014 року позов
задоволено частково : стягнуто з
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3
аліменти на її утримання в розмірі 1/8
частини всіх видів заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи з 05.08.2014 року
протягом всього часу проживання з
дитиною-інвалідом ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог та ухвалити нове
рішення, яким стягнути з відповідача
аліменти на утримання позивача у
розмірі 1/64 частини всіх видів
заробітку ( доходу) щомісяця, починаючи
з 05.08.2014 року і до досягнення дитиною -
інвалідом ОСОБА_4 18-річного віку.

Посилається на те, що рішення ухвалено
на основі неповно і не всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилались як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які не були достатньо
досліджені в судовому засіданні.

Вважає, що суд першої інстанції
неправильно застосував норму
матеріального права - ст. 80 СК України,
оскільки шлюб між сторонами розірвано
і позивач втратила статус подружжя,
тому вказана норма застосована бути не
може.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 08.11.2010 року вже стягнуто
аліменти на користь позивача на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
року народження, в розмірі 1/3 частки
всіх видів заробітку (доходу)
відповідача, що на 8% перевищує
звичайний розмір аліментів ( 25%). Крім
того, позивач отримує кошти на своє
утримання від держави у вигляді
державної соціальної допомоги і
надбавки за догляд за
дитиною-інвалідом ОСОБА_4 щомісячно,
яка на час розгляду справи складає 1950
грн. 30 коп.

Виходячи із розміру заробітної плати
відповідача, у грошовому еквіваленті
позивач отримує на своє утримання
більше чотирьох тисяч гривень та
більше п'яти тисяч гривень на
утримання дитини.

При цьому факт наявності у дитини
інвалідності не заперечується
відповідачем, але відсутні докази з
боку позивача, наскільки покращився чи
погіршився стан здоров'я дитини з часу
ухвалення попереднього рішення суду,
тобто з 2010 року. Тоді як в дійсності
стан здоров'я сина покращився, він
ходить самостійно, спираючись на
предмети опори і стіни, намагається
ходити за допомогою ходунків,
піднімається і спускається по сходах в
межах 2-го поверху. Самостійно
роздягається, частково може
одягнутись, їсть і ходить в туалет
самостійно, сам включає і вимикає
телевізор, вміє частково користуватись
ноутбуком.

Проте суд не врахував зазначені
обставини , як і те, що основними
мотивами позову є бажання позивача до
збагачення та відсутність бажання
працювати, будучи працездатною та
маючи професію швачки, позивач не
позбавлена можливості заробляти на
прожиття. Тоді як згідно зі ст. 75 СК
України право на утримання має лише
той з подружжя, який є непрацездатним.

Позивач ОСОБА_3 також не погодилась із
рішенням суду, звернулась із
апеляційною скаргою, в якій просила
рішення змінити, задовольнивши позовні
вимоги у повному обсязі та стягнувши
аліменти у розмірі 1/6 частини всіх
видів заробітку ( доходу) відповідача.
Вважає рішення суду необґрунтованим,
оскільки суд не зазначив у рішенні, з
яких підстав задовольняє позов
частково, у розмірі 1/8 частини всіх
видів заробітку (доходу) відповідача, а
не 1/6 частини, як просила позивач.

Оскільки син сторін за станом здоров'я
постійно потребує догляду та
лікування, не здатний до
самообслуговування, позивач не має
можливості працювати та заробляти
кошти на своє утримання та на утримання
дитини.

Аліменти, що отримує позивач, є єдиним
джерелом отримання коштів на лікування
та проживання позивача з дитиною, але
цих коштів не вистачає із-за великої
вартості ліків. Крім того, сину
потрібне ортопедичне взуття - «тутори»
на кожний сезон окремо та кожного року
нові, оскільки дитина росте, а також
«тутори» необхідні для рук. Всі
отримані кошти позивач витрачає на
утримання, лікування та реабілітацію
сина.

З урахуванням сплати відповідачем
аліментів на утримання сина в розмірі
1/3 частини всіх видів заробітку,
відсутності у нього інших утриманців,
позивач вважає, що розмір аліментів на
її утримання повинен становити 1/6
частину від усіх видів заробітку
відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3
підтримала подану нею апеляційну
скаргу та просила задовольнити, у
задоволенні скарги відповідача -
просила відмовити. Відповідач ОСОБА_2
підтримав подану ним апеляційну скаргу
та просив задовольнити, у задоволенні
апеляційної скарги позивача - просив
відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
позивача підлягає відхиленню,
апеляційна скарга відповідача -
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_3 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що вона перебувала
у зареєстрованому шлюбі із
відповідачем з 13.06.2008 року по 05.10.2010
року. У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 року
народився син ОСОБА_4, який з
народження тяжко хворіє, встановлений
діагноз ДЦП, правобічний спастичний
тетропарез, спастична диплегія. Сину
встановлена група інвалідності
категорії «А», за станом здоров'я
дитина потребує догляду та лікування,
син не здатний до самообслуговування, а
тому позивач не має можливості
працювати та заробляти гроші на своє
утримання, у зв'язку з чим просить
стягнути з відповідача на її утримання
аліменти у розмірі 1/6 частини усіх
видів заробітку( доходу) щомісячно,
протягом усього часу проживання з
дитиною-інвалідом.

При вирішенні даного спору судом
встановлено, що рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 08.11.2010 року з
ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_3
аліменти на її утримання у розмірі 1/8
частини всіх видів заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи з 16.06.2010 року до
досягнення неповнолітнім ОСОБА_4 шести
років та аліменти на утримання сина
ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини всіх видів
заробітку ( доходів), але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісячно з 16.06.2010
року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до медичного висновку від
21.10.2013 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року
народження, встановлений діагноз:
дитячий церебральний параліч,
правобічний спастичний тетропарез,
спастична диплегія. Син сторін є
дитиною-інвалідом підгрупи «А».

З копії трудової книжки позивача
встановлено, що вона 04.08.2014 року
звільнена за власним бажанням у зв'язку
з доглядом за дитиною до досягнення
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом, за ст. 38 КЗпП
України.

За повідомленням Управління праці та
соціального захисту населення від
18.09.2014 року ОСОБА_3 перебуває на обліку в
Управлінні та одержує соціальну
допомогу інвалідам з дитинства,
дітям-інвалідам до 18 років та надбавку
на догляд за дитиною-інвалідом від 6 до
18 років на дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
року народження в розмірі 1950 грн. 30 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
положень ст. 88 СК України та тих
обставин, що позивач проживає разом із
сином, який є дитиною-інвалідом
підгрупи «А», та фактично не здатний до
самообслуговування, а відповідач є
працюючим пенсіонером та має
можливість надавати матеріальну
допомогу. Тому суд дійшов висновку про
наявність підстав для стягнення
аліментів на утримання позивача, однак
при визначенні розміру вважав, що 1/6
частка усіх видів заробітку ( доходу)
відповідача - є завищеною, а тому
визначив аліменти у розмірі 1/8 частки.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для часткового задоволення
позову відповідають обставинам справи
та положенням матеріального закону,
норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на
неправильне застосування норми
матеріального права - ст. 88 Сімейного
кодексу України - колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки розірвання
шлюбу між сторонами не припиняє права
позивача на утримання, адже сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі до
05.10.2010 року, і відповідач є батьком
дитини-інваліда ОСОБА_4, який проживає з
позивачем.

Доводи апеляційної скарги відповідача
зводяться до того, що визначений судом
розмір аліментів на утримання позивача
значно погіршує його матеріальне
становище, тоді як позивач отримує від
держави соціальну допомогу в розмірі
1950 грн. 30 коп., а тому він погоджується
доплачувати суму, якої не вистачає для
отримання позивачем на своє утримання
двох мінімальних прожиткових
мінімумів щомісячно, тобто згоден
сплачувати 1/64 частину від свого доходу
щомісячно.

