Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4656/14
Головуючий у 1-й інстанції: Гончаренко
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 22 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог
зазначила, що між ними 12 травня 2005 року
Малокатеринівською селищною радою
Запорізького району Запорізької
області було зареєстровано шлюб,
актовим записом № 5, який, 10.09.2013 року
було розірвано рішенням Запорізького
районного суду Запорізької області. У
зв'язку із не досягненням згоди про
поділ майна у добровільному порядку,
вказала, що за період подружнього життя
сторонами по справі було придбане
побутове майно на суму п'ятдесят п'ять
тисяч дев'ятсот п'ятдесят п'ять гривень,
сторони спільно володіють виплатами за
відшкодування шкоди згідно із рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.01.2013 року та вказала, що
колишнім нею та відповідачем було
придбано автомобіль Hyundai H200 випуск 1998
року за суму п'ятдесят п'ять тисяч
гривень за кошти, що були надані її
батьками. Просила суд поділити майно,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, визнати за нею право
власності на легковий автомобіль Hyundai H
200, випуск 1998; зобов'язати відповідача
виплатити їй грошові кошті за рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.01.2013 року; стягнути з
відповідача на її користь витрати,
пов'язані із оплатою судового збору за
подання позову, витрати на
юридично-правову допомогу у розмірі 4000
грн.

Уточнивши позовні вимоги, вказала, що
за час спільного подружнього життя із
колишнім чоловіком, ними було нажито
побутове майно, яке пропонувала
розділити наступним чином: за
відповідачем визнати право власності
на DVD плеєр D403, водонагрівач АРИСТОН,
телевізор "Sitronics STV-1441N", плита газова Greta,
сабвуфер ETH-1110, стабілізатор напруги
SDF-5000 Servo, мікрохвильову піч LG, Кухня
імпульс, крісло Франческо, стіл КС-14,
дитячу спальню, електричний чайник,
побутовий електроінструмент,
воздушний компресор модель PT-0020,
електропилку, кондиціонер Idea,
металопластикові вікна, спальню, диван,
меблі (комплект прихожої ) та врахувати
кошти, що були витрачені під час
ремонту у домі, в якому залишився
проживати відповідач на загальну суму
34 845, 48 грн.; за нею - визнати право
власності на телевізор LG плазмовий,
пральну машину "BEKO", комп'ютер (процесор
AMD Athlon 64*2, Мат.плата ASUS AM3 M4A78, Відеокарта
Palit GT240, Модуль пам'яті- DDR-2, Вінчестер SATA,
оптич. Привод LG Sata GH22NS50, корпус ASUS TA8G1,
монітор 19 Samsung 943SN, клавіатура Genius, миша
Genius), холодильник "SAMSUNG" RC 41 SBPS, пилосос
миючий, диван на загальну суму 18081, 80
грн.

Зобов'язати відповідача виплатити
грошову компенсацію за оплату
користування в порядку передоручення
легковим автомобілем Hyundai H200 випуск 1998
року за суму п'ятдесят п'ять тисяч
гривень;

Зобов'язати відповідача виплатити їй
грошові кошти за рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.01.2013 року у сумі 13 629 грн.

Стягнути з відповідача витрати
пов'язані із оплатою судового збору та
витрат на юридично-правову допомогу у
сумі чотири тисячі гривень.

У судовому засіданні позивач повністю
підтримала уточнений позов, просила
суд його задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник
позивачки повністю підтримала
уточнений позов, просила суд його
задовольнити у повному об'ємі з
підстав, викладених у позовній заяві та
досліджених доказів у судових
засіданнях.

В судовому засіданні представник
відповідача заперечував частково
проти уточненої позовної заяви,
надавши письмові заперечення в яких
зазначив, що деякі обставини викладені
представником позивача не
відповідають дійсності, тому деякі
вимоги є незаконними і не
обґрунтованими і відповідно із цим не
підлягають задоволенню. Вважає, що
вказана вимога по виплатам за
відшкодування шкоди згідно рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.01.2013 року не може бути
задоволена у зв'язку із зміною рішення
Апеляційним судом Запорізької області,
згідно з яким рішення було змінено і
стягнено на користь відповідача у
рахунок відшкодування майнової шкоди
на суму 9 924 грн. та у рахунок моральної
шкоди 1000 грн.

Стосовно поділу побутового майна
представник відповідача у судовому
засіданні не заперечував зазначив, що
згідно із уточненого переліку майна, що
надала позивачка сума побутового
майна, що залишається в його власності
дорівнює сумі 34 845,48 гривень.

Згідно визнання права власності на
автомобіль Hyundai H200 випуск 1998 року
представник відповідача заперечував в
повному обсязі, посилаючись на те, що
автомобіль надано відповідачу у
користування в порядку передоручення
по довіреності від 05 вересня 2012 року,
громадянином ОСОБА_6, згідно
довіреності та свідоцтва про
реєстрацію ТЗ НОМЕР_4, виданого РЕВ МРВ
ДАІ № 1,2 при УМВС України в Запорізькій
області 18 вересня 2007 року, автомобіль
належить громадянину ОСОБА_7

З приводу стягнення з відповідача
витрат на юридично-правову допомогу
представник відповідача заперечував,
посилаючись на ст.79 Цивільного
процесуального Кодексу.

Проти стягнення судових витрат, що
документально підтверджені відповідач
та представник відповідача не
заперечував.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 22 вересня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя -
задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_3 на речі

1. плеєр D403 - 300 грн.

2. Водонагрівач АРИСТОН - 600
грн.

3. Телевізор «Sitronics STV-1441N» - 549,10
грн.

4. Плита газова Greta - 900 грн.

5. Сабвуфер ЕТН-1110 - 300 грн.

6. Стабілізатор напруги SDF-5000
Servo - 1412,64 грн.

7. Мікрохвильова піч LG - 300 грн.

8. Кухня імпульс - 1950 грн.

9. Крісло Франческо - 349 грн.

10. Стіл КС-14 - 689 грн.

11. Пилосос ЕL-114 - 230 грн.

12. Дет.Еколь (Дитяча спальня) -
2065 грн.

13. Електричний чайник - 87,74
грн.

14. Побутовий
електроінструмент WS-1259 - 300 грн.

15. Повітряний компресор
модель РТ-0020 - 1000 грн.

16. Електропилка - 800 грн.

17. Кондиціонер Idea + установка -
2800 грн. + 400 грн. = 3200 грн.

18. Металопластикові вікна - 3376
грн.

19. Пилосос Elenberg VC-2037 - 399 грн.

20. Спальня (комод+шкаф) - 1800
грн.

21. Диван - 3600 грн.

22. Меблі (комплект прихожої) -
1200 грн.

23. Металевий гараж - 1000 грн.

24. Металевий паркан - 1000 грн.

25. Металеві ворота - 400 грн.

26. Кошти, які були витрачені
під час ремонту у будинку, в якому
залишається проживати ОСОБА_3 -
загальна сума 10067 (десять тисяч
шістдесят сім гривень) грн. загальною
вартістю 34845,48 (тридцять чотири тисяч
вісімсот сорок п'ять гривень сорок
вісім копійок) грн.

Визнано право власності ОСОБА_4 на
речі:

1. Телевізор LG плазмовий - 4000
грн.

2. Пральну машину «ВЕКО» - 1300
грн.

3. Комп'ютер (процесор АМD Athlon
64*2, Мат.плата ASUS AM3 M4A78 Відеокарта Palit GT240,
Модуль пам'яті- DDR-2, Вінчестер SATA, оптич.
Привод LG Sata GH22NS50, корпус ASUS ТА8G1, монітор
19 Samsung 943SN, клавіатура Genius, мишка Genius) -
загальна сума 4290 грн.

4. Холодильник «SAMSUHG» RC 41SBPS - 4500
ГРН.

5. Пилосос миючий - 2791,8 грн.

6. Диван - 1200 грн.

загальною вартістю 18081,80 (вісімнадцять
тисяч вісімдесят одна гривня
вісімдесят копійок) грн. Зобов'язано
ОСОБА_8 (ІПН НОМЕР_1) передати ОСОБА_4 (ІПН
НОМЕР_2) технічні паспорти та інші
документи на зазначені речі, з
відповідним обміном.

Зобов'язано ОСОБА_3 виплатити 1/2 частину
грошової компенсації ОСОБА_4 за оплату
користування в порядку передоручення
легковим автомобілем Hyundai H200 випуск 1998
року у сумі 27500 (двадцять сім тисяч
п'ятсот гривень) грн.

Зобов'язано ОСОБА_3 виплатити 1/2
частину грошових коштів ОСОБА_4 за
рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2013
року у сумі 6814,77 (шість тисяч вісімсот
чотирнадцять гривень сімдесят сім
копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
(ІПН НОМЕР_2) витрати пов'язані із
оплатою 1/2 частини судового збору у
розмірі 622,92 (шістсот двадцять дві
гривні дев'яносто дві копійки).

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у позові в повному
обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає часткоому задоволенню
з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Як установлено судом та підтверджено
сторонами, що 12 травня 2005 року
Малокатеринівською селищною радою
Запорізького району Запорізької
області було зареєстровано шлюб,
актовим записом № 5, який, 10.09.2013 року
було розірвано рішенням Запорізького
районного суду Запорізької області.

Ухвалюючи рішення про поділ майна
подружжя, суд першої інстанції виходив
з наступного.

Згідно зі ст. 60 ч. 1 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 61 ч. 1 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Згідно зі ст. 61 ч. 5 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є житло, набуте одним із
подружжя під час шлюбу внаслідок
приватизації державного житлового
фонду, та земельна ділянка, набута
внаслідок безоплатної передачі її
одному з подружжя із земель державної
або комунальної власності, у тому числі
приватизації.

Згідно зі ст. 62 ч. 1 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 69 ч. 1 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Як роз'яснюється у п.п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України,
ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3
ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені із цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки, земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби, грошові кошти,
акції та інші цінні папери, тощо.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. За рішенням суду частка
майна дружини, чоловіка може бути
збільшена, якщо з нею, ним проживають
діти, а також непрацездатні повнолітні
син, дочка, за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування. Статтею 71 СК України
передбачено, що майно, яке є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовились
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на те, що визнавши за ним
право власності на пилосос ЕL - 114
вартістю 230 грн., пилосос Еlепbегg VС - 2037 -
399 грн., суд не прийняв до уваги його
пояснень та показань свідків про те, що
зазначені речі вже тривалий час є
непридатними для подальшого
використання, оскільки вийшли із
вжитку за тривалістю використання. Цей
факт в ході судового засідання був
також визнаний і позивачкою ОСОБА_4

Колегія суддів не приймає до уваги ці
доводи скарги з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 62 ЦПК України
сторони, треті особи та їхні
представники за їх згодою можуть бути
допитані як свідки про відомі їм
обставини, що мають значення для
справи.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 не
виявив бажання бути допитаним у суді
першої інстанції як свідок, тому його
пояснення не можуть бути доказами у
справі у розумінні положень ч.1 ст.61 ЦПК
України.

Що стосується пояснень свідків в цій
частині, то вони не можуть бути
прийняті до уваги з огляду на наступне.

У відповідності до рекомендацій,
викладених у п.22 постанови № 11

Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69-
72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на те, що, визнавши за ним
право власності на металевий гараж - 1 000
грн.; металевий паркан -

1 000 грн.; металеві ворота - 400 грн., суд не
прийняв до уваги, його пояснення та
показання свідка ОСОБА_9, наданих в ході
судових засідань в суді першої
інстанції, якими був встановлений факт
дарування йому свідком вищезазначених
речей, які, як наслідок, є його
особистою власністю. При цьому
послався на те, що згідно з ч.1 ст. 719
Цивільного кодексу України договір
дарування предметів особистого
користування та побутового
призначення може бути укладений усно.
Статтею 57 Сімейного кодексу України
встановлено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є зокрема
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування.

З такими доводами апелянта
колегія суддів не може погодитись з
огляду на таке.

Форма договору являє собою спосіб
вираження волі контрагентів правочину.
Одним із таких способів є договір,
вчинений в усній формі, коли письмовий
документ сторонами не складається. При
цьому моменти укладення та виконання
такого договору співпадають.

Форма договору дарування
визначається його змістом та має
відповідати загальним положенням ЦК
про форму правочинів (ст. ст. 205 - 210 ЦК).

Стаття 719 ЦК України передбачає,
що форма договору дарування буде
залежати від виду майна, що є предметом
договору та від ціни дарунку. Крім того,
форма договору дарування залежить від
моменту його укладення. Усна форма є
характерною для реального договору
дарування.

Зокрема, в усній формі, у тому числі
й шляхом вчинення сторонами договору
конклюдентних дій, можуть укладатися
договори дарування предметів
особистого користування та побутового
призначення. Віднесення предметів до
однієї із зазначених категорій
залежить від мети використання речей
(особистого або побутового
використання).

Разом з тим, апелянт не надав
доказів на підтвердження того, що
металевий гараж, металевий паркан та
металеві ворота відносяться до
предметів особистого користування чи
побутового призначення.

Крім того, як зазначалося раніше,
пояснення відповідача у суді першої
інстанції не можуть бути доказами у
справі у розумінні положень ч.1 ст.61 ЦПК
України.

Показання свідка ОСОБА_9 в цій
частині також не можуть бути прийняті
до уваги з огляду на те, що факт
виготовлення ним зазначених вище речей
та дарування їх відповідачу нічим не
підтверджений.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на те, що cel зобов'язав його
сплатити 1/2 частину грошової
компенсації позивачці ОСОБА_4 в оплату
користування в порядку передоручення
легковим автомобілем Нуипdai Н200 випуск
1998 р. у сумі 27 500 грн.

Також посилається на те. що в
оскаржуваному рішенні суд (арк.З, абз. 2)
послався на показання свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_9, які
підтвердили факт придбання у
власність сторонами під час
перебування у шлюбі зазначеного вище
автомобіля.

Разом з тим, судом встановлено, що
у користуванні подружжя перебував
автомобіль Нуипdаі Н200 випуск 1998 р. в
порядку передоручення по довіреності
від 05.09.2012 року № 730.

Крім того, апелянт посилається на
те, що в мотивувальній частині рішення
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що з нього підлягає стягненню
1/2 частина грошових коштів за рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 21.01.2013 року у сумі 6814,77
грн. на користь ОСОБА_4 у зв'язку з тим,
що вказаний автомобіль перебував у
власності подружжя.

Разом з тим, зазначеним вище рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 21.01.2013 року (а.с.18-21) у
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_14, ОСОБА_15, Приватного
акціонерного товариства «Страхова
група «ТАС», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Легіон-груп» про
відшкодування шкоди, стягнуто з ОСОБА_14
на користь ОСОБА_3 грошове
відшкодування майнової шкоди у сумі 12
405 грн. 49 коп. та грошове відшкодування
моральної шкоди в сумі 1000 грн.

Вказаним рішенням суду від 21.01.2013 року
також встановлено, що власником
автомобіля Відповідно до свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу,
власником транспортного засобу HYUNDAI H200,
державний номер НОМЕР_3, є ОСОБА_7.

Відповідно до довіреності від 30.10.2007
року, посвідченої приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_16, ОСОБА_7 уповноважив
ОСОБА_6 розпоряджатися належним йому на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу вантажним
фургоном (автомобілем) HYUNDAI H200,
державний номер НОМЕР_3,, з правом
продавати, та одержати гроші у будь
якій сумі, обміняти, здати до оренду,
передавати в позичку та інше.

Відповідно до довіреності від 31.08.2009
року, посвідченої приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_17, ОСОБА_6 уповноважив
ОСОБА_3, ОСОБА_4 розпоряджатися належним
на підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу автомобілем
марки HYUNDAI H200, державний номер НОМЕР_3, з
правом також і отримання відшкодування
заподіяної шкоди.

Тобто вищевикладені висновки суду
щодо правової природи правовідносин
між сторонами стосовно того ж самого
майна - автомобіля Нуипdаі Н200 випуск 1998
р. кардинально різняться та мають
суперечливий характер. Суд першої
інстанції, в порушення норм
матеріального права, фактично
прирівняв право користування
автомобілем до права власності на
нього.

Ці доводи апелянта є підставними з
огляду на наступне.

Статтею 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу).

Аналогічним чином врегульовані
дані питання і в Цивільному кодексі
України.

Частиною 3 ст.368 ЦК України
встановлено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі ст. 317 ЦК України зміст
права власності складають права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1,2 ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 334 ЦК України
визначений момент набуття права
власності за договором, а саме право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Транспортний засіб Нуundаі Н200
випуск 1998 р. не передавався відповідачу
або позивачці у власність від третіх
осіб, будь-які договори щодо передачі
права власності на зазначений
автомобіль сторонами не укладались, як
наслідок грошові кошти не
сплачувались.

05.09.2012 р. довіреністю № 730, посвідченою
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_18
в порядку передоручення громадянин
ОСОБА_6, діючий на підставі довіреності
від 30.10.2007 р. від імені власника гр.
ОСОБА_7, уповноважив мене та Позивача
розпоряджатися транспортним засобом
Нуипdаі Н200 випуск 1998 р. шляхом вчинення
чітко зазначених в тексті самої
довіреності дій впродовж п'яти років
(а.с.36).

В свою чергу, документом, що
підтверджує право власності на
зареєстровані автомобілі, автобуси,
самохідні машини, сконструйовані на
шасі автомобілів, мотоцикли усіх типів,
марок і моделей, причепи, напівпричепи
та мотоколяски є свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
згідно з пунктом 15 «Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок», що затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 07 вересня 1998 року № 1388 з
послідуючими змінами та доповненнями.

Видачу генеральної довіреності чи
передоручення повноважень на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі - продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.

А отже, право власності на Нуипdаі Н200
випуск 1998 р. не перейшло до відповідача
або позивачки, оскільки власником
даного автомобіля згідно свідоцтва про
реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 18.09.2007 року
станом на сьогоднішній день є ОСОБА_7
(а.с.35).

Вказані обставини свідчать про те, що
подружжя ОСОБА_4 за період шлюбу не
набуло права спільної сумісної
власності на зазначений вище
автомобіль Нуипdаі Н200 випуск 1998 р.,
натомість вони були уповноважені
передовірителсм виконувати
встановлені довіреністю юридично
значимі дії протягом певного строку,
зазначеного в ній.

Даних про те, що за користування
автомобілем Нуипdа Н200 випуск 1998 р.
передовірителю - громадянину ОСОБА_6
або власнику даного ТЗ гр. ОСОБА_7
відповідачем сплачувалось будь-які
кошти, у справі відсутні. Це
підтверджено, зокрема, показаннями
приватного нотаріуса Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_18,
наданими в судовому засіданні суду
першої інстанції. Інші особи, окрім
відповідача, передовірителя - гр.
ОСОБА_6 та нотаріуса не були присутні
при під час оформлення та видачі
довіреності від 05.09.2012 р. № 730. Це
зокрема підтверджується показами
позивачки ОСОБА_4, наданими в судовому
засіданні, в яких остання зазначила, що
не була присутня при оформленні
довіреності від 05.09.2012 р. № 730, а отже і
не може бути обізнаною та свідчити про
сплату мною передовірителю певних
грошових коштів.

Нормами ЦК України, зокрема ст. 244 ЦКУ
(представництво за довіреністю)
взагалі не передбачається оплатність
правовідносин між довірителем та
повіреним, оскільки для самого
повіреного довіреність ніяких
самостійних прав на майно, яке отримане
ним для здійснення угоди, не породжує.
Більше того, в тексті самої довіреності
від 05.09.2012 р. № 730 умови щодо обов'язку
повіреного сплатити певну суму
грошових коштів довірителю також
відсутні. Письмові докази, а саме
розписки та інші документи, які б
підтверджували факт оплати колишнім
подружжям передовірителю грошових
коштів також відсутні.

Правовідносини між сторонами щодо
строкового користування автомобілем
за певну оплату, відповідно до норм ЦК
України, регулюються договором найму
(оренди) транспортного засобу для якого
встановлений певний порядок та форма
укладення, а не шляхом видання
довіреності оскільки це суперечить її
правовій природі.

Вирішуючи спір, суд цих вимог закону не
врахував, не з'ясував правову природу
одностороннього правочину -
довіреності; не визначився, які
правовідносини сторін випливають з її
змісту та яка правова норма підлягає
застосуванню до них.

Показання позивачки ОСОБА_4 та її
матері - свідка ОСОБА_10 про те, що
відповідач сплатив за користування
вказаним вище автомобілем 55 000 грн. не
відповідає дійсності та не є належними
та допустимими доказами за даною
справою, з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як встановлено ч. 1 ст. 1087 Цивільного
кодексу України розрахунки за участю
фізичних осіб, не пов'язані із
здійсненням ними підприємницької
діяльності, можуть провадитися у
готівковій або безготівковій формі за
допомогою розрахункових документів у
електронному або паперовому вигляді.

Поняття розрахункового документу
наведено в ст. 2 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

Так, розрахунковим документом за
вказаним вище Законом є документ
встановлених форми та змісту (касовий
чек, товарний чек, розрахункова
квитанція, проїзний документ тощо), що
підтверджує факт продажу (повернення)
товарів, надання послуг, отримання
(повернення) коштів, купівлі-продажу
іноземної валюти, надрукований у
випадках, передбачених цим Законом, і
зареєстрований у встановленому
порядку реєстратором розрахункових
операцій або заповнений вручну.

Натомість, жодного розрахункового
документу, рівно як і розписок або
інших письмових документів, які б
засвідчували факт переданнн мною
передовірителю грошових коштів за
користування автомобілем у розмірі 55 000
грн. не міститься в матеріалах
цивільної справи.

Позивачка, як і свідок - ОСОБА_10,
виходячи з їх показань не були
безпосередніми свідками передачі
будь-яких грошових коштів
передовірителю в оплату за
користування автомобілем Нуипdаі Н200
випуск 1998 р., не брали участі в
оформленні довіреності у нотаріуса, не
бачили передовірителя та не
спілкувалися з ним, в свою чергу свідок
- ОСОБА_10 передавала інформацію,
отриману зі слів та на користь
позивачки, оскільки вони є близькими
родичами першого ступеню
спорідненості.

Зважаючи на викладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду в
частині зобов'язання відповідача
ОСОБА_3виплатити 1/2 частину грошової
компенсації ОСОБА_4 за оплату
користування в порядку передоручення
легковим автомобілем Hyundai H200 випуск 1998
року у сумі 27500 грн. скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у позові.

Інші доводи апелянта правильність
рішення суду першої інстанції в іншій
частині не спростовують, і підстав для
його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК
України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Запорізького районного
суду Запорізької області від 22 вересня
2014 року у цій справі в частині
зобов'язання відповідача ОСОБА_3
виплатити 1/2 частину грошової
компенсації ОСОБА_4 за оплату
користування в порядку передоручення
легковим автомобілем Hyundai H200 випуск 1998
року у сумі 27500 грн. скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у позові.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: