Справа № /222/935/14-ц
Провадження № 2/222/417/2014 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2014 року
Володарський районний суд Донецької
області

у складі: Головуючого - судді
Подліпенця Є.О.,

при секретарі Темір
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.
Володарське цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору Товариство з обмеженою
відповідальністю «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» про
визнання договору купівлі – продажу та
перереєстрацію транспортного засобу
недійсними ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду
з даним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог вказуючи, що
вона з 07.06.2008 року перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_2, який було
розірвано 10.01.2014 року. За час шлюбу її
батько придбав їм автомобіль НОМЕР_1, 2002
року випуску, який і знаходився в їх
спільній сумісній власності. Проте
відповідач, в порушення вимог діючого
законодавства, без її згоди
розпорядився їх спільним майном, та
здійснив через посередника ТОВ
«АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД», його перереєстрацію
на гр. ОСОБА_3 В зв’язку з чим просить
визнати недійсним договір купівлі –
продажу від 11.01.2014 року автомобілю
НОМЕР_1, 2002 року випуску укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати недійсною
перереєстрацію даного транспортного
засобу здійснену 11.01.2014 року з ОСОБА_2 на
ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні
вимоги з урахуванням їх уточнень, по
вищезазначеним підставам, підтримали у
повному обсязі та наполягали на їх
задоволенні. Також суду пояснили, що
позивачка перебувала у шлюбі з
відповідачем з 07.06.2008 року по 10.01.2014
року. За час шлюбу, її батько за власні
кошти придбав за 90 000 грн. для їх сім’ї
автомобіль НОМЕР_1, 2002 року випуску,
право власності на який, було
зареєстровано на відповідача ОСОБА_2
Після розірвання шлюбу, домовленості
про добровільний розподіл спільно
нажитого майна не досягнуто. Проте,
позивачки стало відомо, що відповідач
в січні 2014 року продав їх автомобіль, в
порушення вимог ст. 65 СК України без її
згоди, іншій особі ОСОБА_3 і ніяких
грошей від продажу їй не передав. Також
позивачка ОСОБА_1 пояснила, що надану
відповідачем розписку, написану нібито
нею, вона не писала і бачить її вперше.
На роз’яснення суду, щодо можливості
заявити клопотання про призначення
відповідної почеркознавчої експертизи
в обґрунтування її заперечень з цього
приводу пояснила, що не бажає заявляти
відповідне клопотання, оскільки сам
відповідач ОСОБА_2 повинен довести всі
обставини на які він посилається в
обґрунтування своїх заперечень. В
останнє судове засідання позивачка та
її представник, будучі належним чином
повідомленими, не з’явилися. Позивачка
надала суду письмову заяву про розгляд
справи у її відсутність, на задоволенні
позовних вимог наполягала.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні 22.09.2014 року, первісні, не
конкретизовані, позовні вимоги не
визнали у повному обсязі та
заперечували проти їх задоволення. В
обґрунтування своїх заперечень
відповідач ОСОБА_2 пояснив, що дійсно
він з позивачкою ОСОБА_1 перебував у
шлюбі з 07.06.2008 року по 10.01.2014 року. Під
час шлюбу, він 16.03.2010 за особисті кошти,
які у нього були накопичені та виручені
від продажу трактора та ведення
господарства, придбав у гр. ОСОБА_6, з
відома дружини, приблизно за 68 000 грн.
автомобіль НОМЕР_1, 2002 року випуску, в
зв’язку з чим не вважає його спільною
сумісною власністю подружжя. Проте,
перед розірванням шлюбу, після сварки,
вони з позивачкою дійшли згоди щодо
розподілу спільно нажитого майна, і
вирішили, що все майно залишається їй, а
автомобіль залишається йому, на що
позивачка погодилася, про що також
власноручно склала письмову розписку.
Проте, 11.01.2014 року, в зв’язку з виниклою
необхідністю він, рахуючи, що між ним та
позивачкою досягнуто згоди щодо поділу
спільно нажитого майна подружжя, тим
паче отримавши письмову згоду на
розпорядженням автомобілю, продав
його за 49 000 грн. громадянки ОСОБА_3, а
тому даний правочин є законним. Також,
на роз’яснення суду, щодо можливості
заявити клопотання про призначення
відповідної почеркознавчої експертизи
в обґрунтування його доводів про
написання, наданої їм розписки, саме
позивачкою, пояснив, що не бажає
заявляти відповідне клопотання,
оскільки в цьому немає необхідності,
т.я. позивачка повинна сама доказати, що
вона не писала зазначену розписку. В
наступне судове засідання відповідач
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5
будучі обізнаними про конкретизовані
позовні вимоги позивачки, та
повідомленими про дату місце і час
проведення судового засідання не
з’явилися.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове
засідання не з’явилася. Надала суду
письмові заперечення, в яких первісні
позовні вимоги позивачки, не визнала у
повному обсязі та просила в їх
задоволенні відмовити, оскільки вона є
належним набувачем автомобілю НОМЕР_1,
2002 року випуску, який придбала на
законних підставах, згідно договору
купівлі продажу від 11.01.2014 року у ОСОБА_2
та володіє ним на теперішній час. При
укладанні зазначеного правочину, в
розумінні ст. 65 СК України письмова
згода іншого з подружжя не вимагалася,
оскільки укладена угода не підлягала
обов’язковому нотаріальному
посвідченню і (або) державної
реєстрації, а відомостей що автомобіль
це цінне майно відсутні. Крім цього
позивачкою не вірно обрано спосіб
захисту своїх прав, оскільки відносини,
щодо спору про розподіл сумісного
майна подружжя вирішуються іншим
шляхом, а саме пред’явленням позову
про розподіл сумісно набутого майна
подружжя. Також надала суду письмову
заяву про розгляд справи у її
відсутності. Крім цього, була
обізнаними про конкретизовані позовні
вимоги позивачки, та мала можливість з
цього приводу висловити свою думку.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» в судове
засідання свого представника не
направило. Від представника ТОВ
«АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» - ОСОБА_7, який є
директором товариства надійшла
письмова заява про розгляд справи без у
часті ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» в статусі
саме третьої особи та вирішити спір на
розсуд суду.

Визнаючи наявні матеріали про права
та взаємини учасників процесу
достатніми, суд розглянув справу у
відсутність нез*явившихся
відповідачки ОСОБА_3, третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД»
та закінчив розгляд справи у судовому
засіданні 17.11.2014 року без участі
позивачки, її представника та без
участі відповідача ОСОБА_2 і його
представника ОСОБА_5

Вислухавши пояснення позивачки, її
представника, відповідача ОСОБА_2 і
його представника ОСОБА_5, розглянувши
письмові заперечення відповідачки
ОСОБА_3, письмову заяву представника
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» - ОСОБА_7,
дослідивши матеріали справи, письмові
докази, суд прийшов до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню
з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що сторони
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі в
період часу з 07.06.2008 року по 10.01.2013 року,
що підтверджується рішенням
Володарського райсуду від 10.01.2013 року
наданого стороною позивача.

16.03.2010 року відповідач ОСОБА_2 придбав
у ОСОБА_8 автомобіль НОМЕР_2, № кузова
SJNBAAN16U02114110, 2002 року випуску, синього
кольору, за 100 грн., що підтверджується
Біржовим договором (угодою) купівлі
продажу транспортного засобу № 028148 від
16.03.2010 року зареєстрованого на
«Товарній Транспортній Біржі»
укладеного між продавцем ОСОБА_8 в
особі брокера, члена біржі ТОВ
«КАМАД-ДОН» - ОСОБА_6 та покупця ОСОБА_2 в
особі брокера ТОВ «КАМАД-ДОН» - ОСОБА_9,
що також підтверджується наданими
відомостями БД «РПС ДАІ».

11.01.2014 року відповідач ОСОБА_2 продав
автомобіль НОМЕР_1, № кузова SJNBAAN16U02114110,
2001 року випуску, ОСОБА_3 за 49 721 грн.,
шляхом укладення 11.01.2014 року з ТОВ
«АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» договору комісії на
продаж транспортного засобу № 232885,
згідно, якого «комісіонер» ТОВ
«АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» в особі директора
ОСОБА_7 зобов’язався за дорученням
«комітента» ОСОБА_2 за комісійну плату
вчинити за його рахунок від свого імені
правочин щодо реалізації
транспортного засобу та укладенням
«комісіонером» ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» в
особі директора ОСОБА_7 з «покупцем»
ОСОБА_3 Договору про купівлю – продаж
рухомого майна від 11.01.2014 року, згідно
якого «комісіонер» діючи на підставі
Договору комісії № 232885 від 11.01.2014 року
продав «покупцю» автомобіль НОМЕР_1, №
кузова SJNBAAN16U02114110, 2001 року випуску за 49
721 грн., що підтверджується копіями
відповідних договорів, і ОСОБА_3 на
підставі довідки – рахунку серії ВІА №
232885 зареєструвала в ЦНППВАЗ № 1404 м.
Маріуполь право власності на
зазначений автомобіль за собою, що
також підтверджується відомостями БД
«РПС ДАІ».

Згідно правового змісту ст.ст. 60, 63 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об’єктом права
спільної сумісної власності. Дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування розпорядження
майном, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до положень ст. 65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об’єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним, як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Таким чином, розглядаючи справу в
межах заявлених позовних вимог,
враховуючи, що відповідач ОСОБА_2
розпорядився спільною сумісною
власністю подружжя, а саме автомобілем
НОМЕР_1, № кузова SJNBAAN16U02114110, 2001 року
випуску, який було придбано в період
шлюбу, уклавши договір купівлі –
продажу, зазначеного майна, який
виходить за межі дрібного побутового
без письмової згоди позивачки ОСОБА_1 в
порушення положень ст. 65 СК України, суд
вважає, що право позивачки в цій
частині порушено і підлягає судовому
захисту, а позов в частині визнання
договору купівлі – продажу автомобілю
недійсним задоволенню.

Також слід зазначити, що
задовольняючи позов в цій частині, суд
виходив з наступного.

Так, згідно правового змісту ст.ст. 59,
60, 61 ЦПК України обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування, кожна сторона
зобов’язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, обставини визнані
сторонами не підлягають доказуванню.

Доводи сторін, а саме позивачки з
приводу того, що спірний автомобіль
придбав її батько для її сім’ї за
особисті кошти, та відповідача ОСОБА_2 з
приводу того, що даний автомобіль він
купив за особисті кошти, в зв’язку з
чим не вважає його спільною сумісною
власністю подружжя, суд не приймає до
уваги, оскільки в обґрунтування даних
стверджень сторонами не надано жодних
доказів, і дані обставини ними не
визнаються, а тому суд розцінює спірний
автомобіль, як спільну сумісну
власність подружжя, оскільки він був
придбаний у період шлюбу.

Також, незважаючи на пояснення
сторін, суд вважає періодом
перебування у шлюбі позивачки та
відповідача ОСОБА_2 саме період з 07.06.2008
року по 10.01.2013 року, оскільки згідно
наданого позивачкою рішення
вбачається, що дане рішення про
розірвання шлюбу було винесено саме
10.01.2013 року, а інших доказів учасниками
процесу, в обґрунтування своїх
стверджень з цього приводу, суду не
надано.

Крім цього, суд вважає,
безпідставними доводи відповідача
ОСОБА_2 в обґрунтування його
заперечень, щодо досягнення
домовленості між ним та позивачкою про
добровільний розподіл нажитого майна,
а також надання позивачкою згоди на
продаж спірного автомобілю, та не
приймає до уваги надану відповідачем в
обґрунтування зазначених стверджень
розписку від 10.11.2013 року, оскільки факт
написання даної розписки позивачкою не
визнається, а сторони на запропоновану
судом пропозицію, призначити
відповідну почеркознавчу експертизу
для підтвердження своїх доводів,
висловили свою думку про небажання її
призначення та проведення, а іншим
шляхом, суд позбавлений можливості
перевірити достовірність стверджень
сторін, в зв’язку з чим розписка є
неналежним доказом, а дані ствердження
позивача є недоведеними, що також, дає
суду право вважати, про відсутність у
сторін досягнення домовленості про
добровільний розподіл нажитого майна
та надання позивачкою письмової згоди
на продаж автомобілю.

Суд також відноситься критично, не
приймає до уваги, та вважає
безпідставними заперечення
відповідачки ОСОБА_3, оскільки вони не
ґрунтуються на законі, та не
спростовують висновків суду.

Щодо іншої вимоги позивачки про
визнання недійсною перереєстрацію
транспортного засобу здійснену 11.01.2014
року з ОСОБА_2 на ОСОБА_3, то суд вважає,
що дана вимога задоволенню не
підлягає, оскільки заявлена
передчасно, а суд, не може на майбутнє
вирішувати правовідносини, тим паче, що
наявності спору з цього приводу
позивачкою не доведено.

Крім цього на підставі ст. 88 ЦПК
України, враховуючи, що позивачкою
понесені судові витрати, а саме
сплачено суми судового збору за подачу
позовної заяви в розмірі 243,60 грн. та за
подачу заяви про забезпечення позову,
яка була задоволена, в розмірі 121,80 грн.,
а також враховуючи, що вимоги позивачки
в частині визнання недійсним договору
купівлі – продажу задоволені, суд
вважає, що з відповідачів слід стягнути
на користь позивачки пропорційно
понесені нею судові витрати на
загальну суму 365,40 грн., т.б. по 182,70 грн. з
кожного.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 15, 57-61, 88, 209,
212-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 63,
65 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 15,
16, 202 – 205, 655 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору Товариство з
обмеженою відповідальністю
«АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» про визнання
договору купівлі – продажу та
перереєстрацію транспортного засобу
недійсними задовольнити частково.

Визнати договір купівлі – продажу
автомобіля НОМЕР_1, № кузова SJNBAAN16U02114110,
2001 року випуску, від 11.01.2014 року
укладеного між ОСОБА_3 та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» в особі директора
ОСОБА_7, діючого на підставі Договору
комісії № 232885 від 11.01.2014 року
укладеного з ОСОБА_2 недійсним.

В решті частини позовних вимог –
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 судові витрати у виді
судового збору в розмірі по 182 (сто
вісімдесят дві) гривні 80 копійок з
кожного.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Володарський районний суд
Донецької області шляхом подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до Апеляційного суду
Донецької області через Володарський
районний суд Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу до
Апеляційного суду Донецької області
через Володарський районний суд
Донецької області протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Є.О. Подліпенець.