Однак колегія суддів вважає такі
доводи апелянта необґрунтованими,
враховуючи наступне.

Статтею 88 СК України встановлено, що
якщо один із подружжя, в тому числі і
працездатний, проживає з
дитиною-інвалідом, яка не може
обходитися без постійного стороннього
догляду, і опікується нею, він має право
на утримання за умови, що другий з
подружжя може надавати матеріальну
допомогу. Право на утримання триває
протягом всього часу проживання з
дитиною-інвалідом та опікування нею і
не залежить від матеріального
становища того з батьків, з ким вона
проживає.

Частиною 2 ст. 88 СК України визначено, що
розмір аліментів тому з подружжя, з ким
проживає дитина-інвалід, визначається
за рішенням суду відповідно до ч. 1 ст. 80
цього Кодексу, без урахування
можливості одержання аліментів від
своїх батьків, повнолітніх дочки або
сина.

Таким чином, норма ст. 88 СК України
визначальною підставою для стягнення
коштів на утримання того з батьків, з
ким проживає дитина-інвалід, яка не
може обходитись без постійного
стороннього догляду, встановлює умову,
що другий з подружжя може надавати
матеріальну допомогу.

Зі змісту рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 08.11.2010 року
вбачається, що відповідач перебуває на
обліку в Управлінні пенсійного фонду
України Подільського району м. Києва та
отримує щомісячно пенсію в розмірі 6056
грн. 57 коп.

З доданої до апеляційної скарги
довідки про доходи від 01.10.2014 року
вбачається, що відповідач працює
завідувачем кафедри у Київському
національному університеті технологій
та дизайну. Його середньомісячний
заробіток у 2014 році становив 11 431 грн. 55
коп., загальний середньомісячний
розмір аліментів, які він сплачував на
утримання сина ( 1/3) та на утримання
позивача (1/8) до 04.08.2014 року, становив 4683
грн. 08 коп. У вересні 2014 року із
заробітної плати в сумі 10 132 грн. 40 коп.
сплачені аліменти на утримання дитини
на суму 2727 грн. 96 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що відповідач має
можливість надавати матеріальну
допомогу у розмірі 1/8 частини від усіх
видів заробітку (доходу) на утримання
позивача, з якою проживає
дитина-інвалід, яка фактично не здатна
до самообслуговування.

Судом першої інстанції правильно не
прийняті до уваги посилання
відповідача на те, що він утримує трьох
дітей, онуку та правнуку, і не має
можливості надавати матеріальну
допомогу позивачу, оскільки жодних
доказів таких обставин матеріали
справи не містять.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що
присуджений рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 08.11.2010 року
розмір аліментів на утримання сина - 1/3
частина від усіх видів заробітку
(доходу) відповідача перевищує
звичайний розмір (1/4) аліментів на 8 % , і
це є підставою для зменшення розміру
аліментів на утримання позивача -
колегія суддів вважає безпідставними
та необґрунтованими, оскільки
зазначені аліменти призначені для
утримання дитини, а їх розмір
визначений з урахуванням стану
здоров'я дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України,
аліменти, одержані на дитину, є
власністю того з батьків, на ім'я кого
вони виплачуються, і мають
використовуватися за цільовим
призначенням.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що в
матеріалах справи відсутні докази,
наскільки покращився чи погіршився
стан здоров'я дитини з часу ухвалення
попереднього рішення суду, тобто з 2010
року, - висновків суду не спростовують,
оскільки відповідно до висновку
Лікарсько-консультативної комісії №
373/1 від 24.07.2014 року дитина ОСОБА_4, 2008
року народження, за станом здоров'я
потребує сторонньої допомоги та
догляду. Догляд за дитиною здійснює
мати ОСОБА_3 ( а.с. 7).

Посилання відповідача на необхідність
визначити аліменти на утримання
позивача в розмірі 1/64 частини від усіх
видів заробітку (доходу) колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки у
грошовому виразі, відповідно до
наявних у матеріалах справи доказів,
сума таких аліментів становитиме 273
грн. 25 коп. щомісяця ( тобто 9 грн. 10 коп.
щоденно), що не є достатньою сумою для
задоволення мінімальних потреб
працездатної особи (при встановленні
прожиткового мінімуму у 2014 році - 1218
грн.), тоді як відповідач спроможний
надавати утримання позивачу у
визначеному судом розмірі, і це не
спростовано наявними у матеріалах
справи доказами.

Доводи апеляційної скарги позивача
про те, що на утримання та лікування
сина не вистачає аліментів, а тому
присуджені рішенням суду кошти, які
сплачував відповідач на її утримання,
вона також витрачала на лікування
дитини-інваліда, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки жодних
доказів зазначених обставин матеріали
справи не містять. При цьому суд
звертає увагу, що предметом даного
позову є стягнення аліментів на
утримання позивача, а не на утримання
дитини. У разі понесення ОСОБА_3
додаткових витрат на лікування та
реабілітацію дитини-інваліда позивач
не позбавлена можливості звернутися з
вимогами до відповідача про їх
стягнення.

Жодних фактичних даних на спростування
висновків суду першої інстанції у
мотивуванні апеляційної скарги
позивача ОСОБА_3 не зазначено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду у
вищевикладеній частині відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційних скаргах, не спростовують
їх, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Разом з тим, визначаючи період, на який
будуть стягуватись аліменти з
відповідача на користь позивача, суд
першої інстанції вказав період з 05
серпня 2014 року, до якого були стягнуті
аліменти за попереднім рішенням
Деснянського районного суду м. Києва
від 08.11.2010 року, протягом усього часу
проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Однак погодитись із таким висновком у
повному обсязі не можливо, оскільки
період стягнення не обмежений
граничним терміном, тоді як визначене у
ст. 88 СК України право на утримання
подружжя передбачає період його
проживання з дитиною-інвалідом.

Статтею 6 СК України визначено, що
правовий статус дитини має особа до
досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
охорону дитинства», дитина-інвалід - це
дитина зі стійким розладом
функцій організму, спричиненим
захворюванням, травмою або вродженими
вадами розумового чи фізичного
розвитку, що зумовлюють обмеження її
нормальної життєдіяльності та
необхідність додаткової соціальної
допомоги і захисту.

Статтею 4 Закону України «Про державну
соціальну допомогу інвалідам з
дитинства та дітям-інвалідам»
визначено, що на дітей-інвалідів
державна соціальна допомога
призначається на строк, зазначений у
медичному висновку, який видається у
порядку, встановленому центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я, але
не більш як по місяць досягнення
дитиною-інвалідом 18-річного віку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованими доводи
апеляційної скарги відповідача про те,
що період, на який з нього стягуються
аліменти на утримання позивача,
необхідно обмежити датою досягнення
ОСОБА_4 повноліття, тому рішення суду
необхідно змінити, зазначивши, що
аліменти підлягають стягненню за
період не більш як по день досягнення
дитиною-інвалідом 18-річного віку, тобто
по ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Інші доводи апеляційних скарг
позивача та відповідача щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального права не можуть
бути прийняті судом апеляційної
інстанції, оскільки висновків суду не
спростовують та на їх правильність не
впливають, а тому в решті оскаржуване
рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 29 вересня 2014 року -
змінити у частині періоду, на який
стягуються аліменти, а саме: починаючи
з 05 серпня 2014 року протягом всього часу
проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, але не
більш як по день досягнення
дитиною-інвалідом 18-річного віку, тобто
по ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В іншій частині рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 29 вересня 2014 року - залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: