У Х В А Л А

Іменем України

24 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П.
(доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і Мацунича М.В.,

секретар - Саварина Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу
Ужгородського міськрайонного суду від
11 липня 2014 р. за поданням головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Закарпатській області про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за кордон
боржника-фізичної особи, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 р. головний державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Закарпатській
області Секерня В.М. за погодженням із
начальником цього відділу Мікор Ю.Ю.
(надалі - ДВС) звернувся у суд з
поданням, у якому просив встановити
тимчасове обмеження у праві виїзду за
кордон ОСОБА_2 (боржника-фізичної особи)
до виконання зобов'язань, покладених на
неї виконавчим документом.

На обґрунтування зазначав, що в них на
виконанні знаходиться виконавче
провадження із примусового виконання
виконавчого листа № 42781948 від 05.06.13 р.
Ужгородського міськрайонного суду про
стягнення із ОСОБА_2 солідарно на
користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
5372823.63 грн. кредитної заборгованості та
1700 грн. судових витрат.

Однак, боржник ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, а це порушує
права стягувача.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду від 11.07.14 р. подання задоволено:
тимчасово обмежено в праві виїзду за
кордон громадянина України ОСОБА_2 до
виконання зобов'язань, покладених на
неї виконавчим листом (а.с.30-31).

Апелянт просить скасувати цю ухвалу та
постановити нову про відмову в
задоволенні подання. Доводить про
неповне з'ясування і недоведеність
усіх обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції виходив із того,
що ОСОБА_2 ухиляється від виконання
зобов'язань.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а ухвала - скасуванню із
ухваленням нової по суті питання, із
таких мотивів.

Згідно з положеннями ст.ст. 11 ч.3 п.18
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право в разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням,
звертатися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи за межі
України - до виконання зобов'язань за
рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене в частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Тобто, вирішення судами питання про
обмеження у виїзді за межі України
можливе тільки в порядку, визначеному
ст. 377-1 ЦПК, та за поданням державного
виконавця на підставі п.18 ст. 11 Закону
«Про виконавче провадження» у зв'язку з
ухиленням боржника від виконання
судового рішення чи рішення іншого
органу, що перебуває на виконанні (п.5 ч.1
ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України»), а не в зв'язку з дією
неврегульованих аліментних,
договірних чи інших невиконаних
зобов'язань (п.2 ч.1 ст. 6 Закону «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України»), чим
керувався суд першої інстанції.

Поняття «ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням» треба розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

При цьому особа, яка має невиконані
зобов'язання, не може вважатися винною
в ухиленні, поки не буде доведено
протилежне.

За правилами ч.2 ст. 10 ЦПК наявність
умислу та обставини, які є предметом
посилання суб'єкта подання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України як на підставу його вимог,
підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови «доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. 3771 ЦПК,
згадане подання розглядається судом
негайно, без виклику чи повідомлення
сторін та інших заінтересованих осіб,
за участю державного виконавця, то саме
на останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду, що нею було
вжито усіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

У зв'язку з цим про ухилення боржника
від виконання покладених на нього
рішенням обов'язків у виконавчому
провадженні може свідчити невиконання
ним своїх обов'язків, передбачених ч.6
ст. 12 Закону «Про виконавче
провадження», зокрема, утримання від
вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення; надання
у строк, встановлений державним
виконавцем, достовірних відомостей про
свої доходи та майно, у тому числі про
майно, яким він володіє спільно з
іншими особами, про рахунки у банках чи
інших фінансових установах; своєчасна
явка за викликом державного виконавця;
письмове повідомлення державному
виконавцю про майно, що перебуває в
заставі або в інших осіб, а також про
кошти та майно, належні боржникові від
інших осіб.

Однак, належних і допустимих доказів у
підтвердження факту свідомого
ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання
зобов'язань, покладених на неї судовим
рішенням, зі справи не вбачається, у
зв'язку з чим висновок суду першої
інстанції ґрунтується на припущеннях.

У контексті наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції не мав
правових і фактичних підстав для
задоволення подання, через що
постановлена ним ухвала підлягає
скасуванню як незаконна, а в
задоволенні подання належить
відмовити як необґрунтованому.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2 п.2, 312 ч.1 п.2, 314 ч.1
п.6, 315, 317, 319, 324 ч.1 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

2. Ухвалу Ужгородського
міськрайонного суду від 11 липня 2014 р.
скасувати.

3. У задоволенні подання головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Закарпатській області про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за кордон
боржника-фізичної особи ОСОБА_2
відмовити.

4. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і оскарженню у
касаційному порядку не підлягає.

Судді: